Кейт Куин

Господарката на  Рим

книга първа от серията "Рим"

Пролог

Теа

Рим

Септември, 81 година след Христа

Прободох китката си с един решителен удар на ножа и наблюдавах с интерес как кръвта бликва от вената ми. Китките ми бяха нашарени с белези от разрези, но видът на собствената ми кръв все още ме запленяваше. Винаги имаше елемент на опасност: дали след всички тези години най-накрая няма да забия ножа твърде надълбоко по невнимание? Дали именно днес не е денят, когато ще видя как младият ми живот изтича в синия керамичен съд с красив фриз с нимфи по ръба? Тази мисъл осветяваше един живот, лишен, от каквито и да е вълнуващи събития.

Не беше писано да е сега. Кръвта, отначало шуртяща, намаля до тънка струйка и аз се облегнах на мозаечния стълб в атриума[1] със синия съд в скута.

Скоро лека мъгла щеше да се спусне пред очите ми и светът щеше да придобие приятни далечни нюанси. Нуждаех се от тази мъгла днес. Щях да придружавам новата си господарка до Колизеума, за да гледа гладиаторските игри по случай възкачването на новия император на трона. А от онова, което бях чувала за игритe...

– Теа!

Гласът на господарката ми. Измънках някаква ругатня на смесица от гръцки, иврит и простонароден латински, нито един от които тя не разбираше.

В синия съд вече имаше плитка локвичка кръв. Превързах китката си с ленена лента и затегнах възела със зъби, а после изпразних купата във фонтана на атриума. Постарах се да не окапя кафявата си вълнена туника. Очите на господарката ми щяха да забележат петно от кръв за част от секундата, а не ми се обясняваше по какви точно причини, веднъж или два пъти месечно, взимах синия керамичен съд с красив фриз с нимфи по ръба и го пълнех със собствената си кръв. И без друго, честно казано, имаше твърде малко неща, които изобщо бих споделила с нея. Тя не ме притежаваше от много дълго време, но вече бях разбрала това.

– Теа!

Обърнах се твърде бързо и трябваше да се подпра на колоните на атриума. Може би бях прекалила. Бях си източила твърде много кръв и се почувствах замаяна. Определено не беше добре за ден, в който трябваше да гледам как избиват хиляди животни и хора.

– Теа, спри да се размотаваш! – Господарката подаде хубавата си главица през вратата на спалнята; раздразненото ѝ изражение изглеждаше приятно замъглено пред очите ми. – Татко чака, а ти все още не си ме облякла!

Аз покорно тръгнах след нея, краката ми сякаш се носеха на няколко пръста над пода. Безвкусен под с мозаечни сцени на биещи се гладиатори с тризъбци, кръв, плискаща изобилно по квадратните червени тухли. Безвкусно, но подходящо: бащата на господарката ми, Квинт Полий, беше един от организаторите на императорските гладиаторски игри.

– Синята туника, Теа. С перлените карфици на раменете.

– Да, господарке.

Лепида Полиа. Бях купена за нея няколко месеца по-рано, когато навърши четиринайсет: нейна собствена прислужница, за да ѝ оправя косата и да ѝ вее с ветрилото сега, когато вече беше почти жена. Като подарък аз не бях толкова ценна, колкото перлената огърлица и сребърните гривни, и половината дузина копринени туники, които получи от щедрия си баща, но определено ѝ харесваше да има своя лична сянка.

– Пак ли си се порязала по време на вечеря, Теа? – веднага забеляза тя превързаната ми китка. – Наистина си непохватна. Само не изпускай кутията с бижутата, защото много ще се ядосам. Сега искам златните панделки, вплетени в косата ми в гръцки стил. Днес ще съм гъркиня… също като теб, Теа.

Тя знаеше, че не съм гъркиня, въпреки гръцкото име, дадено ми от атинския търговец – моят пръв собственик.

– Да, господарке… – измърморих аз на най-чистия гръцки, на който бях способна.

Изражение на недоволство потрепна между изящните черни вежди. Аз бях по-образована от господарката си и това я вбесяваше до краен предел. Опитвах се да ѝ го напомням поне веднъж седмично.

– Не си придавай важност, Теа. Дори и да можеш да говориш гръцки, ти си просто поредната малка еврейска робиня. Запомни го!

– Да, господарке.

Смирено навих и прихванах къдриците ѝ с фиба за коса. Тя продължаваше да бръщолеви:

– … Татко казва, че Белерофон ще се бие днес следобед. Наистина знам, че е най-добрият ни гладиатор, но има такова скучно лице! Може и да се облича като конте, но и всичкият парфюм на света не може да го превърне в Аполон. Разбира се, той е изумително грациозен, дори когато пронизва някого в гърлото… Ох! Убоде ме!

– Извинете, господарке.

– Лицето ти определено има зеленикав цвят. Няма защо да ти прилошава от игрите, тъй де. Гладиаторите, робите и затворниците – всички ще умрете по-рано или по-късно. Затова пък поне на нас ще ни е забавно.

– Може би е от еврейската ми кръв – допуснах аз. – Ние обикновено не намираме смъртта за забавна.

– Може и тая да е причината – Лепида разглеждаше боядисаните си нокти. – Обаче игрите днес със сигурност ще са вълнуващи. Трябваше ли императорът да вземе да се разболее и да умре точно в разгара на сезона – заради него не сме гледали добро представление от месеци.

– Колко несъобразително от негова страна – съгласих се аз.

– Но поне за новия император се говори, че обича игрите. Император Домициан. Тит Флавий Домициан… Чудя се какъв ли е? Татко направи всичко по силите си, за да му организира хубави двубои. Перлените обеци, Теа!

– Да, господарке.

– И парфюмът от мускус.

Така Лепида старателно проучваше външността си в полираното метално огледало. Беше много млада – на четиринайсет, също като мен, – всъщност дори прекалено млада за пищната копринена туника, перлите, ружа. Но тя нямаше майка и Квинт Полий, който толкова безскрупулно се справяше с търговците на роби и с ланистите[2], беше като глина в ръцете на единствената си рожба.

Освен това няма съмнение, че тя привличаше погледите. Красотата ѝ не бе нито в теменуженосините ѝ очи, нито дори в еднометровата ѝ копринена черна коса, която беше нейна гордост и радост. Беше в олимпийската ѝ самоувереност. Именно с тази своя самоувереност Лепида Полиа планираше да си хване виден съпруг, патриций, който най-сетне да издигне семейство Полий до най-високите прослойки на римското общество.

Тя ми кимна да се приближа, веенето с пауновото ветрило лениво полюляваше изваяните ѝ къдрици. В огледалото зад нея аз бях тъмна кафява сянка: бях мършава, докато тя беше сочна; бях загоряла от слънцето, докато тя бе с бяла кожа; бях опърпана, докато тя беше сияйна. Поразителен ефект.

– Поразителен ефект – оповести тя, като отражение на мислите ми. – Но ти наистина се нуждаеш от нова туника, Теа. Изглеждаш като високо изсъхнало дърво. Хайде, татко чака.

Баща ѝ наистина чакаше. Но нетърпението му се смекчи, когато Лепида му се усмихна, разкривайки трапчинките си, и кокетно се завъртя.

– Да, много си хубава. И днес не забравяй да се усмихваш на Емилий Гракх; от много важно семейство е, а има и вкус за хубави момичета.

Можех да му кажа, че вкус за хубави, но не момичета, имаше Емилий Гракх, но той не ме попита. А може би трябваше. Робите чуват всичко.

На повечето римляни се налагаше да станат още на зазоряване, за да си намерят хубаво място в Колизеума. Но местата на семейство Полий бяха запазени, така че ние тръгнахме достатъчно късно, точно според модата, за да можем да кимаме за поздрав на всички важни семейства. Лепида грейна пред Емилий Гракх, пред група центуриони патриции, които безделничеха на ъгъла на улицата, пред всеки с тога с пурпурен кант и със старо фамилно име. Баща ѝ важно обменяше клюки с всеки патриций, който благоволеше да го удостои с престорената си усмивка.

– … Чух, че император Домициан планира кампания в Германия следващия сезон! Иска да подхване нещата от там, където брат му ги остави, а? Нищо чудно, че император Тит показа на тези варвари къде им е мястото, ще видим дали Домициан ще успее да постигне нещо повече

– Квинт Полий… – дочух провлечен патрициански глас. – Наистина, дори парфюмът му!

– Но пък си върши работата толкова добре. Какво е една усмивка от време на време, ако ще го стимулира да работи усърдно?

А Квинт Полий продължаваше да се покланя и да се усмихва мазно. Той би дал трийсет години от живота си за честта да носи името Юлий, Гракх или Сулпиций. Господарката ми също, със същата цел.

Аз се забавлявах, като зяпах по сергиите, които задръстваха улиците. Сувенири от мъртви гладиатори, кръвта на този или онзи велик боец, съхранена в пясък, малки дървени медальони с нарисуваното лице на прочутия Белерофон. Последните не се продаваха много добре, защото дори и художник не можеше да придаде красота на лицето на Белерофон. Портретите на един хубав тракийски боец с тризъбец се пласираха повече.

– Толкова е красив! – С крайчеца на окото си видях няколко скупчени момичета, които се захласваха по един медальон. – Аз спя с това изображение под възглавницата си всяка нощ. Усмихнах се. Ние, еврейските момичета, също обичахме мъжете ни да са бойци – но ги предпочитахме истински и дълголетни. Да бъде мъж, който би отсякъл главата на някой легионер сутринта и след това би се прибрал, за да седне начело на масата за шабат. Само римските момичета губеха ума си по недодялани лъскави портрети на мъже, които никога не бяха виждали, мъже, които вероятно щяха да са мъртви, преди годината да е изтекла. От друга страна, може би един мъж, който щеше да живее по-кратко, беше по-подходящ обект на копнежи. Той никога няма да остарее, никога няма да загуби красотата си, а ако ти омръзне – скоро няма да го има.

Тълпите ставаха все по-гъсти с приближаването към Колизеума. Аз достатъчно често бях минавала под гигантската му мраморна сянка, когато изпълнявах поръчките на господарката си, но това беше първият път, когато влизах вътре, и трябваше да положа усилия да не зяпна от изумление. Толкова огромно пространство, с толкова много мраморни арки, с толкова много статуи, гледащи високомерно отгоре, с толкова много места. Петдесет хиляди ентусиазирани зрители можеха да се натъпчат вътре, така се говореше. Арена, подобаваща на боговете, започната от покойния император Веспасиан, завършена от сина му, покойния император Тит, отворена днес за празненството в чест на по-младия брат на Тит, който току-що беше облякъл величествената пурпурна тога под името император Домициан.

Толкова много мрамор за една гробница. Бих предпочела театър, но в този ред на мисли бих предпочела да слушам музика, отколкото да гледам как измират мъже. Представих си какво би било да пея пред толкова огромна тълпа, пред истинска публика, вместо за жабите в зимната градина, докато търкам плочките

– Не спирай да размахваш ветрилото, Теа.

Лепида се намести на кадифената си възглавничка, махайки като императрица към тълпата, която нададе лек вик за поздрав към баща ѝ. Мъжете и жените обикновено седяха отделно, за да наблюдават зрелището, но Квинт Полий, като организатор на игрите, можеше да седи с дъщеря си винаги, когато пожелае.

– По-бързо, Теа. Днес ще бъде ужасяващо горещо. Наистина, защо не вземе да се поразхлади малко? Нали уж е есен.

Аз покорно размахвах ветрилото напред-назад. Игрите щяха да продължат цял ден, което означаваше, че ми предстои едно хубаво шестчасово развяване на пера. Ох, ръцете щяха да ме заболят.

Тръбите затръбиха остро. Дори сърцето ми прескочи един удар от тези трепетни фанфари. Новият император излезе напред в императорската ложа и вдигна ръка към тълпата, а аз се изправих на пръсти, за да го видя. Домициан – третият император от династията на Флавиите: висок, червендалест, заслепяващ погледа с пурпурния си плащ и златната си диадема.

– Татко – Лепида подръпна ръката на баща си. – Императорът наистина ли е човек с тайни пороци? Вчера в банята дочух.

Аз можех да ѝ кажа, че всички императори бяха обект на слухове за тайните им пороци. Император Тиберий и малките му момченца роби, император Калигула, който спеше със сестрите си, император Тит и любовниците му – каква е ползата от императора, ако човек не може да скалъпва пикантни клюки за него?

Императрицата на Домициан обаче не беше много подходяща за одумване. Изглеждаше стройна, величествена, очарователна, когато пристъпи напред до високопоставения си съпруг, за да помаха на ревящите тълпи; но според разочароващите слухове императрицата беше безукорна съпруга. И все пак зелената ѝ копринена стола[3] и смарагдите предизвикаха оживление и възхищение от страна на женската част на зрителите.

Зеленото, без съмнение, щеше да се превърне в цвета на сезона.

– Татко – Лепида отново подръпна ръката на баща си, – знаеш ли, че всички много ми се възхищават, когато нося зелено. Една смарагдова огърлица, като тази на императрицата.

Множество императорски братовчеди се заточиха като шлейф след императора – там беше едната му племенница, по-малката дъщеря на император Тит – Юлия, която според мълвата беше пожелала да се присъедини към девиците весталки, но не беше получила разрешение. Като цяло – някаква скучна сбирщина. Бях разочарована. За пръв път виждах императорското семейство, а те изглеждаха като всяка друга шайка апатични патриции.

Императорът излезе напред, вдигна ръка и държа приветствено слово за началото на игрите. С тайни пороци или не, той имаше хубав, отекващ глас.

Другите роби ми бяха описвали игрите много пъти и изпадаха в недоумение от невежеството ми. Сутрешните празненства винаги се откриваха с двубои между диви зверове. Първа в списъка за днес беше битката между слон и носорог. Носорогът избоде окото на слона с рога си… А можех щастливо да изживея остатъка от живота си и без да знам как звучи ревът на ранен слон.

– Великолепно!

Полий хвърли няколко монети на арената. Лепида започна да си избира от чинията фурми с мед. Аз се съсредоточих върху ветрилото от паунови пера. Люш, люш, люш.

Бик и мечка се сражаваха след това, а после – лъв и леопард. Малки парченца мръвка, за да раздразнят апетита. Мечката беше апатична и трима звероукротители с остри прътове трябваше да разкървавят хълбоците ѝ от мушкане, за да я накарат да нападне бика, но лъвът и леопардът нададоха рев и се втурнаха един към друг в мига, в който веригите бяха свалени. Тълпата ликуваше и жужеше, въздишаше, а после се успокояваше. След като вниманието на всички вече беше изострено, последва демонстрация на великолепие и пищност, замайващи погледа: опитомени гепарди със сребърни каишки пробягваха с леки стъпки през арената, бели бикове с малки момченца, подскачащи по гърбовете им, слонове, нагиздени с украшения и пискюли, се поклащаха във внушителни танцови стъпки под музиката на нубийски флейтисти

– Татко, може ли да ми купиш нубийски роб? – Лепида подръпна ръката на баща си. – Дори двама. Някоя хубава двойка, за да ми носят покупките, когато ходя на пазар

Следваха комичните номера. Опитомен тигър беше пуснат на арената след дузина бягащи зайци, завързани с каишки, за да ги хване един по един в челюстите си и да ги върне невредими на треньора. Доста мило, всъщност. Хареса ми, но от трибуните се чуха откъслечни викове на неодобрение. Почитателите на Колизеума не идваха за игрички; те идваха за кръв.

– Императорът – мърмореше Квинт Полий – особено тачи богинята Минерва. Построил ѝ е нов олтар в двореца си. Може би трябва да направим няколко големи публични жертвоприношения. Опитоменият тигър и дресьорът му си тръгнаха и бяха заменени от стотина бели сърни и стотина дълговрати щрауси. Те бяха пуснати да тичат из арената и застреляни един по един с лъкове отвисоко. Лепида видя някакви познати в съседната ложа и гукаше поздрави през по-голямата част от кръвопролитието.

Още борби с животни. Копиеносци срещу лъвове, срещу биволи, срещу разярени бикове. Биволите падаха зашеметени и мучащи, биковете се спускаха побеснели срещу копията, които пронизваха и разпаряха гърдите им, но лъвовете ръмжаха, дебнеха и успяха да сграбчат един копиеносец, преди да бъдат подгонени и изкормени. Такова едно забавление Люш, люш, люш.

– О, гладиаторите… – Лепида остави чинията с фурмите настрана и се изпъчи. – Хубави екземпляри, татко.

– Само най-доброто за императора! – Той погали дъщеря си по брадичката. – И за моята малка, която обича игрите! Императорът искаше истинска битка днес, не просто обикновени дуели. Нещо грандиозно и необичайно преди екзекуциите по обяд. Облечени в пурпурни плащове, гладиаторите излязоха в редица от портите и бавно се подредиха в кръг на арената, докато зрителите ликуваха. Някои вървяха наперено и гордо, някои – високомерно, без да поглеждат наляво или надясно. Хубавият тракийски войн с тризъбеца раздаваше целувки на тълпата и беше засипан с рози от обожаващите го жени. Петдесет гладиатори, разпределени по двойки, в битка на живот и смърт. Двайсет и петима щяха да си тръгнат от арената триумфално през Портата на живота. Двайсет и петима щяха да бъдат извлечени през Портата на смъртта с железни куки.

– Аве, цезаре! – изреваха те в един глас към императорската ложа. – Тези, които ще умрат, те поздравяват!

Дрънчене на наточени оръжия. Стържене на позлатени доспехи. Скърцане на множество крака по пясъка, докато се разделяха по двойки. Няколко предварителни битки с дървени мечове за начало и после императорът свали ръката си.

Остриетата се сблъскаха. Публиката се устреми напред, задържана само от мраморните перила, викаше окуражителни думи към любимците си и проклинаше несръчните. Махаха, обзалагаха се, крещяха.

Не гледай. Люш, люш, продължаваше ветрилото. Не гледай.

– Теа – каза сладко Лепида – какво мислиш за онзи германец?

Погледнах.

– Няма късмет – отвърнах аз, защото мъжът умря, стенейки, промушен от тризъбеца на противника си. От съседната ложа един сенатор с отвращение метна шепа монети.

Арената беше бушуващо море от бойци. Пясъкът вече бе напоен с кръв.

– Онзи гал там иска милост – надзърна Полий, отпивайки от чашата си с вино. – Грозна гледка, пусна щита си Игула!

Игула – "убий го". Съществуваше още и мите – "пощади го", – но това не се чуваше толкова често. Както щях да разбера, изискваше се изключителна проява на храброст, за да се трогне Колизеумът за милост. Те искаха героизъм, те искаха кръв, те искаха смърт. Не уплашени мъже. Не милост.

Доста бързо се свърши. Победителите се изправиха наперено пред императорската ложа, където той подхвърли монети на тези, които се бяха били добре. Победените лежаха свити и безмълвни на пясъка, чакайки да бъдат изтеглени от стражите на арената. Един-двама мъже все още се гърчеха в предсмъртни конвулсии, крещейки в опита да натъпчат червата си обратно в корема. Смеещи се трибуни и кискащи се момичета се обзалагаха за колко време ще умрат.

Люш, люш, люш. Ръцете ме боляха.

– Плодове, доминус?

Един роб се приближи към Полий с поднос с грозде и смокини. Лепида направи жест за още вино. Навсякъде в ложите на патрициите се виждаха небрежно облегнали се и бъбрещи хора. Горе, по високите редове, плебеите си вееха с ветрила и се оглеждаха за продавачите, които се щураха насам-натам, предлагайки хляб и бира. В ложата си императорът се бе дръпнал назад и подпрян на лакът, хвърляше зарове със стражите си. Утрото беше отлетяло неусетно. А за някои едва пълзеше.

По обяд на арената закипя работа. Мъртвите гладиатори вече бяха изнесени, петната от кръв изчистени с гребла, а сега стражите на арената изведоха една разнородна редица от оковани фигури. Роби, престъпници, затворници – всички осъдени на смърт.

– Татко, мога ли да получа още вино? Поводът е специален!

Долу на арената мъжът начело на редицата от дрипльовци започна да мига в недоумение, когато тикнаха в ръцете му тъп меч. Гледаше го втренчено, с мътен поглед, превил гръб, а стражът го насърчаваше. Той се обърна безпомощно и съсече окования мъж зад себе си. Тъпо острие; доста удари бяха нужни, за да го довърши. Аз едва чувах крясъците на мъжа от бърборенето по трибуните. Сякаш изобщо никой не обръщаше внимание на арената.

Стражите грубо дръпнаха оръжието от първия роб и предадоха меча на следващия по редицата. Жена. Тя уби мъжа, мечът ѝ бе отнет и тя беше убита на свой ред от следващия.

Погледнах нататък по веригата. Може би двайсет затворници. Стари и млади, мъже и жени, всички си приличаха по приведените рамене и тътрещите се крака. Само един стоеше изправен – едър мъж гледащ наоколо с празен поглед. Дори и от трибуните можех да видя следите от камшик, нашарили голия му гръб.

– Татко, кога ще дойде ред на Белерофон? Нямам търпение да видя какво може да направи срещу онзи тракиец. Стражите дадоха меча на мъжа с белезите. Той го повдигна за момент в окованите си ръце, завъртя го. Никакви случайни удари; уби мъжа пред себе си с единствен точен замах. Побиха ме тръпки.

Стражът посегна за меча си и големият мъж с белезите отскочи крачка назад, като държеше оръжието, насочено към стража. Стражът протегна нетърпеливо ръка и тогава всичко се обърка

– Дай го! – каза той.

Мъжът стоеше разкрачен на горещия пясък, тежко поемаше въздух с пресъхналите си дробове. Слънцето жулеше голите му рамене, той чувстваше всяка отделна песъчинка под босите си загрубели стъпала. Потта щипеше китките и глезените му под ръждивите окови на веригата. Ръцете му се бяха слели в едно с дръжката на меча.

– Дай ми меча! – повтори стражът. – Бавиш спектакъла!

Мъжът го погледна със стъклен поглед.

– Дай ми меча! – протегна властна ръка стражът.

Мъжът я отсече.

Стражът изкрещя. Струята кръв проблесна ярко на пладнешкото слънце. Другите войници се втурнаха към него.

Мъжът не беше държал меч повече от десет години. Твърде дълго, би казал той, за да си спомня каквото и да било. Но споменът се върна. Върна се мигновено, подклаждан от гнева – сладката тежест на дръжката в ръката му, забиването на острието в костта, яростта на черния демон, който замъгляваше погледа и нашепваше в ухото му:

– Убий ги, – каза той. – Избий ги всичките.

Посрещна първия страж с дивашки изблик на радост. Мечовете се срещнаха с тъпо стържене на метал. Той стегна всеки свой мускул, почувства как тялото му се изопва като лък и видя внезапния проблясък на страх в очите на стража, усетил силата му. Тези римляни с техните пера, лъскави ризници и с тяхната гордост – те не допускаха, че един роб може да бъде корав. С още два замаха превърна стража в купчина месо, потръпващо върху пясъка.

Още римляни, ярки петна от украсата им с пера. Следващият страж падна, гърчейки се, когато тъпото желязо преряза ахилесовите му сухожилия. Звучен крясък.

Той усещаше насладата. Прониза друга бронзова ризница. Острието се плъзна прецизно през отвора за ръката. Още един падащ щит, още един крясък.

Не е достатъчно, шепнеше гласът на демона. Не е достатъчно.

Почувства далечна болка в гърба си, когато един меч се заби дълбоко в него. Усмихна се, докато се обръщаше, и започна да нанася свирепи удари. Най-здравата плът на робите беше на гърба им, но римляните не го знаеха – тези римляни, чиито лозя се обработваха от пленени галски войни и чиито легла се стопляха от тракийски момичета с тъжни лица. Те не знаеха нищо. Той съсече стража и усети вкуса на кръвта му върху грубата си брада.

Не е достатъчно.

Небето се завъртя и пребледня, когато нещо го удари отзад по главата. Той се олюля, завъртя се, вдигна меча, почувства как цялата му ръка изтръпва, когато един пазач заби в лакътя му железния шип на щита си. Зашеметен, наблюдаваше как мечът се изплъзва от пръстите му. А когато една дръжка на меч се стовари върху черепа му, се свлече на колене и лакти. Пот покапа в очите му. Кисела, горчива. Изстена, когато се посипаха ритниците, когато черният демон в главата му се обърна сам срещу себе си като змия, която поглъща собствената си опашка. Познато усещане, което беше потискал всички тези години под камшика, окован във вериги. С меч в ръката всичко му се бе сторило толкова лесно.

Не е достатъчно. Никога не е достатъчно.

Той чу рев, заглушаващ звука от трошенето на собствените му кости. Необятен и безличен рев като бученето на бушуващо море. За пръв път обърна поглед към трибуните и ги видя: зрители, струпани ред върху ред с хиляди. Сенатори в тоги с пурпурни ръбове. Матрони в ярки копринени столи.

Жреци в белите си роби. Толкова много… Наистина ли имаше толкова много хора на този свят? Видя лицето на момче, което изскочи от първия ред – странно, различно момче в изискана тога – то крещеше с уста, пълна със смокини, и пляскаше с ръце.

Те всички пляскаха. Величествената арена отекваше от аплодисменти.

През замъглените си очи той успя да различи императорската ложа. Беше достатъчно близо, за да види русокосо момиче с бяло ужасено лице, една от племенниците на императора… Достатъчно близо, за да види императора, червендалестите му бузи, пурпурния плащ, развеселения му поглед… Достатъчно близо, за да види как императорската ръка се вдига небрежно.

Вдигната ръка в знак на милост.

Защо? – помисли си той. – Защо?

А после светът изчезна.

***

Същата вечер Лепида продължаваше да бъбри, докато я събличах за лягане – не за игрите, разбира се; всичката тази смърт и кръв не бе нищо ново. Баща ѝ беше споменал един сенатор, мъж, който евентуално можеше да стане неин съпруг, и това бе всичко, за което беше способна да говори.

– Сенатор Маркус Норбан, така се казва и е ужасно стар… – почти не чувах думите ѝ.

Робът с покрит с белези гръб… Британец или гал? Беше се бил така свирепо, размахваше меча си като Голиат, превъзмогвайки собствените си рани. Продължаваше да се съпротивлява и когато го бяха повалили, без да се интересува дали ще живее, или ще умре, стига да успее да завлече няколко от тях със себе си.

– Теа, внимавай с тези перли! Струват колкото три като тебе.

Бях виждала стотици роби като него, бях слугувала редом с тях и бях страняла от тях. Те пиеха твърде много, мръщеха се на господарите си и бяха бичувани заради неприятностите, които създаваха, а и вършеха минималното количество работа, с което можеха да минат. Мъже, които трябваше да бъдат избягвани в потайните кътчета на къщата, ако наблизо няма никой, който да ти помогне. Зверове. Тогава защо внезапно се разплаках, когато го събориха на арената? Не плаках, когато бях продадена на Лепида. Не плаках дори и когато наблюдавах как гладиаторите и горките зашеметени животни бяха изклани пред очите ми. Защо тогава се разплаках за един разбойник?

Дори не знаех името му.

– Всъщност не намирам император Домициан за много красив, но е трудно да се определи от разстояние, нали? – Лепида се намръщи на един счупен нокът. – Ще ми се да имахме някой изумително красив император, вместо тези апатични мъже на средна възраст.

Императорът. Защо си направи труда да спаси един полумъртъв роб? Тълпата скандираше за смъртта му точно толкова бурно, колкото беше ръкопляскала на представлението, което той направи. Защо да го спасява?

– Махай се, Теа! Не ми трябваш повече. Днес си доста глупава.

– Както желаете – казах на гръцки, като духнах пламъка на лампата ѝ.

– Ах, ти – евтина, язвителна, малка усойнице!

Тръгнах надолу по коридора, като се облягах на сенчестите колони, за да не загубя равновесие, и се опитвах да не мисля за синия съд. Не е добре да си пускаш кръв два пъти за един ден, но, ох, как ми се искаше.

– А, Теа. Ти си точно това, от което се нуждая.

Като в мъгла виждах двоен Квинт Полий, който ме викаше в спалнята на сребристото ложе. Затворих очи, като сдържах прозявката си и се надявах, че няма да заспя по средата на пухтенето и пъшкането му. От робините не се очакваше да са ентусиазирани, но се очакваше да са весели. Аз галех рамото му, докато той се напъваше върху мен. Устните му се отдръпваха назад и оголваха зъбите му, като на муле по време на… добре де, както искате го наричайте.

– Какво добро момиче си, Теа – каза той, сънливо галейки бедрото ми. – Хайде, бягай сега.

Дръпнах надолу туниката си и се измъкнах през вратата. Вероятно утре щеше да ми даде медна монета.

ЧАСТ ПЪРВА

Юлия в храма на Веста

Вчера Тит Флавий Домициан беше просто моят раздразнителен и доста странен чичо. Днес той е Господар и Бог, Понтифекс Максимус, император на Рим. Както баща ми и дядо ми преди него, сега той е господар на света. И ме е страх.

Но той се държи мило с мен. Казва, че скоро ще се омъжа за братовчед си Гай, и ми обеща великолепни игри за празненството. Не можех да му кажа, че мразя игрите. Той се опитваше да бъде мил. Казва, че неговата императрица ще ми помогне с избора на сватбена дреха. Тя е много красива със зелената си коприна и смарагдите и се шушука, че той е луд от любов по нея. Също се шушука, че тя го мрази – но хората обичат да шушукат.

Взирам се в пламъка, докато не станат два.

Страх ме е. Винаги ме е страх. Сенки под леглото, силуети в мрака, гласове из въздуха.

Чичо ми гледаше как хиляди мъже умират на арената днес – а спаси само един. Той мрази останалите от семейството – но е мил с мен.

Какво ли иска чичо ми? Дали изобщо някой знае?

Веста, богиньо на домашното огнище и семейството, бди над мен! Нуждая се от теб сега.

Глава първа

Април, 82 година след Христа

Седем месеца по-късно атмосферата в школата за гладиатори на улица "Марс" беше ведра, празнична и мъжествена, когато уморените бойци минаха вкупом през портите. Двайсет мъже бяха излезли, за да участват в главната битка в игрите в чест на Церера, и четиринайсет от тях се бяха върнали живи. Достатъчно добър резултат, че да накара победителите да крачат наперено, докато минаваха в редица през тесния, осветен от факла коридор, като захвърляха доспехите си в кошовете.

– … промуших оня грък право в стомаха! Най-красивото произведение, което някога съм

– … видя ли как галът наръга в гърба оня кучи син, Лариций? Вече няма да ни гледа високомерно над дългия си нос

– … лош късмет за Тезей. Видях как се хлъзна по пясъка. Ариус метна шлема си с пера в коша и напълно пренебрегна роба, който ентусиазирано му честити победата. Оръжията вече бяха събрани, разбира се – грабваха ги от ръцете им в момента, в който боят приключеше.

– Първи двубой? – Един бъбрив тракиец метна шлема си в коша върху този на Ариус. – За мен също. Не е зле, а?

Ариус се наведе да отвърже защитните брони на краката си.

– Добра работа свърши с Африканеца днес. На мен ми се падна един от ония мършави гърци от изтока; беше доста лесно. Хей, може би следващия път ще ми се падне Белерофон и тогава наистина ще изкарам цяло състояние.

Ариус развърза предпазната броня от ръката, с която държеше меча, и я пусна в коша. Другите бойци вече се тълпяха в дългата зала, където им раздаваха храна и говореха разпалено, докато сядаха покрай дървените маси и се протягаха за каните с вино.

Май си от мълчаливите, а? – побутна го с лакът тракиецът. – Е, от къде си? Аз дойдох от Гърция миналата година.

– Млъквай – каза Ариус на своя груб латински.

– Какво?

Като блъсна тракиеца с рамо, докато минаваше покрай него, Ариус влезе в залата, подмина дървените маси и платата с хляб и месо. Наведе се и грабна първата кана с вино, която видя, после излезе по едно друго зле осветено коридорче.

– Не му обръщай внимание – чу как изръмжава гласът на друг боец към тракиеца. – Той е раздразнителен кучи син.

Стаята на Ариус в гладиаторските казарми представляваше тясна гола килия. Каменни стени, сламена рогозка, капеща лоена свещ. Той седна свит на пода, като намести гърба си върху стената и преполови каната с няколко последователни глътки. Евтиното грозде остави кисел вкус в устата му. Нямаше значение. Римските вина хващаха бързо, а всичко, което искаше, беше да е бързо.

– Чук– чук! – зачурулика един глас на вратата. – Надявам се, че още не си заспал, мило момче.

– Разкарай се, Галий.

– Тц– тц. Така ли се отнасяш към своя ланист? Твоя господар? Да не говорим, че и твой приятел?

Галий се намъкна вътре, едър и червендалест, в своята безупречна тога, със злато, блестящо на всеки от пръстите му, с масло от магнолия, лъщящо върху всеки накъдрен кичур, а едно малко, нагиздено с коприна момче роб стоеше до него. Собственикът на школата за гладиатори на улица "Марс".

Ариус изпсува под носа си. Галий се изсмя.

– Не, не, не за това съм дошъл. Дойдох да те поздравя. Такъв великолепен дебют. Когато така чисто отсече главата на Африканеца, че тя отхвръкна във въздуха… Толкова драматично! Бях малко изненадан, разбира се. Такава всеотдайност, такава свирепост от някой, който час по-рано се кълнеше, че изобщо няма да се бие. Ариус сръбна още една голяма глътка вино.

– Ех, колко е хубаво човек да се окаже прав. Първия път като те видях, знаех, че имаш потенциал. Малко си старичък за арената, разбира се, на колко си години, между другото? Двайсет и пет, трийсет? Не си младеж, но в теб определено има нещо.

Галий лениво размаха сребърния си медальон.

Ариус го погледна.

– Ще имаш още срещи в следващите игри, разбира се. Нещо малко по-голямо и по-грандиозно, ако мога да убедя Квинт Полий. Самостоятелна среща, вероятно. И този път – Галий хвърли към него режещ като стъкло поглед – няма да се налага да се тревожа дали ще участваш, нали?

Ариус остави каната с вино до стената.

– Какво е "рудиус"?

Въпросът изненада Галий.

– Рудиус ли? – примигна той. – Скъпо момче, откъде изобщо си го чул?

Ариус вдигна рамене. Те всички бяха стояли и чакали в мрака под Колизеума, преди да дойде техният ред, нервни и възбудени, с ръце на оръжията си. "Пожелавам ви да има рудиус за всички нас",беше измърморил един от другите мъже. Мъж, който загина почти веднага под тризъбеца, затова Ариус не можа да го попита какво значи.

– Рудиусът е един мит – каза Галий вяло. – Дървен меч, даван от императора на някой гладиатор, като знак за свободата му. Предполагам, че се е случвало веднъж или два пъти с някои, които са блеснали като звезди на арената, но това едва ли се отнася за теб, нали? Една схватка, и то дори не солова – дълъг път имаш да изминеш, преди да можеш да се наречеш преуспял, камо ли звезда.

Ариус сви рамене.

– Та така, скъпо момче. Галий се протегна и погали ръката на Ариус. Пълните му пръсти се впиха силно в плътта му, а черните му, като зърна пипер, очи го пронизаха с живо любопитство.

Ариус се протегна, взе лоената свещ, която стоеше до него, и спокойно изля струйка горещ восък върху меката ръка с маникюр.

Галий рязко отдръпна опарените си пръсти.

– Наистина трябва да направим нещо за обноските ти – въздъхна той. – Лека нощ в такъв случай, скъпо момче.

Веднага щом вратата се затръшна, Ариус надигна каната и я пресуши до последната капка. Остави съда да падне и облегна главата си на каменната стена. Стаята още не се въртеше. Виното не беше достатъчно. Затвори очи.

Не беше имал намерение да се бие. Възнамеряваше да направи точно това, което беше казал на Галий, докато стоеше в мрачния коридор под арената и слушаше воя на тълпата, писъците на ранените мъже и скимтенето на умиращите животни. Но пъхнаха меч в ръцете му и той излезе заедно с другите сред кипящата групова битка, чиято цел беше да изостри апетита на тълпата за индивидуалните схватки, и тогава видя Африканеца, срещу когото трябваше да се сражава… и черният демон в главата му се разви от своята спирала и зарева възторжено по правия и лесен път на убийството.

После изведнъж се оказа застанал примигващ срещу слънчевата светлина, с лице, опръскано с кръвта на друг мъж, и върху него се изливаха овации, като пчелни рояци. Само от мисълта за овациите го обля ледена пот. Арената. Адската арена. Тя всеки път опропастяваше късмета му. Дори и това, че беше заклал стражите, не беше достатъчно, за да спечели смъртта си.

След онзи зверски побой отпреди седем месеца се беше събудил в легло. В меко легло; Галий не прахосваше удобства за полумъртви роби. Докато болезнено се връщаше в съзнание, за пръв път чу гласа на Галий: висок, равен, излизащ от воняща на канавка уста.

– Чуваш ли ме, момче? Кимни, ако разбираш. Добре. Как се казваш?

Той дрезгаво изграка името си.

Галий се разкиска.

– О, абсурдно е. Британец си, нали? Вие, варварите, винаги имате невъзможни имена. Определено не става. Ще те наричаме Ариус. Малко като Арес, бога на войната. Прави впечатление, нали, може да ни е от полза. И така. Купих те и платих доста солена цена като за полумъртъв размирник. Да, знам точно защо си бил осъден на екзекуция на арената. Бил си сред някаква сган, окован във вериги и си работел на Колизеума. Докато не си удушил пазача със собствения му камшик. Много глупаво, скъпо момче. На какво изобщо си се надявал? – Галий щракна с пръст на малкото си момче роб, за да доближи подноса със захаросани плодове. – Ами, тогава, докато ядеш, като начало можеш да ми кажеш как стигна дотам – да работиш на Колизеума.

– Солните мини – промълви Ариус с усилие през подпухналите си устни. – В Триновантия[4]. После в Галия.

– О, богове. И колко време работи в тези помийни ями?

Ариус сви рамене.

– Да влачиш блокове каменна сол нагоре-надолу по планините в продължение на години; о, да, това определено прави мъжете яки. – После зададе последния си въпрос: – Но така или иначе, човек не се научава да върти меча в мините. Ти къде се научи, а?

Ариус обърна лице към стената.

– Е, добре. Време е да ме чуеш. От сега нататък ще се биеш за мен, когато и където кажа. Аз съм твоят ланист. Знаеш ли какво е това? Не? Допускам, че латинският ти е малко примитивен. Всичко, свързано с теб, е примитивно, нали? Ланистът е треньор, скъпо момче, на гладиатори. Ти ще станеш гладиатор. Ще имаш хубав живот, както се казва – жени, богатства, слава. Сега ще положиш клетва и ще започнеш с тренировките веднага щом тези кости зараснат. Повтаряй след мен: "Аз приемем да бъда горен с огън, да бъда оковаван във вериги, да бъда налаган с колове и да умра от меч". Това е гладиаторската клетва, скъпо момче.

Ариус грубо му отвърна какво да направи с клетвата си и отново изпадна в несвяст.

Изминаха дни, преди да успее да стане от леглото, седмици, преди костите му да заздравеят, и почти пет месеца, преди тренировките в гладиаторския двор да приключат. Другите бойци бяха дребни престъпници или объркани роби, подбрани сред най-долнопробните на пазара: евтина некачествена пасмина. Ариус с безразличие се сля с ежедневието в школата: поредният главорез, носещ грубата татуировка на Галий с два кръстосани меча. Той не разбираше как получаването на дървен меч от императора можеше да те направи свободен, но покритите с воала на утринната мъгла родни планини се появиха пред очите му невъзможно свежи, зелени и прекрасни.

Дървен меч. Той използваше дървени мечове всеки ден на тренировките. Все ги чупеше, защото удряше прекалено силно. Поличба? Сети се за друидите, облечени в бели роби, от детството си и те изплуваха смътно в съзнанието му – вдишват имел и прах от стари кости и отгатват божията воля по всяко падащо листо. Те биха го нарекли лоша поличба – да счупиш дървен меч. Но той не беше имал много добри поличби през живота си.

Пропъди мисълта за дома. Школата на улица "Марс" не беше лоша. Нямаше жени и богатства, както му бе обещал Галий, но поне го нямаше безпощадното слънце, нямаше ги веригите, разяждащи плътта на глезените му, нямаше го неспокойния сън по голите планински склонове. Тук имаше завивка, хляб през деня и вино, за да удавя нощите, и бърза внезапна смърт. По-добро е от мините. Нищо не можеше да е по-зле от мините.

Овациите на почитателите на игрите се мержелееха тревожно в мислите му.

Теа

От момента, в който зърнах сенатор Маркус Вибий Август Норбан, закопнях да го пооправя малко: да го подстрижа подходящо, да изчистя мастилените петна от пръстите му, да нахокам робите му, че се отнасят толкова небрежно към тогата му. Беше разведен вече повече от десет години, а робите винаги се възползват, когато в къщата няма господарка. Залагам пет медни монети, че Маркус Норбан, който е бил консул четири пъти и е роден внук на Божествения Император Август, налива сам виното си и сам подрежда книгите си, също като всеки обикновен вдовец плебей.

– Името ти, момиче? – запита, когато му предложих поднос с малки сладки марципанови пастички.

– Теа, господарю.

– Гръцко име… – очите му бяха хлътнали; погледът – добронамерен, проницателен, сдържан. – Но мисля, че не си гъркиня. Произнасяш гласните твърде проточено, а и формата на очите ти е друга. От Антиохия си, може би, но по-скоро бих предположил – еврейка.

Усмихнах се в знак на съгласие, отстъпих назад и започнах да го разглеждам тайничко. Едното му рамо беше изгърбено, това нарушаваше равновесието му и го караше да куца, но почти не се забелязваше, когато не беше изправен. Седнал, той имаше хубава фигура на мъж с благороден профил на патриций и с гъста сива коса.

Горкият Маркус Норбан. Съпругата ти жив ще те изяде.

– Сенаторе! – Лепида влезе с танцуваща походка, свежа и очарователна в розовата си коприна с накити от корали около шията и китките. На петнайсет, колкото мен; по-хубава и по-самоуверена от всякога. – Подранил си. Изгаряш от нетърпение да видиш игрите ли?

– Представлението винаги предизвиква известен интерес – той се изправи и целуна ръката ѝ. – Въпреки че обикновено предпочитам библиотеката си.

– Е, трябва да промениш мнението си. Защото аз съм доста запалена по игрите.

– Дъщеря на баща си, разбирам – Маркус учтиво кимна на Полий. Бащата на Лепида с едва доловимо презрение плъзна поглед по ненакъдрената коса на Маркус, небрежно надиплената му тога и закърпената каишка на единия сандал. Той самият беше безупречен: със снежнобял лен със съвършени остри плисета и с парфюм, достатъчно тежък, че да гъделичка ноздрите. И все пак никой не би могъл да го сбърка с патриций. Нито пък Маркус Норбан с какъвто и да е друг.

– Значи наистина познаваш племенницата на императора? – попита Лепида годеника си, когато излязоха от къщата на Полий и потеглиха под априлското слънце. Сините ѝ очи се разшириха от възхищение. –   Юлия?

– Да, още от дете – усмихна се Маркус. – Тя и полусестра ѝ си играеха със сина ми, когато бяха съвсем малки. Не са се срещали оттогава – Паулиний сега е с преторианците, – но аз все още известявам Юлия от време на време. Тя е много унила, откакто баща ѝ почина.

Сватбената утрин на Юлия и братовчед ѝ Гай Тит Флавий се пропука ведра и синя, докато ние отивахме да видим как двамата ще свържат ръцете си в брак на обществения олтар. Отивахме пеша, тъй като носилките нямаше да успеят да преминат през тълпата. Тласкаха ме във всички посоки – блъскащи се чираци, напористи икономи, просяци, опитващи се да плъзнат ръце за кесията ми. Един пекар с поръсена с брашно престилка тежко стъпи върху крака ми и аз залитнах.

Маркус Норбан ме хвана за ръката с изненадваща сръчност и ме изправи на крака, преди да падна.

– Внимавай, момиче!

– Благодаря, господарю!

Малко огорчена, аз поизостанах. Той наистина беше твърде мил за съпруг на Лепида. А аз всеотдайно се бях молила да ѝ се падне някое чудовище.

– О, вижте! – като пусна ръката на Маркус, Лепида си проправи път сред тълпата с лакти. – Вижте, ето ги!

Надзърнах над рамото на Полий. Олтарът на Юнона, богинята на брака. А високият румен млад мъж до жреца трябва да е младоженецът. Той беше в добро настроение, закачаше се и се шегуваше с прислугата си.

– Хубав е – съобщи Лепида, – макар и дебел. Не мислиш ли?

Маркус изглеждаше развеселен.

– Семейство Флавий имаме склонност към напълняване – каза меко той. – Семейна черта.

– О! Е, той не е наистина дебел, нали? Просто е внушителен.

Тръбенето на императорските фанфари проряза слуха ни с бронзовия си звук. Слуги в празнични премени започнаха да се точат покрай нас. Преторианската гвардия се строи отстрани на пътя със своите церемониални доспехи и червени пера и очерта пътя на младоженката.

– Това ли е Юлия? – проточи шия Лепида.

Аз разглеждах императорската племенница с любопитство – онази, която уж искала да стане девица весталка. Беше много дребна, косата ѝ – сламено безцветна, фигурата ѝ – стройна и детинска в бялата роба. Пламтящият младоженски воал изсмукваше всичкия цвят от лицето ѝ. Бледите ѝ устни се усмихваха, но усмивката ѝ не изглеждаше истинска, ами като за сватба.

– Няма подходящия тен, за да носи червено – каза господарката ми твърде тихо, за да я чуе годеникът ѝ. – Кожата ѝ е като неузряло сирене. Аз ще изглеждам много по-добре на моята сватба.

Младоженците сплетоха ръцете си в знак на съюз и произнесоха ритуалните думи: "Quando tu Gaius, ego Gaia". Размениха си късчета от ритуалния сладкиш, пръстените. Брачните договори бяха подписани. Жрецът напевно произнесе молитвата, а мучащият бял бик проля кръвта си по мраморните стъпала като жертвоприношение за Юнона. Обикновено императорските сватби се провеждаха в по-интимен кръг, но император Домициан беше любител на публичната помпозност. А и зрителите – също.

– Тя трябва да се усмихва – критикуваше Лепида. – Никой не иска да вижда младоженка, която изглежда като труп на собствената си сватба.

Преди процесията младоженецът трябваше да изтръгне девойката от обятията на майка ѝ, като символ на кражба. Майката на Юлия беше покойница; чичото я заместваше. Юлия спусна червения воал върху белезникавата си коса и кротко се остави в ръцете му. Докато женихът с двете си ръце се опитваше да я издърпа, погледът ми се вдигна към императора.

Беше висок мъж, енергичен и с добро телосложение, малко над два пъти по-възрастен от мен. Той отразяваше слънцето с избродираното си със злато пурпурно наметало и златна диадема. Едри флавиевски плещи, които щяха да затлъстеят, когато остарее. Румени бузи и широки, добронамерени черти.

Очите ми се преместиха обратно върху племенницата му, сгушена в прегръдките на новия си съпруг. Стана ми жал за нея. Робиня да съжалява императорска роднина – не знам защо го изпитах. Тогава тя вдигна очи, които за момент се срещнаха с моите, и в мига преди да сваля погледа си към земята, аз видях, че в деня на собствената си сватба – светъл и красив пролетен ден, когато целият свят лежеше в краката ѝ – Юлия Флавия се чувстваше изгубена и ужасена, и сама.

– Е, това беше! – Полий плесна с ръце и аз, стресната, подскочих. – По-добре да вървим към арената. Първото представление е наистина великолепно, уверявам ви. Намерих дузина раирани коне от един африкански търговец; той ги нарича зебри. По предложение на сенатор Норбан наехме носилка и хванахме прекия път по улица "Марс". Аз подтичвах зад тях пеша, докато Лепида се притискаше към своя годеник и с внимание следеше всяка негова дума, като го поглеждаше изпод дългите си черни мигли. Паяк, оплитащ муха в паяжина.

Полий продължаваше да си говори за това колко умно било от негова страна да купи двайсет тигъра от Индия, когато се наложи носилката рязко да отбие встрани. Огромна каляска, обкована с желязо и заключена с катинар, блокираше пътя, а до нея – носилка, която държаха шестима златокоси гърци. Докато гледахме, портата с решетки като на затвор се отвори и от там, марширувайки, излязоха група мъже. Броните им проблясваха изпод пурпурните наметала, докато се качваха в каляската, а лицата им под шлемовете оставаха мрачни. Гладиатори на път към Колизеума.

– Бойците на Галий. – Полий дръпна пердето, за да вижда по-добре, но се намръщи. – Третокласни, всичките. И все пак са добра стръв за лъвовете. Както и самият Галий, мен ако питате. В носилката е той.

Дебел мъж с бретон от мазни къдрици, падащи върху челото му, се наведе навън през оранжевите копринени завеси, за да се провикне през портата.

– Бавиш ни, скъпо момче.

През портата на школата на Галий излезе едър мъж с червеникава коса, гал или британец. Той носеше тежки железни брони на краката си, зелена препаска и абсурден шлем със зелени пера. Предпазен наръкавник покриваше ръката му, кожени каиши опасваха незащитените му гърди и покрития с белези гръб. Лицето му беше непроницаемо като гранит – и аз го познах.

Робът. Онзи, който се би в игрите по случай възкачването на императора преди месеци. Спомням си, че дори се просълзих за него, също както се просълзих за лъвовете, когато паднаха на арената с копия, забити в мускулестите им гърди. Бях си помислила, че е мъртъв. Дори и след като императорът го бе помилвал, се наложи да го извлекат навън с куки, както правеха с мъртвите лъвове. Но той не беше мъртъв. Беше се върнал като гладиатор.

– Побързай, Ариус – нетърпеливо извика ланистът от носилката си. – Задръстваме пътя.

Той се подпря на каляската и скочи вътре. Ариус. Значи това беше името му.

За първи път закопнях да гледам игрите.

***

Подземните нива на Колизеума бучаха като тръбите на водопровод. Робите се щураха през осветените с факли коридори, някои с камъни за точене на оръжията, други с остри прътове, с които да мушкат животните, за да ги настървят, преди да ги пуснат на арената, някои с големи гребла, за да извличат мъртвите. В далечината се чу рев на лъв или може би на умиращ човек.

– Основната битка е в два – изджавка един разпоредител към Галий вместо поздрав, като оглеждаше гладиаторите. – Дръж ги настрана дотогава. Кой е Британеца? Той е на ред веднага щом тигрите приключат с онези затворници.

Няколко изсъскани думи от Галий и Ариус се озова в тъмен коридор. Пролетната топлина никога не проникваше в недрата на Колизеума; коридорите бяха усойни и студени. От земята се издигаше фин прах, вдигнат от вибрациите, които предизвикваше публиката с ликуването си.

С макара изтеглиха Ариус на горните нива; един роб го отведе до портата и припряно бутна в ръцете му меч и тежък щит.

– Късмет, гладиаторе!

Ариус зачака, като прокарваше пръст нагоре-надолу по острието на меча си. В мрака видя очертанията на дървен меч.

Аплодисментите стихнаха. Той долови неясно гласа на говорителя на игрите.

– А сега… свирепостта на Британия… довели сме ви… Ариус Варварина… в ролята на.. Механизмът за задвижване на тежката врата издрънча и тя започна да се издига. Ослепителна светлина заля коридора.

– АХИЛЕС, НАЙ-ВЕЛИКИЯТ ВОЙН НА СВЕТА!

Овациите го блъснаха като стена, докато крачеше към светлината. Петдесет хиляди гласа крещяха името му. Неясни очертания на ярки копринени туники и бели тоги, бледи кръгове на лицата и черни кръгове на зейналите усти на фона на поразително синьото небе. Никога през живота си не беше виждал толкова много хора.

Усети се, че гледа втренчено пред себе си, и с трясък свали забралото си. Нямаше нужда да разбира кой беше Ахилес, нито каква роля щеше да играе. Убиването си беше убиване.

Демонът радостно се разви от спиралата си в гърдите му.

Гласът на говорителя прозвуча отново, за да укроти овациите.

– А сега – достойни противници на могъщия герой Ахилес. Портата в другия край на арената издрънча. Ариус захвърли плаща от раменете си и вдигна меча, като се приведе и зае поза за битка.

– ЦАРИЦАТА НА АМАЗОНКИТЕ И НЕЙНИТЕ МОМИЧЕТА ВОЙНИ!

Острието на Ариус потрепна.

Жени. Пет жени. В покрити с пера златни шлемове и щитове във формата на полумесец, със златни гривни на глезените. С голи гърди, за да може публиката да утоли похотливия си взор. Тънки блестящи саби, вдигнати високо. Устни, стиснати в мрачно изражение.

Яростта на демона се изпари. Остави го студен и треперещ. Върхът на меча му се сведе надолу и докосна пясъка.

Водачката им, покрита с червени пера, нададе остър писък и се спусна към него.

– Ох, проклет да съм… – изръмжа той и вдигна меча си.

Подхвана ги една по една. Първо най-дребната. На не повече от четиринайсет. Тя се опитваше да го прободе повече с отчаяние, отколкото с умение. Уби я бързо. После тъмнокосата с родилен белег на рамото. Той изби сабята от ръката ѝ и извърна очи щом я съсече. Всеки удар траеше векове.

Бавно, изключително забавено, като в сън, той видя как водачката им се изправи и извика, опитвайки се да ги събере. Тя знаеше какво прави. Ако бяха нападнали заедно може би щяха да успеят да го повалят. Но те изпаднаха в паника и се разпръснаха. И за най-голяма и бурна радост на тълпата, той се спусна след тях и ги съсече една по една.

Просто се опита да го направи бързо.

Водачката с дръзки алени пера – тя беше последна. Добре се съпротивляваше, задържаше меча му отново и отново с тънкия си щит. Сабята ѝ беше лека като вейка, когато се кръстосваше с неговия меч. Очите ѝ изглеждаха огромни и диви през процепа на забралото.

Той изби сабята от ръката ѝ и притисна шипа на щита си към голите ѝ гърди. Вратът ѝ се изви в агония. Тя се сви на пясъка като пречупена глинена фигурка.

Не беше мъртва. Още не. Просто се давеше в собствената си кръв, с изпотрошения си гръден кош се опитваше да поеме въздух. Той уморено пристъпи напред, за да пререже гърлото ѝ.

"Мите! Мите!"

Викът порази слуха му и той занемял погледна нагоре. Навсякъде по редовете от зрители палците сочеха нагоре за милост. Виковете бяха добронамерени, мнението единодушно: милост за последната амазонка!

Очите му пламнаха. Пот. Той захвърли меча настрани и застана на едно коляно, за да пъхне ръката си под раменете ѝ. Тя кървеше отвсякъде Очите ѝ отправиха към него мътен поглед. Олюляващата се ръка се протегна, за да махне забралото му. И тогава гласът ѝ го разтърси до мозъка на костите, когато му проговори на езика, който не беше чувал повече от дванайсет години. Родният му език

– Моля те… – каза тя с хриплив глас.

Той я погледна втренчено.

Тя отново се задави в собствената си кръв.

– Моля те.– Той погледна в тези огромни, отчаяни очи.

– Моля те.– Той плъзна дланта си в косата ѝ, завъртя главата ѝ назад, за да разголи изящната ѝ шия. Тя затвори очи със силна въздишка. Той с лекота прокара острието през едва пулсиращата ѝ артерия под челюстта.

Когато изпотрошеното ѝ тяло изстина в ръцете му, той погледна нагоре. Публиката беше затихнала. Той се изправи, целият опръскан с кръвта ѝ и гледан от хиляди невярващи очи.

Гневът на демона се надигна и Ариус с всички сили започна да удря мраморната стена с меча си. Удряше отново и отново, чувстваше мускулите на гърба си и накрая острието се счупи на две с грозен звук. Той метна парчетата настрана, изплю се върху тях, след това изтръгна яростно шлема си и го запокити след тях.

Яростта се надигна в гърлото му и той закрещя – не ругатни, просто продължителен зверски рев без думи.

Те го аплодираха.

Аплодираха.

Те ликуваха, те пищяха, те го заливаха с хвалебствени крясъци като болезнено падащи капки дъжд. Те хвърляха монети, те хвърляха цветя, те се изправяха на крака и скандираха името му. Те тропаха с крака и разклащаха мраморните скамейки.

Едва тогава той се разплака, застанал сам насред огромната арена, заобиколен от телата на пет жени и от хиляди бавно сипещи се листенца от рози.

Глава втора

Теа

– Той е великолепен – гласът на Лепида звучеше лениво. – Не мислиш ли, Теа?

Измънках нещо, посягайки към шишенцето с розово масло. Господарката ми лежеше по лице на зелената мраморна маса за масаж в банята на семейство Полий – красива чернокоса русалка сред безвкусните фигури на риби по мозайката и показната бъркотия от шишенца с парфюми.

– Наистина, никога не съм виждала някой, подобен на него. Много по-интересен от Белерофон. Белерофон е твърде цивилизован. Този Ариус е истински варварин. – Тя повдигна ръката си, за да мога да втрия розовото масло отстрани на тялото ѝ. – Има нещо неопитомено в него, не мислиш ли? Искам да кажа, никой цивилизован мъж не би убивал жени. Но този Ариус, той просто ги овърша, без изобщо да се замисли.

Започнах да я разтривам с пръсти около гръбнака и тя изви гърба си.

– Той дори изглежда като дивак! Покрит със засъхнала кръв, а човек би казал, че дори не му направи впечатление. Един истински мъж не би трябвало да се притеснява да си изцапа ръцете, не мислиш ли? Белерофон, от друга страна, никога не се приближава прекалено близо до враговете си. Твърде много се страхува да не изцапа с кръв хубавата си брадичка. И действително, що за забавление е това? Аз не ходя на игрите, за да гледам как някой се държи внимателно; ходя, за да видя нещо вълнуващо. Някой вълнуващ.

В съзнанието ми изплува образът на Ариус, прегърнал бедната окървавена амазонка.

– … а после, когато просто си излезе, сякаш дори не чуваше овациите! Пет пари не дава за аплодисментите; прави го, защото му харесва. – Лепида мързеливо протегна ръце над главата си. – Смяташ ли, че е хубав, Теа?

– Не знам, господарке. Искате ли пемза за краката?

– Да, дай пемзата и търкай здраво. Ти наистина мислиш, че е хубав, нали, Теа? Видях лицето ти, докато той се биеше. – Тя се извъртя, като се кискаше. – Ами да, този груб тип мъже се харесват на онези с по-нисши инстинкти.

– Ммм – измърморих аз. – А как ѝ харесва на моята господарка нейният годеник?

– Маркус ли? – изсумтя тя. – Знаеш ли, че е на четирийсет и шест? Неговият син е с две години по-голям от мене! Наистина не разбирам защо не мога да се омъжа за сина му вместо за него. Каква е ползата да си млада и красива, ако всичко това ще е за някакъв скучен стар мъж с изгърбено рамо. Той продължава да ми говори за книгите си. Много ме е грижа за глупавата му библиотека. – Лепида се протегна за чашата вино. – Той ли е най-доброто, което татко може да ми осигури? Просто ще трябва да се постарае повече. Искам някой млад, някой вълнуващ. Искам истински мъж! – Тя усука кичур коса около пръстите си. – Какъв мислиш, че е този Ариус, когато не е на арената?

Не ми харесваше името му в нейната уста.

***

– Поздравления, Варварино!

– Хубаво представление!

– Не беше зле… Хей, къде тръгна?

Ариус профуча право през трапезарията на школата на улица "Марс"", без да поглежда встрани. Пусна плаща си върху една неугледна купчина, наведе се над дългата маса и сграбчи каната с вино.

– Ей, то е за всички ни!

Той пи направо от каната, преглъщаше без жажда. Другите бойци, които се трупаха около него със своите поздравления и завист, постепенно замлъкнаха.

Олюля се назад и избърса устата си с ръка, когато последната капка кисело вино се стече по ръба на каната и падна на пода. За миг се загледа в каната – тя висеше за дръжката на пръста му и се поклащаше, – после отстъпи назад и я запокити срещу стената. Всички изругаха, когато глинените парчета се пръснаха по пода.

– Проклет избухлив варварин – измърмори един гал.

Ариус се обърна и освободи гнева си с един светкавичен и точен ритник. Галът изкрещя, когато столът му се сгромоляса под него. После изкрещя съвсем не на шега, когато един кухненски нож клъцна парченце от ухото му. Той се разяри като бик и двамата се стовариха на пода в ожесточена схватка. Гладиаторите се скупчиха, крещейки:

– Удари го! Удари го!

– Дай му да разбере на тоя кучи син!

– ДОСТАТЪЧНО! – извика Галий от входа.

Гладиаторите отстъпиха назад. Галът, в кръв, шурнала от ухото му, се освободи и се изправи на крака, олюлявайки се, като ругаеше на родния си език. Ариус стана мълчаливо, бършеше ръцете си и гледаше хладно към своя ланист.

– Ех, ех – каза Галий. – Поздравления, скъпо момче! Ти си поддържаш репутацията, разбирам. По улиците вече те наричат "Варварина".

Галът хвърли свиреп поглед.

– Той ми отряза от ухото

– Ооо, спри да хленчиш! Отивай да те превържат. – Очите на Галий не се откъсваха от Ариус. – Не се забърквай в неприятности, а аз ще ти осигуря по-голям двубой следващия път. Нещо наистина величествено, за да завършиш пролетния сезон. После идват летните тренировки. Ариус взе друга кана с вино. Погледът му не се поместваше от ланиста, той отпи голяма глътка и я изплю между обутите в скъпи обувки крака на Галий. След това се обърна и гордо закрачи към голата си килия. Всички се напрегнаха в очакване на звучен трясък, но вратата се затвори с тихо щракване.

Теа

Юни. Хубав месец на някои места – сини небеса, нежна топлина, разцъфнали цветя. Не чак толкова хубав в Рим, където слънцето падаше тежко като месингова монета и плискаше локви от мараня във въздуха. Омразен, нажежен юни. Нощите ми пращаха такива сънища, които биха изплашили и духовете в гробищата.

Градът беше залят от последната вълна на трескава радост, тъй като заможните граждани се подготвяха да потеглят към прохладните си летни вили. Игрите Матралии бяха очаквани със затаен дъх, една екстравагантност от кръв и вълнение, която щеше да закрие сезона, и патриции, политици, колесничари, куртизанки и плебеи обсъждаха еднакво оживено новината: в кулминацията на празненствата великият Белерофон щеше да се бие срещу изгряващия новодошъл гладиатор. Някакъв си британец, наречен Ариус, на когото тълпата вече бе дала прозвището Варварина.

– Всичко това е моя заслуга – перчеше се Лепида. – Аз убедих татко да ги сложи един срещу друг. Залозите вървят пет към едно за Ариус.

– Оптимистично – дръзнах да кажа аз.

– Знам – съгласи се господарката ми. – Няма ли да е забавно да наблюдаваме как Варварина загива храбро? Чудя се дали татко не би могъл да обмисли идеята да станем домакини на вечерен прием за всички гладиатори предишната вечер.– Таткото наистина щеше да го обмисли. Особено след като дъщеря му обяснеше, че всеки прием с Ариус и Белерофон като атракция със сигурност би привлякъл много гости от най-висок ранг.

– И аз ще дойда – заключи Лепида, подмятайки синкавочерните си пръстени. – Ще бъда точно до теб, татко, така ще можеш да ме защитиш, ако нещата, така да се каже, загрубеят. – Усмихна се, разкривайки трапчинките си. – Знам, че ще бъде дива тълпа, но Емилиус Гракх може да е там и Юлий Сулпиций – много важни семейства! Кой знае? Може би някой от тях ще поиска ръката ми и тогава няма да трябва да се омъжвам за скучния стар Маркус Норбан и тогава и двамата ще бъдем щастливи. Моля те!

Цялото домакинство беше хвърлено в бесни приготовления. Готвачът остана буден до малките часове на нощта, за да приготвя меню, достойно да бъде поднесено на очакваните гости патриции, както и на гладиаторите, за които вероятно щеше да е последното ястие. Инкрустираните със сребро лектуси[5] бяха украсени с пищно надиплени покривки и масите бяха накичени с гирлянди от цветя, на които съвсем не им беше сезонът; така всеки гост от най-благородния патриций до най-нисшия от гладиаторите трябваше да види изобилието.

Твърде голямо изобилие, можех да им кажа; твърде много цветя и орнаменти и роби на показ, за да са проява на добър вкус, но кой ли ме пита. Когато нощта най-накрая падна, краката ми бяха разранени, а бузите ми горяха от шамари, докато най-сетне Лепида обяви, че е относително удовлетворена от външността си.

– Не е зле – тя направи поклон, изви глава пред полирано стоманено огледало. – Даже съвсем не е зле!

Сапфиреносиня коприна беше надиплена с голямо усърдие на пищното ѝ тяло, поклащането на бедрата ѝ караше камбанките около глезените ѝ да звънтят, перлите проблясваха на ушите и шията ѝ, устата ѝ беше обагрена в съблазнително червено. Аз пригладих грубата си кафява вълнена туника.

– Няма да ми трябваш повече тази вечер, Теа – каза, докато нагласяваше филигранната гривна. – Не мога да позволя опърпано същество като тебе да се размотава край всички тези лъскави хора; ще им убиеш апетита за вечеря. Но първо оправи тази бъркотия!

– Да, господарке Аз обаче оставих дрехите ѝ там, където си лежаха. Мислех си за моя син съд и за тиха стая някъде далеч от глъчката от гласовете, която вече се разнасяше от триклиниума[6].

***

И въпреки предупреждението на Лепида аз крадливо хвърлих един бегъл поглед към триклиниума иззад обкованата с желязо дървена врата.

Доста по-добра сбирщина от тази, която обикновено посещаваше приемите на Полий: един или двама сенатори, личната управителка на двореца на император Домициан – Лолия Корнелия, която организираше най-прочутите вечерни приеми и бе братовчедка на императрицата. Те се бяха разположили удобно сред цветята и възглавничките, облечени в ярките си копринени столи.

Единствената груба нотка в тази грациозна компания беше присъствието на покритите с белези мускулести гладиатори – тъмни вълнени дрехи сред копринените, проста реч сред изтънчените, лешояди сред пауните. А на пауните така им харесваше. Утре тези мъже с власт щяха да присвият презрително устните си при вида на гладиаторите; днес щяха да бъдат сърдечни и да потупват едрите, покрити с белези рамене с отрупаните си с пръстени ръце. Утре тези елегантни матрони щяха да придръпват полите си настрани, за да не се докоснат до някой боец, когото можеха да срещнат случайно на улицата; днес те щяха да им се умилкват, дори да флиртуват с тях. Защо не? Утре тези мъже вероятно щяха да са мъртви. На почетния лектус, където всички можеха да ги виждат, седяха Ариус и Белерофон.

– О, да, Варварина… – беше казал вяло Белерофон, когато ги представиха един на друг и протегна ръката си с маникюр. Ариус просто я зяпна, докато той не я отдръпна назад. – Колко странно – подшушна Белерофон на една кикотеща се патрицианка от другата му страна. – Човек би допуснал, че той може да говори!

Докато седяха един до друг, те продължаваха напълно да се пренебрегват взаимно.

Едва ли някой можеше да се въздържи да не направи сравнение между тях. Белерофон – усмихнат, пускаше шеги, Ариус – навъсен, се чувстваше неловко. Белерофон изтънчено опитваше по малко парченце от всяко ястие, Ариус се тъпчеше с всичката храна, която сервираха пред него. Белерофон – леко полегнал върху копринените възглавнички, сякаш за това беше роден, Ариус – седнал сковано, като статуя. Белерофон – цивилизованият, и Ариус – варваринът.

Прикрих лицето си с наметалото и тихичко се измъкнах.

Ариус се измори от прекалено горещата стая, измори се от твърде меките възглавнички, измори се от постоянния брътвеж, но най-много се измори от момичето, което седеше до него.

– Ти си много смел да рискуваш живота си на арената ден след ден. – Тя се размърда на креслото си и един боядисан нокът се докосна до ръката му. – Страх ли те е понякога? Аз бих била ужасена.

Той си я представи стисната в челюстите на някой лъв.

– Да – съгласи се той.

– Цяла дума! – Тя отметна главата си назад и се засмя. – Какъв напредък.

Той се протегна към съда с вино.

– Не се дръж толкова безразлично с мен! – Тя се нацупи и се наклони леко назад, за да може той да се възхити на извивката на гърдите ѝ под синята коприна. Красиви гърди. Красива коса също. Красиво лице. Очи като на невестулка.

Внезапна вълна от музика от флейтите заглуши думите му, преди да успее да ѝ каже да не му се пречка и да го остави на мира. Гостите започнаха да стават и небрежно се насочваха към градините. Сенатори хващаха под ръка жени, които не бяха техни съпруги, и дискретно се отправяха към облените от лунна светлина пътеки на зимната градина, докато гладиаторите открито сграбчваха робините, за да ги завлекат в уединението на нощта. Великият Белерофон изчезна зад една статуя на Нептун заедно с видна матрона от рода Сулпиций.

Малка гореща ръка хвана неговата.

– Искаш ли да се поразходим в градината? – каза момичето с очи на невестулка. – Не се тревожи за баща ми, той сключва сделки с твоя ланист. – Езикът ѝ пробяга по начервените ѝ устни.

Той я остави да го измъкне, като се спря само за да грабне бутилка вино. Меката ръка с боядисаните нокти се мушна под лакътя му и го насочи надолу по чакълеста пътека, която лъкатушеше надалеч от къщата. Ароматът на жасмин и рози дразнеше обонянието му.

– И така – усмихна му се тя, – откъде си всъщност? Изгарям от любопитство!

– Отникъде.

– Всеки има родно място

– Това не е ли баща ти? – посочи той над рамото ѝ, а когато тя се обърна да погледне, изпъна ръката си, за да я освободи от нейната и се шмугна в храстите.

Ариус!

Той попадна пред стената на атриума и погледна иззад ъгъла към останалата част от къщата на Полий. Лампите не бяха запалени, стаите оставаха тъмни. Като надзърна през рамо, видя дъщерята на домакина да стои на градинската алея и да се оглежда. Влезе в първата врата, която видя, преди да го беше забелязала.

Баня. Виждаше слабите проблясъци на водния басейн. Мраморът остави приятно прохладно усещане върху гърба му, когато се облегна на стената, плъзна се надолу, за да седне, и отпуши бутилката. Ето това беше място, където човек можеше да се напие на спокойствие. Хич не го интересуваше, че утре главата ще го боли! И без друго щеше да умре. Отпи дълга глътка вино.

Тихо скърцане от далечния ъгъл на помещението го накара да се стресне. Изправи се безшумно, прокрадна се покрай ръба на басейна.

Още един тих шум. Той се прицели в тъмното и сграбчи нечия китка.

– Не мърдай. Или ще те убия. – Демонът изплющя с камшика си. – Кой си ти?

– Аз съм Теа – каза приятен женски глас. – Винаги ли така завързваш разговор?

Китката беше тънка и гладка, ръката му лесно я обгръщаше. Той я пусна, отстъпи назад – и осъзна, че пръстите му лепнеха.

– Ти кървиш.

– Да – съгласи се гласът. – Доста. Синият съд вече има поне два-три пръста кръв на дъното си. Мисля, че този път срязах твърде надълбоко.

Той се зачуди дали не беше пияна.

– Коя си ти?

– Теа – повтори тя. – Не виждаш ръката ми, но съм я протегнала, за да се здрависаме, както би трябвало. Не разкървавената, разбира се.

Слабата ѝ ръка беше със загрубяла длан: робска ръка.

– Срязала си се сама? – попита той.

– Да, сама – отвърна тя мило. – Не го правя твърде често. Китката ми изглежда като твоя гръб.

Той се стресна.

– Ти си Ариус, нали? Римско име, дадено на британец. Теа всъщност е гръцко име, дадено на еврейка. Извинявай, ще млъкна. Предполагам, че просто искаш да седнеш в някой тих ъгъл и да се напиеш.

Той седна облегнал гръб на стената и допи остатъка от виното на няколко глътки. Очите му вече бяха свикнали с тъмнината. Успя да различи замъглен профил, прав нос, неясни очертания на сплетена коса, кръст, приведен над купата. Тя нежно пееше нещо на странен език.

– Щ'ма Йисраел, Адонай Алоуяну, Адонай еход.

Гласът ѝ се плъзна по мраморните стени на банята; топъл мелодичен алт. Той затвори очи, докато странната музика постепенно заглъхна и се стопи в тишина.

– Ариус?

– Какво?

– Ще загубиш ли битката утре?

– Да.

– Жалко. Ще трябва да гледам. Водят ме на всичките игри – добави тя, – а аз ги мразя. Мразя ги, мразя ги, мразя ги.

Стори му се, че чува как кръвта ѝ се стича по стената на онзи син съд.

– И аз.

– Ти също, нали? Така си и помислих. Ти не си като Белерофон, който пие жадно овациите.

Толкова беше тъмно. Сякаш преди сътворението на света.

– Какъв съм тогава?

– Варварин – изпя тя нежно. – Варварин, варварин, варварин. Откъде си, Варварино?

– Бригантия[7]– с изумление чу как завързаният му от виното език заваля думите.

– От Британия, но я наричаме Албион. Далече на север. С планини до морето.

Той все още виждаше планините на фона на нощта, като тъмна дива песен.

– Семейство имаш ли?

– Двама братя. Майка ми почина млада. Баща ми...

– Е бил велик пълководец? – избърза тя.

– Ковач. Той вярваше в желязото и бронза, не в битките. Братята ми ме научиха да се бия. Отгледаха ме с историите за Версенжеторикс.

– Кой?

– Версенжеторикс. Галски пълководец – почти разгромил Юлий Цезар. Героят от детството ми.

– Той как е умрял?

Ариус се усмихна тъжно.

– На арената.

– О… – последва кратка тишина. – Разкажи ми още?

– Имаше… Имаше римска крепост. Наблизо. Плащахме им налози – добитък, зърно, желязо. Братята ми обичаха да се опълчват на римляните. Станаха много самонадеяни, убиха няколко стражи. А римляните убиха тях.

Стрели, приближаващи се щитове, крещящи мъже и цвилещи коне… Мадок пада под ударите на пронизващите го копия, Таркокс е прегазен от трибун на висок кон.

– А ти?

– Бях на тринайсет, а и глупав. Останах да бдя над телата на братята си, вместо да изтичам да предупредя баща ни. Мислех се за Версенжеторикс Непобедимия. Римляните ме плениха, разбира се. Баща ми беше убит. Селото – изгорено. Останалите от нас – продадени.

Пушекът, кръвта, писъците на жените. Тринайсетгодишното момче, което грабва меч, твърде тежък за него, и се впуска срещу враговете си.

Глупаво момче. Ариус отвърна поглед от спомена.

– И после?

Той почти беше забравил Теа.

– Мините за каменна сол. Бях едър за възрастта си; пратиха ме на солните мини в Триновантия. После в Галия. Продължавах да създавам неприятности, продължаваха да ме продават. После – каменната кариера. Това е славното минало на Варварина.

Главата му беше пълна с мъгла. Искаше още вино. Тя не каза нищо и той ѝ беше благодарен за това. Като чу тихото ѝ дишане, погледна към нея. Купата в скута ѝ се беше наклонила, лъскав диск в мрака.

– Защо? – попита простичко той.

Дълги мигове си мислеше, че тя няма да отговори. И тогава:

– Чувал ли си за Масада?

– Не.

– Това е крепост, издигната на високо плато в Иудея. Една гореща, суха страна, която се нажежава под лъчите на слънцето като желязна паница. Там се родих. Преди петнайсет години.

Петнайсет. Звучеше като по-голяма.

– Масада беше пълна с евреи, които отказваха да се предадат. Римляните решиха да ни унищожат, но не успяха. Не и преди да решат да издигнат платформа до върха. Те използваха роби евреи за строежа и затова ние не можехме да хвърляме камъни отгоре, нито да изливаме катран. На робите им отне шест месеца да построят платформата, а после римляните качиха стенобойна машина, за да срутят портите.

– Ти помниш ли го?

– Не много. Бях прекалено малка. Спомням си как надничах над прашните каменни стени, за да гледам как малките въоръжени човечета се трупат наоколо като мравки… Спомням си, че бях щастлива. Сглобих фактите по-късно от нещата, които се говореха.

– Какво стана после?

– Тази част… тази част я помня. Помня я ясно. Гореща нощ. Толкова гореща нощ. Като днешната. Оттогава ненавиждам горещите нощи. Баща ми тихичко си говореше с другите мъже. Майка ми изглеждаше покрусена. Дори сестра ми Юдит се тревожеше – тя беше на четиринайсет, достатъчно голяма, че да се тревожи. Аз бях едва на шест. Още си играех с кукли. – Профилът ѝ бе съвсем неподвижен. – Тази вечер татко се прибра. Говори си дълго с мама, в спалнята, на затворена врата. Той излезе сам и дръпна Юдит настрана. Влязох в спалнята и видях майка си на пода с прерязано гърло. Изтичах навън с писъци. Точно навреме, за да видя как Юдит се прободе с нож, докато татко беше покрил очите си. След това той се обърна и ме погледна, каза ми да бъда добро момиче и да дойда да го прегърна, но когато видях, че държи нож в ръката си, избягах. Изтичах в съседната къща, където живееше приятелката ми Хадаса, но и там беше същото. Всички се бяха проболи с нож. Едно и също навсякъде, във всяка къща в Масада. Така, когато римляните нахлуха със сила на следващия ден, откриха крепост, пълна с мъртви евреи – и едно шестгодишно момиченце, седнало в стая, пълна с трупове, което чакаше семейството му да се събуди.

– Ти… ти си останала единствена?

– Още няколко май оживяха. Не си спомням добре Гърлото му се сви.

– Защо?

– По-добре беше да си мъртъв, отколкото жив, когато римляните идват с гръм и трясък и размахват мечовете си! По-добре да им оставим хиляди трупове, отколкото хиляди пленени бунтовници, които, оковани във вериги, да минат на показ пред императора им! По-добре мъртъв, отколкото роб! Така били решили всички, а после се прибрали по домовете си и се самоубили.

– Ами ти?

– Купи ме един гръцки търговец. Той ми даде името Теа, научи ме да пиша и да чета. Беше мил, наистина. Повечето ми господари бяха мили. Не е бил толкова лош животът ми – говореше тя с монотонен глас.

– Ами кръвта? – той погледна към синята купа.

– Моят народ има една поговорка… – каза тя с лекота. – "Око за око, зъб за зъб",и кръв за кръв, защото трябваше да умра с всички останали; трябваше да съм храбра като сестра си и да умра от ножа, но избягах като страхливка и оттогава заплащам с кръвта си. Има ли някакво останало вино?

– Не.

– Жалко. – Тя се изправи, подпирайки се на стената. Като жрица, носеща жертва, вдигна съда и отвори вратата. Ариус, с малко нестабилна крачка, тръгна след нея. Тя коленичи до храст камелии и изля купата върху пръстта. Той стоеше отстрани сконфузено, леко разкрачен за равновесие.

– Готово.

Стана твърде рязко, олюля се, а той я хвана за рамото, преди да падне. На светлините от далечните лампи видя, че е висока, главата ѝ стигаше до нивото на очите му, бе крехка като кошута. Ръката му усещаше острото ѝ рамо.

– Късмет утре! – усмихна му се тя. – Ще те гледам.

Очите ѝ бяха черни, твърде разширени. Той ги бе виждал и преди – тези очи. Същият храбър безнадежден поглед – при амазонката, която беше разсякъл на арената. Една вена се изду на врата му.

– Внимавай!

– Лека нощ – каза той сурово и си тръгна.

Теа

На следващия ден, когато всичко изглеждаше твърде светло и сияйно, за да може човек да повярва, че предишната нощ изобщо я е имало, аз гледах как Ариус убива Белерофон.

Беше брутално, да си изповръщаш червата, и наистина незабравимо. Той излезе незабележимо, засенчен от перченето на Белерофон, от контешката му елегантност и тогава се впусна в такава свирепа атака, че коленете ми се подкосиха и се строполих на пясъка. Всички видяхме как гадната усмивка на Белерофон се стопява, видяхме го как започна да се съпротивлява с всичките си сили, видяхме как грациозността му на танцьор изчезна, за да разкрие едно неподправено отчаяние, но то не беше достатъчно. Той потрепери, падна и загина от меча на Ариус.

Колизеумът беше изправен на крака, тропаха за него, точно както едва предходната седмица бяха тропали за Белерофон. Пищяха, крещяха, плачеха, изтръгваха злато от пръстите си и сребро от кесиите си, за да засипят с него самотната фигура на пясъка. Мъже отронваха сълзи от очите си и го превъзнасяха, че той е богът на войната, слязъл на земята, за да се смеси с хората. Жени раздираха дрехите си, за да разголят гърдите си, и се кълняха, че винаги ще го обичат. От императорската ложа императорът кимаше одобрително. Ариус захвърли меча си на пясъка, а те крещяха за любовта си към него.

Нещастен въпреки такава слава? Кой би го повярвал?!

Глава трета

Лепида

Красотата е дар от съдбата – всеки път, когато погледнех в огледалото, знаех, че Фортуна ме обича.

Облякох се грижливо: бледолилава коприна, за да изпъкне черната ми коса; камък аметист на всяка ръка, за да се откроят нежните ми пръсти; наниз от аметист на сребърна верижка, подчертаващ дългата ми шия. Очарователно! И тогава трябваше да съсипя ефекта с отвратителната кафява наметка отгоре и с тази Теа с изпито лице и празни очи, която се влачеше след мен.

– Няма да нося това!

Сбърчих нос, като видях коша, който ми подаваше.

– Робините носят кошове, когато отиват към Форума[8], господарке.

Взех го нацупено, като отново се погледнах в огледалото. Поне никой нямаше да разпознае красивата Лепида Полиа, когато се появеше тайно в гладиаторските казарми.

– Върви отзад! – изсъсках на Теа, когато тя понечи да застане до мен.

– Робините на път към Форума не вървят една след друга – каза Теа невъзмутимо. – Вървят по две.

Тази непохватна мургава повлекана никога не се усмихваше, но аз все пак винаги усещах, че вътрешно се подсмива. Подсмръкнах и забързах напред, далеч от скъпите, красиви мраморни вили, към занемарените квартали на края на Субура[9], където бяха гладиаторските школи.

Дори и топъл пролетен ден не можеше да накара улица "Марс" да изглежда хубава.

Напарфюмирано момче роб се опита да ме остави да чакам в преддверието, но аз направих жест на Теа, тя му подхвърли медна монета и веднага ме пуснаха да вляза. Никой не може да кара Лепида Полиа да чака. Въведоха ме в тясна стая с писалище, а зад него седеше дебелият ланист, когото сварих по средата на цяла тирада.

– … малтретираш почитателите си! Мяташ бокали за вино по влиятелни поддръжници, и то когато те молят за кичур от косата ти за спомен! Или изхвърляш пияни млади патриции в Тибър, когато те предизвикат на двубой!

Ариус седеше на пейка с кана вино в едната ръка, отметнал главата си назад. Той отпи глътка със затворени очи, а аз затаих дъх при вида на ръцете му. Груби, кафяви, мускулести, покрити с белези. Галий все още не ме беше забелязал.

– Не съм склонен да ти разреша сам да загубиш главата си, скъпо момче! Малко собствени пари, може би. Привилегията да се разхождаш вечер. Но само ако се държиш подобаващо, а ?– Прокашлях се. Галий ми хвърли раздразнителен поглед.

– С подарък ли са те изпратили, момиче? Сложи го там.

– Аз съм Лепида Полиа – свалих назад качулката си с жест, който разкриваше пръстените ми. – И може би наистина съм дошла с подарък… Ще видим!

Погледнах крадешком към Варварина, но той отпи още една глътка вино, без да ме погледне. Твърде замаян бе, разбира се. Галий веднага скочи на крака, наведе се над ръката ми, предложи ми стол и направи жест към едно момче роб да вземе наметката ми. Погледът му зашари зад нас, като явно търсеше баща ми, а след това отново се спря върху мен с още по-голям интерес.

– Тук е ужасяващо горещо. Ветрилото ми, Теа!

Аз потърках челото си и Теа се приближи, за да ми подаде ветрилото от паунови пера. Сега Варварина ме гледаше, не изпускаше нищо от поглед, дори и Теа, която се върна обратно в ъгъла.

Наведох се грациозно, като леко отметнах пблата[10] си, така че той да може да се възхити на белите ми рамене.

– Няма ли да ми кажеш "добро утро",Варварино?

Галий го смушка с лакът. Ариус сви рамене.

– Добро утро.

– Виждам, че сте имали и други посетители. – Огледах се из стаята за подаръците, изпратени от заслепените от любов почитатели: сребърна чиния, наметка от ирландска вълна, кожен колан за меч. – Баща ми изпраща фалернско вино. Забелязах на приема, че го оценяваш. Имаш изискано небце за варварин!

– Виното си е вино – каза Ариус, когато Галий отново го сръчка.

Направих нежен жест, за да се видят гривните ми.

– Както и да е, дойдох да се сбогуваме. Утре тръгвам за Тиволи. Разбрах, че ти така или иначе няма да се биеш отново до есента, така че спокойно мога да се измъкна от жегите.

– Със сигурност – съгласи се Галий, като ми подаде чиния със захаросани круши. – Няма смисъл да прахосвам изявите на Варварина за летните игри, нали? Незначителни малки празненства, когато императора го няма. Виж, игрите Романии през септември, това е вече друго нещо

– Със сигурност – метнах едно, две, три малки резенчета захаросани круши в устата си. – Искаш ли да ти уредя почетно място в игрите Романии, Варварино?

Галий го смушка. Ариус ме погледна, без да мига, и аз почувствах леко вълнение. Какво гранитно лице! Някой ден ще го видя да се пропуква.

– Разбира се, че би искал, драга Лепида! – деликатно се намеси Галий. – Колко мило!

Едва успявах да му хвърлям по някой поглед. Ариус скръсти загорелите си от слънцето ръце на гърдите си и аз си ги представих увити около мен. Дали би ме наранил? Сигурна съм, че да.

– Благодаря – измърморих аз към Галий. – Разбира се, ако някога поиска да ми благодари, ще трябва да изпрати съобщение в къщата на баща ми в Тиволи. Теа, наметката ми!

Теа се приближи. Дали и тя не гледаше ръцете му, представяйки си ги увити около тялото ѝ? Мисля, че да. Хвърлих към Ариус последна ослепителна усмивка и си тръгнах. Галий отново го сгълча, още преди вратата да се затвори.

– … тя върти баща си на малкото си пръстче, така че бъди мил следващия път, когато...

Усмихнах се, излизайки навън под пролетното слънце.

– Отлично! – казах аз. – Жалко, че заминаваме за Тиволи, но може би така е по-добре. Галий няма да го пусне да се бие в летните игри… Така императорът и всички останали ще копнеят за него до есента. Точно както и той ще копнее за мен!

– Да, господарке.

– Той ме иска, знаеш ли… – мислех си аз за онзи хладен поглед. – Не че каза нещо, но никога преди не е разговарял с истинска матрона, нали? Само с курви и робини, като тебе. И между другото… – подхвърлих, докато пресичахме Форума на път към бащината ми къща и ловко заобикаляхме викащите амбулантни търговци с дървените им подноси. – Няма да те взема с мен в Тиволи.

– Господарке?

– Реших да взема Ирис вместо теб. Тя може да ми оправя косата и да ми носи закуска, а ти ще останеш тук и ще вършиш някои дребни неща за мен. Нека просто да кажем, че искам да се уверя, че Ариус няма да ме забрави. – Усмихнах се сладко. Дългото конско лице на Теа остана безизразно. И това лице ще видя да се пропуква, някой ден. – Няма да имаш нищо против пак да го видиш, нали, Теа? Съвсем не, струва ми се. И вече можеш да вървиш зад мен!

***

– Струвам скъпо – каза тя, вместо да се представи. – Но за теб ще е безплатно.

Той разпозна русите къдрици, нежното гримирано лице, прозрачната лимоненожълта туника. Лаелия, една от най-елитните куртизанки в града.

– Как влезе тук?

– Твоят ланист ми показа стаята ти – тя кацна до него на леглото и го удостои с блестяща усмивка. – Харесвам гладиаторите.

Той се отдръпна до ръба на леглото, когато тя прокара меката си ръка по неговата.

– Драга...

– Наричай ме Лаелия – тя се облегна върху него, едната ѝ ръка описа кръгче върху коляното му. – Струва ми се, че си нервен, Варварино. Никога ли не си спал с жена като мен?

Никога не беше спал с каквато и да е жена. Пред други очи – по-тъмни, може би и по-кротки – щеше да го признае. Но не и на тези сини очи, блестящи от възбуда.

– И така, кажи ми – тя плъзна едното си коляно върху неговото и започна да прокарва ходилото си нагоре по крака му. – Как правят любов варварите?

Да правят любов! Откъде можеше да знае, като беше търкалял камъни в римските мини от тринайсетгодишна възраст? Беше виждал как го правят римляните – те се смееха, задъхваха се и насилваха, докато другарите им ги окуражаваха с ножове, опрени в гърлото на жената. Достатъчно често го беше виждал. Да, знаеше как го правят римляните.

Само веднъж беше опитал с жена. Проститутка в мините, когато беше на петнайсет. Беше я разранил. Не бе нарочно, но тя избяга. Не беше опитвал отново.

Всеки мускул от тялото му се сви и стегна, когато една напарфюмирана, изчервена уста се впи в неговата.

Спри, казваше си сам на себе си. Но ръцете му я сграбчиха за раменете.

– Направи ми синини – тя го погледна с усмихнати, полуразтворени устни и блестящи зъби. – Харесва ти да е грубо, нали?

Той се изправи, толкова бързо, че тя падна на пода. Хвана я за китките и я изправи.

"Нарани я", шепнеше демонът. "Така правят мъжете".

Изхвърли я навън, преди тя да успее да протестира, и затвори вратата с ритник. Свлече се до стената и прокара пръсти през косата си. От другата страна на вратата се чу поток от остри ругатни. Затвори очи и хвана главата си с ръце. Чакаше мускулите му да спрат да треперят. Чакаше кръвта му да спре да бучи. Чакаше шепотът на демона да затихне до просто, ясно, лесно убийство.

С убиването можеше да се справи. Убиването беше лесно.

Теа

Господарката ми и баща ѝ тръгнаха на следващата сутрин сред суматоха от каляски, роби и сребристи носилки, а аз бях свободна. Свободна! Юлското слънце направи загар на кожата ми до златистокафяво, прахта се вдигаше от улиците и затлачваше дробовете ми, знойните нощи предизвикваха обичайните ми кошмари, но бях свободна! Нямаше я Лепида, която да разхлаждам с ветрила и кърпички, нито острите, като жило на пчела, нейни забележки. Нямаше го Полий с влажните му ръце в тъмните коридорчета. Нямаше работа за вършене, тъй като взискателният иконом спря да следи кога започвахме и кога свършвахме работа и се оттегли в цирка, за да гледа по цял ден надбягванията с колесници. Мъжете роби отиваха в таверните, прислужниците се измъкваха, за да се срещат с любовниците си, и това никого не интересуваше.

Аз излизах да се разхождам вечер, когато пурпурният здрач охлаждаше въздуха, сядах на горещите крайъгълни камъни, за да слушам уличните музиканти, и се сбогувах с малкото монети, които имах, за да им се отплатя за удоволствието, което ми доставяха. Веднъж дори се промъкнах в Театър Марцелус, за да чуя как една известна актриса изпълнява цикъл от гръцки песни, опитвайки се да запомня всяко нейно изящно движение, за да мога да го упражнявам в изгорените от слънцето градини на Полий. В мислите си можех да видя майка си, която се усмихваше, докато казваше: "Какъв хубав глас ще имаш, когато пораснеш". И тогава ме обхващаше униние и доста често се промъквах обратно в къщата при моя син съд с фриза с нимфи по ръба, защото майка ми не беше вече тук, за да ми пее приспивни песни, а с течение на годините това се бе превърнало в моя вина.

Видях Ариус Варварина, разбира се. Неговият ланист го излагаше на показ из целия град като първокласен жребец: влачеше го в театъра да гледа комедиите, на Марсово поле, където всички ходеха, за да видят и да бъдат видени, в Циркус Максимус, за да гледа състезанията с колесници. Където и да се появеше, се надигаше шепот на сладникав страх, почтително отдръпване, а след това жужене от догадки.

– Няма да оцелее при следващия двубой – подсмихваха се хората в таверните. – Това, че победи Белерофон, беше чиста случайност.

– Ами амазонките? – разгорещено отвръщаха на удара почитателите му.

– Всеки може да победи група жени!

– Не, страхотен е! Само чакай да видиш игрите Романии през септември!

Споровете продължаваха, макар че той пренебрегваше почитателите си, сякаш бяха сенки, и пиеше сам в таверните, независимо че имаше хиляди хора, които с удоволствие биха му правили компания.

Лицето му започна да се появява навсякъде, зле нарисувано по стените на дървените постройки около Колизеума. Грубо надраскани с тебешир надписи посрещаха погледа ми по стените покрай алеите: "Ариус Варварина кара всички момичета да въздишат"!  Продавачите предлагаха крещящи портрети, закачени на безвкусни панделки. Таверните го черпеха с вино и курвите му предлагаха безплатно от времето си. Ариус, роб и варварин, мъж, който щеше да бъде накълцан на парчета и даден за храна на лъвовете, когато загинеше, вместо да отиде при боговете си в подобаваща гробница. Стоеше по-ниско от помията в канавките, но беше толкова важен: боевете му щяха да усмирят тълпите, когато започнеха да надават вой срещу твърде високите императорски данъци, присъствието му щеше да буди вълнение сред най-отегчените патриции на вечерните пиршества и да държи съзнанието им далеч от кроежи и заговори; епилептиците щяха да си купуват шишенца с негова кръв, за да лекуват пристъпите си, а младоженките щяха да се бият помежду си за някое от неговите копия, с което да разделят косата си в сватбения ден и така да си осигурят щастлив брак.

Всичко това щеше да изчезне за една нощ, разбира се, ако загубеше следващия си двубой. И аз се чудех колко дълго ще издържи.

– Диваците никога не оцеляват дълго – каза критично един легионер, като тропна по масата с каната вино в таверната, където бях отишла да пея. – Варварина е точно като всички онези мъже от дивите племена, на които се натъкнах в Британия – хвърлят твърде много усилия във всеки удар. Диваците винаги падат накрая, защото губят здравия си разум.

Съвсем правилно, помислих си аз. Мъжете, които искат да умрат, обикновено го постигат, а гладиаторите получават усмивката на Фортуна само по неин каприз. Но гледах как Ариус крачеше през Форума, виждах ледената сдържаност в изпънатите му рамене, желязната хватка на ръцете му, сплетени зад гърба, ожесточения студен поглед, отправен към ланиста, който се клатушкаше до него самодоволен и облян в пот. Тънка коричка лед, покрила неговата свирепост – това беше силна комбинация и привържениците му изпадаха в същински делириум. Ледът никога не се пропука, но историите продължаваха настойчиво да разказват за мъжете, които е убил в улични свади, за таверните, които е изпотрошил в пиянската си ярост, за другарите му бойци, които е съсякъл по време на упражненията, а жадните тълпи ежедневно се скупчваха пред двора за тренировки на улица "Марс" с надеждата да видят всичко това с очите си.

Да. Докато е жив, докато успява да оцелее, той само ще се издига към върха.

"Какви са новините в Рим?" – питаше Лепида след кратко описание на прохладните ветрове на Тиволи и успокоителните дъждове, на успеха ѝ на местните приеми и сред момичетата на Тиволи, които направо ударила в земята. В отговор ѝ написах цветущ отчет за гуляите на Ариус, като изброих всяка една пословична красавица, която, според слуховете, му е предложила услугите си безплатно, и в знак на добра воля споделих личното си мнение, че ги е изпробвал всичките.

"Ама ти наистина си прекалено бъбрива! – написа тя ядосано. – По-добре започни да носиш онези неща веднага, по едно седмично. И не си мисли, че няма да разбера, ако съвсем удобно за теб ги загубиш някъде".

"Онези неща" бяха пакет с писма: написани предварително на скъпа хартия, запечатани и ароматизирани, адресирани до "Ариос Гладиатора" с не твърде грамотните писания на Лепида. Аз чинно взех едно и поех към улица "Марс".

– О, да – измърка Галий, – ти беше прислужницата на Лепида и носиш пратка от господарката си? Ах, тези благородни дами и техните кроежи! Не се тревожи, ще ви оставя насаме.

Той изчезна, като ме остави сама с Варварина.

За миг ние просто се спогледахме.

– Нося писмо от господарката си – казах ясно.

– Не мога да чета – сви рамене той. – Мога само да се бия.

– Имам задачата да ти го прочета. – Изкашлях се, взех писмото и счупих печата.

"Скъпи Ариос – четях и усещах как бузите ми пламват. – Колко ужасяващо скучно е тук в Тиволи без игри. С такова нетърпение очаквам галдиаторските представления, когато се зъвърна. Аз убедих баща си да ти отреди главно място. Надявам се, че не си ме зъбравил напълно. Лепида Полиа".

Сгънах писмото.

– Отговор?

– Не.

Той се беше облегнал на стената, скръстил ръце пред широките си гърди, загледан през прозореца.

– Това няма да ѝ хареса – казах аз и в този миг забелязах, че един белег зад ухото му нарушаваше равната линия на червеникавата му коса.

Никакъв отговор. Поклоних се, обърнах се да си вървя и...

– Стори ми се, че те видях в "Златния петел" миналата седмица.

– Да. Собственикът на таверната харесва как пея.

Видях Ариус там на следващата вечер, пиеше. Глух за песните ми.

Друго писмо следващата седмица.

– Без отговор – каза той.

– Добре.

– Днес е горещо.

– Горещо?

– О… или може би не. В Иудея вероятно става много по-горещо.

– Не, не, наистина е горещо.

Всяка седмица идвах с поредната бележка на Лепида, пълна с правописни грешки. Четях ги на глас. После чаках свенливите реплики, които неотменно следваха.

– Пак си се рязала? – посочи той един ден прилежно превързаната ми китка.

– Да – казах спокойно, като обърнах ръцете си, за да скрия белезите.

Твърде късно.

– Китките ти изглеждат като гърба ми – отбеляза той и ме погледна.

Просто очи, сиви очи, и не толкова студени, колкото хората твърдяха, че са.

Сред робите на Полий имаше една перачка, стара жена от Бригантия. Помолих я да ме научи на някоя песен, песен от Британия. Беше нещо прекрасно, което омайваше слуха, а странните думи се лееха хладни и гладки от устата ми.

– Песен за дома – каза старата жена, – като всички робски песни.

На следващия ден в "Златния петел", вече призори, когато пияниците оклюмваха глави, а Ариус пиеше мрачен в своя ъгъл, аз изпях бригантийската песен за дома. Изпях я ниско и меко, така че мелодията се плъзна хладно през бездушната стая, изпях я така, че влажен островен бриз освежи застоялия въздух, изпях я, застанала над самия Ариус, докато той стоеше впил поглед във виното си. Не погледна нагоре, но...

– Къде я научи? – попита ме следващия път, когато дойдох с една от бележките на Лепида.

Свих рамене.

– От една робиня.

Не каза нищо повече, но започвах вече да отличавам равнодушието от преминаващите сенки по лицето му, проблясъците и огънчетата в очите му… и бях доволна.

Жегата го подлудяваше. Скуката, бездействието, но най-вече мързеливата знойна жега. Той се ужасяваше от арената, будеше се потен, когато споменът за аплодисментите нахлуваше в главата му, но мисълта за наближаващите игри ставаше по-поносима. Всичко беше по-поносимо от това да чувства как собствената му кръв кипи във вените.

Той излезе на двора, където пладнешкото слънце нажежаваше въздуха и носеше вълни от мараня над твърдия пясък, след това грабна дървения меч. Свали туниката си и започна да тренира – безмилостни механични движения, които удовлетворяваха поне тялото му, ако не духа му. Треньорът му нареди да се упражнява срещу един грък, а Ариус, без да изчака поздрава му, се нахвърли и изби меча му с подмолен страничен удар.

– Я по-кротко! – Гъркът отскочи от пътя му. – Това е просто тренировка!

Убий го, шепнеше демонът в главата на Ариус.

Той се втурна напред. Гъркът вдигна меча си и дървото се удари в дърво с тъпо изскърцване. Мечът на Ариус се счупи при дръжката и се разхвърчаха трески. Гъркът отскочи назад, а Ариус се хвърли към него и заби счупената дръжка на меча си в носа му. Гъркът се строполи и двамата се претърколиха в ожесточена борба на земята. Ариус сложи ръцете си върху потното му гърло, грапаво от полепналия пясък Убий го. Убий го.

– Достатъчно, скъпо момче.– Той примигна.

– Пести се – каза лениво Галий от сянката на портата, – искам те свеж за игрите Романии през септември.

Пръст по пръст Ариус отпусна хватката на ръцете си. Дръпна се назад. Изправи се на крака. Беше облян в пот.

– Ти, мръсен кучи син! – изръмжа гъркът. – Счупи ми носа!

Убий го, шепнеше демонът в главата на Ариус. Искаш го. Убий го.

Обърна се и си тръгна. Докато прекосяваше двора, усещаше сърдитите погледи на другите бойци. На улицата, от другата страна на решетките, го зяпаха любопитните очи на минувачите. Зачуди се колко време бе изминало, откак животът му беше постоянно наблюдаван от непознати.

Нямаше вятър, но потта по кожата на Ариус вече се бе изпарила. Прониза го острата болка на носталгията, усети копнежа по прохладните дъждове и зелените хълмове, по сладките мъгли, които целуваха кожата, и по нежните ветрове, шумолящи в дъбовите гори. Бяха му омръзнали сухото безплодно небе и горещият безжизнен въздух. Жегата щеше да го изцеди и да го превърне в съсухрена шушулка без душа много преди да остарее.

Обърна се, замахна яростно във въздуха. Вече се беше събрала цяла тълпа покрай двора, надничаха през решетките и се обзалагаха.

Убий ги.

Беше на път да тръгне към килията си, когато забеляза Теа през решетките. Тя стоеше на ъгъла на двора, малко настрана от тълпата, с кошница, подпряна на тясното ѝ бедро, а сплетената ѝ черна коса висеше преметната през едното рамо. Вероятно бе тръгнала към Форума. Но беше спряла и го гледаше със своя тъжен кротък поглед. Той задържа очите си върху нея. Тя отново носеше една от онези проклети превръзки около китката си.

Не знаеше защо – но вдигна меча си и я поздрави.

– Аве, цезаре! – чу в главата си рева на гладиаторите. Тези, които ще умрат, те поздравяват! Той изписа изящна дъга с острието, като върхът му мина едва на педя от пясъка, продължи с намушкване на въображаем враг, отдръпване назад, завъртане и финт. Бавен и елегантен танц с меча, слънцето напичаше гърба му и създаваше отблясъци по острието, пясъкът скърцаше под ходилата му, всеки мускул от тялото му се плъзгаше плавно като топъл мед. Погледът на Теа не се откъсна от него.

Фукльо, подиграваше се малкият черен демон.

Ариус се завъртя около оста си, издигна меча високо над главата си и го заби дълбоко в пясъка. Той започна да вибрира напред-назад, дръжката жужеше под ръката му и тогава обърна очи към Теа.

Тълпата аплодираше, но звукът беше много далечен. Беше я накарал да се усмихне.

***

– Още едно писмо от господарката ми. – Теа вдигна вежди. – Искаш ли да ти го прочета? Вече знаеш как звучат думите ѝ.

Той сви рамене, докато се мъчеше да вдене една игла, която беше взел назаем от някаква робиня. Ръкавът на туниката му беше съдран.

– Тогава няма да си правя труда. – Теа сложи ръце на кръста. – Някакъв отговор? Тя постоянно ме пита раздразнено защо не казваш нищо.

– Има очи на невестулка. Кажи ѝ, че това съм казал.

Лицето на Теа се озари от смях.

– Тя ще ме нашамароса, без да ѝ мигне окото, но ще си струва.

Кратка тишина. Ариус успя да вдене иглата и започна да мушка с нея през скъсания си ръкав където свари.

– Със сигурност робите могат да свършат това вместо теб – отбеляза Теа.

Ариус отново сви рамене.

– Мразя да моля Галий за каквото и да било.

– В такъв случай ще трябва да се научиш как да си кърпиш дрехите. Правиш го съвсем погрешно, знаеш ли?

Ариус установи, че се беше разсмял. Дрезгаво.

– Така и не се научих да шия.

– Ще те науча.

– Добре. – За пръв път той я заведе в малката си килия, наблюдаваше я как докосва каменната стена, облегалката на стола, грубата завивка на леглото. – Какво?

– Не е каквото очаквах. Аскетично. – Обърна се, като отново се усмихна. – Иглата?

– Ето.

– Добре. Сега седни.

– Защо?

Тя сложи ръце върху раменете му и го бутна да седне на стола. Гласът ѝ беше игрив.

– Защото аз съм учителката, а учителката трябва да стои надвесена над ученика. Преди всичко тази туника трябва да бъде свалена. Не кърпим дрехите върху себе си.

Той послушно се измъкна от туниката си. Все още носеше тренировъчната си препаска от сутрешните упражнения, но се почувства гол. Едното ъгълче на устните на Теа потрепна в усмивка, но ръцете ѝ пипаха съвсем професионално, когато обърна туниката наопаки.

– Ще трябва да подрежем стърчащите конци. Имаш ли нож?

– Галий не ми позволява да държа нищо остро.

– Мисля, че не мога да го виня. Тогава просто напъхай нишките навътре и прихлупи краищата. – Показа му как. – Сега вземи иглата и започни да шиеш с ето такъв бод.

Неговите бодове изглеждаха груби до нейните.

– Не е хубаво.

– Версенжеторикс да не е победил Юлий Цезар още в първата битка? Опитай пак. Внимавай, ще счупиш иглата, ако я стискаш толкова здраво. Това не е меч, Ариус.

Името му звучеше сладко от нейната уста. Тя се наведе над рамото му, ръката ѝ, загрубяла от труд, беше нежна, докато се опитваше да насочва движенията на неговата. Той почувства дъха ѝ да милва врата му, краищата на сплетената ѝ коса галеха голото му рамо. Кожата ѝ беше гладка и хладна в душната жега. Малката килия изведнъж му се стори много по-гореща.

Иглата се счупи в ръката му.

Той скочи рязко, като я блъсна назад на леглото.

– Вън!

– Моля? – паднала сред грубите му завивки, тя изглеждаше слисана. – Ариус

– Махай се! – каза освирепял той.

Преди демонът да успее да прошепне: Нарани я.

Нещо в лицето ѝ помръкна. Втората жена, която той изхвърляше от стаята си. Но тази си тръгна, без да каже дори дума, излезе тихо, сама.

Той затръшна вратата след нея. Подпря гърба си на резето, захлупи лице в дланите си и се заслуша в тихите ѝ стъпки, които се отдалечаваха по коридора. Сега тя минаваше през вратата, сега портите се затваряха след нея, сега вървеше обратно към къщата на Полий и своя син съд. Той отвори вратата със замах:

– ГАЛИЙ!

– Да, скъпо момче?

Неговият ланист се появи в коридора, наконтен и нагизден с бижута, готов за прием, едно хубаво момче роб носеше медальона му.

– Не я пускай да влиза повече тук. Никога.

Той тресна вратата, а демонът се изсмя.

Глава четвърта

Теа

– Внимавай с тези гривни, тъпачко!

Празниците Волтурналии отминаха и господарката ми се върна.

– Какво лято! – тя се протегна като котка, невероятно бледа, гладка и очарователна. – Тиволи е толкова красив през август; изобщо не е горещо. Колко жалко, че трябваше да го пропуснеш. Богове, Теа, наистина изглеждаш кафява. Цялата си суха и изгоряла като седло. Както и да е, никога няма да познаеш какво е направил императорът! Маркус разбра новината преди всички други. Развел се е с жена си! Император Домициан, имам предвид. Отпратил я е в Брундизиум или Тоскана, или там някъде. Можеш ли да си представиш? Тя вероятно е имала любовник – говорят за онзи артист, онзи, дето се казва Парис, който играе в Театър Марцелус. Хич не виждам една императрица с актьор, така че вероятно са само слухове, но казват, че Домициан все пак е наредил да го убият. Той е много ревнив съпруг.

– Да разопаковам ли вече, господарке?

– Да. Маркус ще идва на вечеря днес, така че не прибирай жълтата копринена туника. Не си прави труда да вадиш бижутата, не е нужно да съм хубава за него. – Тя се загледа нервно в годежния си пръстен, а после погледът ѝ отново се стрелна към мен. – И така, Теа...

– Жасминовият парфюм, господарке?

– Не сменяй темата, Теа! Как се справи с малката си лятна задача?

– Той не получи последните три писма.

Изящните ѝ черни вежди се събраха.

– Ако си ги загубила...

– Не. – Заех се с шишенцата с парфюм. – Той не пожела да ме приеме.

– Как така не пожела да те приеме?

– Отидох да занеса едно писмо… – говорех с равен тон. – Каза ми да се махам.

– Какво? Защо?

– Не знам.

– Тъпачка, всичко развали! – Лепида замахна и ме зашлеви по бузата. – Трябваше да се досетя, че все някак ще объркаш нещата! Как посмя!

Тя се завъртя и започна да фучи из стаята в ярката си копринена туника. – И как смее той! Той е нищо; той е просто гладиатор. Не знае ли коя съм аз? Ще кажа на баща ми да го хвърли на лъвовете! Аз ще… – Очите ѝ ме стрелнаха отново. – Той си има някоя, нали? Коя е тя? Някоя курва патрицианка? Някое момче трибун?

– Не. Той просто… не обича хората.

– О! – За момент спря да крачи. – Може би е просто срамежлив?

– Ами...

– Кой би могъл да си помисли? Варварина – срамежлив! Предполагам, че си има причини. Искам да кажа, той едва ли някога е бил с някоя като мен! Може би все още може да се направи нещо… – Тя се изтегна елегантно на креслото и ме прониза с острия си като игла поглед. – Не че имам намерение да моля теб да предаваш други писма, след като вече така си оплескала нещата. Веднага щом се поклоних, за да си тръгна, изпратих благодарствена молитва. Богът на евреите е строг, безпощаден, шегаджия, но понякога е милостив. Да, Лепида Полиа се беше върнала и за мен бе дошъл краят на пеенето по таверните, но пък нямаше да се налага да виждам Ариус отново. А със сигурност, ако не го виждах, нямаше да виждам и как върти меча с две ръце из тренировъчния двор, докато сивите му очи се срещат с моите над острието, за поздрав Бойци. Лош избор за… Ами всъщност лош избор за каквото и да е. Знаех всичко за инвестициите, след като живеех в къщата на Полий. Гладиаторите са лоша инвестиция. Твърде бързо умират.

– Теа! – Огромна, влажна ръка се лепна върху лакътя ми и аз погледнах нагоре в развеселените очи на Квинт Полий. – Теа, ти си точно това, което ми трябва.

***

Загърнат в груба наметка с дълбока качулка, той успя да стигне до Портата на Аврелий.

– Хей, ти! – Един от пазачите го изгледа властно изпод вежди. – Никакво измъкване, тайно като престъпник! Дай да ти видя документа, както е редно… Я чакай, аз те познавам! – Вгледа се по-добре. Ариус покри гладиаторската си татуировка на ръката, но твърде късно… – Виждал съм те на арената. Ти си Варварина! Какво правиш? – Ариус заби и двата си юмрука в корема на пазача и побягна. Шестима стражи го повалиха по средата на прашния път.

Трябваше да имам меч, не можеше да събере мислите си, докато го влачеха към улица "Марс" за лактите. Никога нямаше да ме задържат, ако имах меч.

– Да, благодаря ви – каза хладно Галий, докато с щедра ръка даваше пари на стражите, – ще бъде окован във вериги по време на тренировките следващия път… Скъсал сухожилието на един от стражите? Със зъби? Може би това ще облекчи болката.

Още пари преминаха от ръка в ръка и четирима от главорезите на Галий сложиха окови на китките и глезените му. Чувайки познатото до болка дрънчене на веригите, Ариус знаеше, че този път няма да има приятелски потупвания и усмивки.

Веднага щом портата се затвори зад ругаещите стражи, Галий се обърна и го удари два пъти силно през лицето с тежката си, отрупана с бижута ръка. Значи все пак под тая провиснала розова плът наистина се криеха мускули.

– Глупаво момче! – изсъска ланистът и зареди низ от гнусни ругатни, използвани от утайката на обществото.

– Произходът ти си проличава, Галий – изрече Ариус и още един удар разтресе главата му и я блъсна в стената.

– Значи предприе великия си опит за бягство, а? – изплю се Галий. – И какво ми струваше това на мен? Доста пари, ето какво ми струваше! Глупаво момче!

Още един солиден удар.

Ариус усети вкуса на кръв в устата си и почувства как в него се надига зловеща бодрост. Побой, вериги и псувни; това е разменната монета, с която умееше да търгува.

– Да пукнеш, дано, Галий! – той оголи окървавените си зъби в злъчна усмивка.

Този път един от главорезите на ланиста дойде, за да свърши черната работа.

– Нанасяш щети върху собствената си инвестиция, не мислиш ли? – запита Ариус замаян.

– О, вече надраснах грижите за инвестициите си. – Очите на Галий бяха тесни процепи, почернени с въглен. – Инвестицията ми вече изтече в канавката. Искаш ли да знаеш защо, Варварино? Защото императорът реши да обяви война на хатите[11]. Потегля към Германия, за да се присъедини към легионите си, така че кой мислиш ще хвърли пари за игри през септември, когато той няма да е тук, за да ги гледа? Съмнявам се, че изобщо ще има каквито и да било игри. А това означава, че през цялото лято, докато ти се напиваше до безсъзнание, аз губех пари!

– Твърде жалко – съчувствено рече Ариус и една тежка десница разцепи устната му.

– Ти все пак ще се биеш, момче! Може и да не е в Колизеума, може и да не е сред розови листенца и сребърни монети, които се сипят по главата ти, но повярвай ми, ти ще се биеш! На всяка долнопробна арена с крастави лъвове и дърти гладиатори, пред всяка смрадлива редица сергии, където биха се струпали някакви дрипльовци, за да те гледат как умираш – ти ще се биеш! Ще възстановиш всичките пари, които пропилях по теб! И то извън Колизеума, където няма кой да следи за правилата, извън него никой изобщо не си губи времето с правила, така че, когато умреш с вътрешности, провиснали до коленете, и с меч, забит в гърба, аз ще съм там, за да гледам. И ще се усмихвам, скъпо момче, защото ти само хабиш въздуха, който дишаш!

– Не толкова, колкото теб – отвърна му Ариус в замъглен унес. – Ти – ведро с гранясала свинска лой!

Той здраво стисна очи, когато главорезите на Галий се доближиха.

Тази нощ спа по корем. Гърбът му бе разранен почти до костите от въжето, киснато в солена вода. Когато заядливото му настроение се стопи в мъчителните спазми, той си представи една хладна ръка на челото и топъл мек глас, който го успокоява и приспива.

***

Колизеумът остана празен тази есен, а гладиаторите от големите школи за тренировка се шляеха и си живееха живота. Но боевете кипяха по улиците и в разгара на всеки бой стоеше Варварина.

Имаше долнопробни арени, където пясъкът беше нашарен с бурени, а скамейките бяха препълнени с утайката от най-мизерните квартали, груби мъже с шарещи очи, които аплодираха, когато рукнеше кръвта, и никога не викаха за милост на онези, които губеха с достойнство. Но когато Варварина с един-единствен замах разсече на две гигантския испанец, те зареваха, скочиха на крака в същинска вилнееща буря от одобрение и се втурнаха на арената като море.

Имаше западнали таверни, където масите бързо се разтребваха, щом се извадеха ножовете, а труповете на губещите бяха изхвърляни в Тибър. Когато Варварина напъха два тънки ножа в ноздрите на един чужденец моряк, беше окъпан във вино и разнасян из стаята на гърбовете на почитателите си.

Имаше тъмни улички в крайните квартали, където с ножове ограждаха импровизирани арени, а уличните побойници се убиваха един друг за шепа медни монети. Варварина беше пуснат срещу трима братя, майстори на ножа, от Субура, а когато и тримата лежаха проснати неподвижно в краката му, той се завъртя и промуши с меча си ходилото на един оплакващ се техен привърженик.

Той се би и когато разкъсаната му от тризъбец десница беше превързана през рамото, и когато дръжка на нож строши два от пръстите му, и когато кръвта от разрязаното му чело се стичаше в очите му и го заслепяваше. Той се би с незаздравели кости и с разкъсани мускули, и с натъртвания, и с изгаряния от факла. Той се би с мечове и копия, с ножове и мрежи, и дори с голи ръце, както направи през един топъл есенен следобед, когато под воя на овациите изтръгна с пръсти гръкляна на един мъж.

Той беше героят на тълпата, любимецът на бедняшките квартали, а плебеите на Рим изливаха безропотно парите си в ръцете на Галий, за да могат да се блъскат в разнебитени стадиони и да следят всяко негово движение. Те казваха на децата си, че той е демон, брояха белезите му и водеха отчет на убитите от него; ревяха и трепереха, и кряскащи се връщаха за още. Те го завличаха, капнал от умора и кървав в таверните, където той седеше, обливан с вино и заобиколен от курви… Криеше се, раздразнителен и готов да убива в своя самотен ъгъл, и излизаше от летаргията си само за да замахне към някой случаен почитател, дръзнал да се приближи към него прекалено близо.

Черният демон в главата на Ариус подскачаше и ликуваше сред дълбока до колене река от кръв и виеше от щастие.

Глава пета

Теа

– Императрицата ли? – През най-гъстата зеленина на зимната градина чух звучния глас на сенатор Маркус Норбан. – Нямам представа дали ще си върне предишните позиции, скъпа Лепида.

– Но вие знаете всичко за императорското семейство – изчурулика сладкият гласец на господарката ми. Аз бях коленичила, за да търкам плочките на фонтана, и не виждах лицето ѝ, но можех да си представя как гледаше нагоре към годеника си, затаила дъх. – Кажете ми!

Те бавно се разхождаха към другия край на зимната градина, но аз все още чувах всяка дума. Маркус Норбан може и да беше почти на петдесет, но имаше хубав ясен глас, трениран да достига и до най-отдалечените кътчета на Сената. – Аз предложих помиряване. Императрицата е популярна, а с нейната безупречна репутация на добродетелна съпруга никой не вярва, че е виновна за прелюбодеяние, освен императора.

– Ами Юлия? Говори се, че има проблеми между нея и съпруга ѝ – те също ли ще се разделят?

– Не – каза лаконично Маркус, – Юлия е… странна, така да се каже. Крехка. Нуждае се от закрилник. Тя търсеше мен известно време, след смъртта на баща си, но аз съм твърде стар.

– Ти си в разцвета си! – смехът на Лепида стопи четирийсет и шестте му години.

– Не, аз съм стар… – изведнъж гласът му стана сериозен. – Искаш ли да се омъжиш за мен, Лепида?

Това бе твърде голямо изкушение за моето любопитство. Отлепих ръце от фонтана и надникнах внимателно през зеленината. Видях буйната черна коса на господарката си и орловото лице на Маркус, което беше почти на нивото на нейното, заради изгърбеното рамо. Също като августейшия си дядо и той не беше висок.

– Не си длъжна да се омъжваш за мен, нали знаеш – каза той, когато Лепида отвори прекрасната си уста. – Аз съм стар, прегърбен и със затвърдени навици. Не, не ме прекъсвай. Прекарвам половината от времето си в Сената, а другата половина – в библиотеката. Пиша трактати, презирам приемите и имам син, който е с две години по-голям от тебе. Със сигурност не съм подходящ партньор за хубаво младо момиче.

– Чудех се, Маркус… Защо да се жениш повторно сега? – тонът на Лепида беше сдържан, но аз знаех, че тя умира да чуе отговора. – След като толкова години живееш разведен?

– Предпочитам да съм сам. – Маркус помръдна изгърбеното си рамо. – А дори и да не беше така, не много жени биха взели саможив, стар, съсипан човек като мен.– Чудех се дали някога, като млад, се беше чувствал зле заради недъга си. Или дори сега.

– Но с твоя ранг, твоето образование, твоето потекло

– А, да, моето потекло… – в интелигентния му глас се промъкна весела нотка. – Императорската ми кръв може и да е била придобита незаконно, но аз съм последният жив внук на император Август. Император Тит ме считаше за безобиден, но брат му е доста по-подозрителен по природа. На Домициан му харесва да ме поставя в неудобно положение и колко други средства има, за да накараш един ерген да се почувства неудобно, освен когато го принудиш да се ожени. – Той се поклони учтиво. – Особено за красиво момиче като теб, на което много повече подхожда млад мъж.

Аз ясно разчетох това малко ласкателство. Но какъв по-добър начин да стъпчеш евентуалния си съперник от възможността да го унижиш… а какво би унижило горд, аскетичен сенатор толкова, колкото ако е женен за вятърничаво дете? Много мъже на средна възраст може да си взимат съпруги по на петнайсет, независимо че Рим им се присмива зад гърба, но не и мъж като сенатор Норбан. Никой не се присмиваше зад гърба на сенатор Норбан, но благодарение на злобата на императора, сега вече щяха.

Лепида, разбира се, изпусна подтекста.

– Значи императорът е избрал мен за теб? – Усетих как тя се зарадва на този дребен императорски каприз. – Ами щом той го иска.

– Не – гласът на Маркус стана сериозен, – ако предпочиташ друг – бих те разбрал и ще откажа този съюз.

– Би се опълчил на императора? – Очите ѝ изглеждаха много сини на фона на бялата пала, с която се беше загърнала в есенния студ. – Заради мен?

Аз откъснах очи от зеленината. Горкият Маркус Норбан. Дори и внукът на проницателния император Август можеше да падне жертва на две уж искрени сини очи. Бързо се захванах с плочките на фонтана. Квинт Полий организираше друго пиршество за гладиаторите след една седмица, а вече имаше премного работа.

Лепида

– Знаеш ли, реших за Маркус – казах на Теа в банята, докато се изтягах на мраморната масажна маса. – Мисля, че все пак ще се омъжа за него.

– Да, господарке.

Пръстите на Теа размачкваха гърба ми. Може и да беше непохватна, грозна, подмолна и груба, но определено имаше вълшебни ръце.

– За Маркус. Вярно, че е стар, но това го прави по-лесен за контролиране. За нула време ще яде от ръката ми.

– Хм… – Теа не звучеше искрено.

Никога не бях сигурна дали не прави физиономии зад гърба ми.

– Даже да е стар, грозен и прегърбен, той все пак е сенатор – продължих аз, – а и има императорски произход. Е, в известен смисъл императорски. А и не е задължително да оставам омъжена за него завинаги – той просто ще ми бъде като трамплин. Веднъж щом стана Лепида Полиа, красивата сенаторска съпруга, и започна да се движа в кръговете на патриции, управители на цели провинции и висши военачалници, сред които да избирам, ами тогава ще мога да направя своя избор, защо пък не? – Подпрях брадичката си с ръка. – Ох, толкова много планове имам! Виждам как всичко се подрежда пред мен точно както аз искам… Повече лявото рамо

– Да, господарке.

– По-нежно. Все още имам синина. И то каква! Преди две вечери татко организира друг прием за гладиаторите и Варварина отново беше почетен гост… Накарах робите да забъркат виното на татко два пъти по-силно от обикновено и той изобщо не забеляза, когато се измъкнах в тъмната градина, където седеше Варварина, клатеше крака и гледаше нагоре към студената далечна луна. "Прекрасна луна" – прошепнах аз и го целунах

– Най-накрая е мой! – казах на Теа със задоволство и се завъртях на една страна на масажната маса, за да може да стига под ръката ми.

– Моята господарка обикновено постига това, което желае – отбеляза Теа.

Извърнах се, за да я погледна, намръщена, но тя стоеше безизразна както винаги. Пък и имаше право в крайна сметка. Аз обикновено наистина постигах каквото исках, а исках Варварина. В тъмната градина той сложи ръцете си върху раменете ми, вероятно за да ме отблъсне, но изведнъж пръстите му се впиха в плътта ми, а зъбите му разкървавиха устните ми.

– Всичко беше ужасно вълнуващо! – повдигнах и другата ръка, за да може Теа да масажира тялото ми и от тази страна. – Той е същинско животно! Щеше да ме завлече някъде, да ме хвърли на тревата и… ако неговият ланист ненадейно не беше изскочил отнякъде. – Много жалко.

– Масло от сандалово дърво или жасмин, господарке?

– Чудя се какво ли би направил татко, ако разбереше… – Изсмях се, като извих гърба си. – Би побеснял. Но наистина, каква е разликата между това, което аз искам, и онова, което искат всички патрицианки?

Разбира се, щеше да стане огромен скандал – младо момиче от добро семейство, прелъстено от гладиатор! Но нима именно това не го прави още по-вълнуващо?

– И наистина, защо трябва абсолютно всичко да отиде за Маркус? – мислех на глас. – Защо и аз да не получа нещо? Мога достатъчно добре да се правя на уплашена в сватбената нощ и да занеса малка торбичка с пилешка кръв в леглото, както правят всички младоженки, в случай че съпругът е твърде пиян, за да се представи подобаващо. Но тогава ще имам и още нещо, което да занеса в леглото. Нещо, за което да си мисля, докато скучният стар Маркус е върху мен. – Теа втриваше жасминено масло зад ушите ми и аз затворих очи. – Ще има две големи силни ръце, за които да мисля, вместо...

– Господарке… – Теа ме прекъсна, прекъсна ме! – Не искам да слушам тези...

– Не искаш? – очите ми се отвориха широко. – И защо така, Теа? Ти да не си девица весталка? Достатъчно често съм те чувала да пъшкаш под баща ми.

– Извинете, господарке. Не биваше да го казвам. – Тя се зае с шишенцата с парфюм и с масажните масла. – да ви подам ли вече робата?

– Знам защо не искаш да слушаш за това, Теа… – усмихнах се, като почувствах лек трепет на задоволство в себе си. Най-сетне нещо се беше пропукало зад нейното издължено празно лице. – Защото ревнуваш! Да, така е. Ти малко си падаш по смелия див варварин, нали? Ти ли се криеше зад един храст вчера вечерта и гледаше как той ме целува? Болеше те и ти се щеше да си на мое място, нали? – Протегнах се замечтано, като се извърнах толкова назад, че усетих дъха на Теа върху лицето си. – да ти кажа ли какво е усещането, Теа? Да бъдеш сграбчена от тези здрави ръце, да бъдеш вдигната над земята от тези силни ръце, притисната от тази яка челюст. Лицето ѝ беше като от дърво, но очите ѝ ме мразеха.

– Горката малка Теа – усмихнах се аз. – Ще ти дам няколко медни монети следващия път като ходим на пазар и ще можеш да си купиш един от онези шарени малки портрети, които търговците предлагат покрай Колизеума. Завържи си го около врата на панделка и вечер го слагай под възглавницата си

– Това ли е всичко, господарке?

– Да, можеш да си вървиш. Нямам повече нужда от теб.

Поне засега. Веднъж да успея да вкарам Варварина в леглото си, щях да я накарам да гледа.

***

Галий беше започнал да пуска Ариус да излиза вечер. Беше се опитал да избяга, но вече го разпознаваха още преди да е изминал и десет крачки. Никаква полза. По-лесно бе просто да се напие.

– Вода – поръча той, нахълтвайки през вратата на "Златния петел" и поток от негови почитатели шумно се втурна след него. – Вода. Храна. – Метна една монета на съдържателя на таверната.

– Не, не, за Варварина всичко е безплатно! Такава великолепна битка беше днес следобед! Когато изкорми гърка.

– Остави храната. – Ариус седна на масата в ъгъла. – Просто вино.

Битка и алкохол. Кръв и вино. Пий кръвта, скъпо момче, изгълтай виното; едно и също е. Той се загледа в каната.

– Внимавай… – прошепна някой наблизо. – Само преди седмица разби челюстта на един, защото се приближи твърде много до него.

Бий се и пий. Сграбчи каната с вино, изгълтай го, задави се с него; това е всичко, което получаваш.

Каната се разби звучно в стената отсреща. Почитателите му заликуваха и последваха примера му, още девет кани бяха счупени под звучите на пиянски овации. Той можеше да ги изхвърли всичките навън, на смрачаващата се улица.

Тогава част от кафява туника и слабичка, но загрубяла от труд ръка препречиха погледа му.

– Ариус– разпозна звука на гласа ѝ още преди да е произнесла цялото му име.

– Махай се – каза той тихо.

– За бога, прекарах половината нощ да те търся. Господарката ми отказва да ме пусне обратно в къщата, преди да съм те намерила. Най-малкото, което можеш да направиш, е да се държиш любезно.

Той сплете пръсти около бокала с вино.

– Трябва да ти предам съобщение – гласът на Теа беше безизразен. – Господарката ми иска да се срещнеш с нея в Градините на Лукул утре в полунощ. Тя вече подкупи твоя ланист. Разбираш ли?

– Добре.

За пръв път вдигна поглед към нея, но тя вече се беше изгубила сред тълпата. Той я зърна за малко на вратата, блъскана от група пияници, докато се измъкваше навън на улицата. Надигна се леко от пейката си.

– По-добре постой тук още малко, Варварино. – Съдържателят на таверната тропна на масата още една пълна кана. – Изглежда, че първата зимна буря е вече тук. Само джебчиите и убийците са навън тази вечер.

Тълпа от плебеи нахлуха вътре и с ругатни започнаха да свалят връхните си дрехи. Ариус грабна своя плащ и се насочи към вратата. Сбирщината от поклонници се люшна да го последва, но той се обърна към тях:

– Последвайте ме – каза – и ще ви убия.

Въпреки това някои го последваха, но той блъсна няколко глави една в друга, напъха трета в огнището и докато мъжът скимтеше и гасеше пламналата си коса, Ариус се измъкна през вратата.

Все още не беше заваляло, но скоро щеше да започне. Той можеше да помирише дъжда, обръщайки лице към оловното небе. Вятърът за пръв път от месеци носеше прохлада и той тръсна глава, за да свали качулката си. Първият дъжд от… от колко време? Не си спомняше.

Откри Теа, стигнала до половината път, надолу по страничната улица на жилищния квартал. Вървеше стройна и изправена, с ръце, свободно полюшващи се покрай хълбоците. Настигна я с няколко крачки.

– Глупаво е – каза той грубо, – глупаво е да ходиш сама из тази част на града.

– Господарката ми ме чака. – Гледаше право напред, без да обръща внимание на праха, който яростният вятър хвърляше в лицето ѝ. – Лепида Полиа не обича да чака.

– Ще вали.

– Няма значение. Обичам дъжда.

Те вървяха мълчаливо.

– Днес се би добре, Варварино.

Той изчисти праха от очите си; вятърът се усилваше. Пак мълчание. Завиха зад един ъгъл и се сблъскаха с нов порив на вятъра.

– Кого убиваш? – Гласът на Теа едва се чуваше от воя на вятъра. – Ти не убиваш заради удоволствието. Нито заради овациите. Нито заради парите. Кого убиваш всъщност, когато пронизваш с меча си всички тези гърци, гали, траки?

Галий. Императора. Тълпата.

– Всички.

– Дори и мен?

– Само… само веднъж

– Само веднъж ли? О!

– Амазонката. Помниш ли я? Тя имаше… тя имаше тъмни очи… отчаяни, но не… а твоите, те… – заекна той и млъкна, тъй като не намираше думи. – Няма значение.

– Ти я уби.

– Тя го поиска.

– Какво ще стане, ако и аз го поискам? – Теа спря насред бушуващия вятър и отметна главата си назад. – Още сега. Ще ме убиеш ли? Опитвам се от години, по един удар всеки път, но очевидно така няма да стигна доникъде. – Тя протегна ръцете си с дланите нагоре. Белезите по китките ѝ се белееха. – Ще ме убиеш ли, моля те?!

– Какво?

– Ето дори ще започна вместо теб. – С едно бързо движение се наведе, грабна остър камък от пътя и го заби в китката си. Кръвта бликна, неестествено ярка на сивкавата светлина. – Довърши го!

– Не! – Той я погледна, погледна я и не можа да откъсне поглед. Не го биваше в думите. – Не!

За миг тя отвърна на погледа му, черните ѝ очи бяха толкова безумно нещастни, колкото тези на амазонката. После вдигна кървящата си ръка, притисна я към гърдите си като бебе и отстъпи назад. Извъртя се и каишката на сандала ѝ се скъса. Теа залитна, той я хвана още преди да е осъзнал, че тя пада, и я изправи на крака с двете си ръце. Тя се подпря на рамото му, загрубялата ѝ от труд ръка се обви около голия му врат, а от нея капеше кръв. Той сконфузено я повдигна от земята, докато вятърът раздипляше косата ѝ… Желаеше я толкова безнадеждно. Пусна я и двамата се загледаха един в друг. Устата ѝ, помисли си той, сигурно е толкова хладна и сладка.

Първата гръмотевица изрева над главите им и те обърнаха погледи. За пръв път Теа сякаш почувства студа; тя скръсти ръце върху гърдите си и видът на кървящата ѝ китка сякаш го удари в каменна стена.

– Аз… аз трябва да се превържа – каза тя и той кимна в мълчаливо съгласие.

Нямаше магазини, нямаше таверни, в които да се подслонят. Само тъмен вход на една жилищна сграда, но вратата беше с решетка. Ариус потропа, но никой не отвори. Вятърът се усилваше и носеше прах на талази и той видя проблясъците на светкавици отвъд далечния край на Колизеума. Търсеше думи – каквито и да е думи:

– Господарката ти… Ще се ядоса ли?

Теа го погледна с празен поглед.

– О! Да. Но… няма значение, свикнала съм.

Ръката му се докосна до нейната, когато минаваха през тясната врата на преддверието. И двамата се отдръпнаха. Тя се наведе, за да подпъхне скъсаната каишка на сандала. Туниката ѝ прилепна и очерта кръшното ѝ тяло; той видя изящната извивка на талията ѝ, на гърба ѝ… Извърна се на другата страна.

С ъгълчето на окото си видя как ръцете ѝ чевръсто отпориха лента от долната част на туниката и я увиха около кървящата китка. Тя я завърза прилежно с панделката, която придържаше косата ѝ и дългата плитка се свлече и разплете на гърба ѝ. Разтърси глава и тъмната коса се спусна до талията и като завеса скри лицето ѝ. През тази завеса от коса той видя да се очертава профилът ѝ, правият нос, устата. Посегна към нея. В главата си чу глас, твърде тих и умолителен, за да бъде този на демона: Не я наранявай.

Той докосна краищата на косата ѝ с пръсти. Тъмните кичури бяха като копринени в дланта му и миришеха на приближаващия дъжд. Напълни шепата си с коса и я доближи до устните си.

Тя се обърна, очите ѝ проблясваха с предпазлив и безнадежден глад, и вледеняващи спомени нахлуха в съзнанието му: на арената винаги, когато беше притискал тялото си към друго, съпротивляващо се тяло – изходът винаги беше гореща струя кръв и чезнещ живот. Амазонката умря отново в очите му, като се превърна в Теа, и в този момент той почти ѝ каза да се маха, и то бързо, преди да е убил и нея… Но тогава тя се наведе напред, за да допре бузата си до шията му и да целуне пулсиращото място под ухото му – и арената изчезна, и отнесе със себе си всичката кръв! Ръката му се преплете страстно с нейната; почувства как костите ѝ пукат в прегръдката му и трябваше да си напомни да бъде нежен. Никога през живота си не се беше отнасял нежно към някого. Прокара палец по устните ѝ, а после и уста, почувства как устните ѝ се отварят под неговите и изблик на радост разтърси цялото му тяло.

Притиснати към стената, те се свлякоха долу, наметалото му омекотяваше каменната настилка под нея, а ръцете ѝ се вплетоха в косата му, когато той неумело прилепи тялото си до нейното. Целуна вдлъбнатината на шията ѝ, ръцете му проследиха дъгата на гъвкавия ѝ гръб и продължиха по меката извивка на гърдата ѝ, и нещо се надигна в гърлото му, нещо толкова непознато, че му отне известно време да го разпознае – щастие… Кожата ѝ беше топла и сладка и той не искаше никога вече да докосне дръжката на меч.

Дъждът най-сетне се изля, напои улиците и отмина.

– Ааа, махайте се от тук, измет такава, махайте се от стълбището ми!

Вбесен глас забоботи зад тях, когато вратата на входа се отвори ненадейно и светлина от факла нахлу в преддверието. Те бързо се загърнаха в дрехите си и избягаха в противоположни посоки, последвани от ругатни.

Теа

Той не дойде да се срещне с господарката ми в Градините на Лукул. Тя крачеше нервно и крещеше известно време, съблазнителната ѝ нощница се развяваше от прохладния бриз, идеален за среднощни любовни срещи, но аз не чувах нищо. Лепида беснееше по целия път обратно към вкъщи, като лиши наетите носачи от допълнително възнаграждение, и се запъти с натежали крака към самотното си легло, и всичко това без никой да разбере. Моят Ариус, не твоят. Мой за повече от просто един кратък час в студено преддверие.

Къщата спеше. Аз се промъкнах тихо през тъмните коридори със сърце, биещо като барабан, и се спрях пред вратата на банята. Разпуснах плитката си, покрих лицето си с ръце за миг, защото със сигурност не беше добре да показвам толкова много щастие… и тогава направих крачка вътре.

Още преди очите ми да привикнат към тъмнината, знаех, че е там. Преди слабото шумолене да достигне до слуха ми, знаех, че се беше изправил в ъгъла, където се срещнахме за пръв път. Преди пръстите ми да докоснат кожата му, знаех, че ръцете му са протегнати към мен.

– Теа?

– Да?

– Нищо… – Ръцете му сграбчиха моите, погълнаха ги. – Теа. Теа.

Той се наведе, като ме повдигна леко от земята, а аз разтръсках косата си напред около лицето му и направих с нея наша собствена хралупа, само за нас двамата.

Убежище, помислих си. След това изобщо престанах да мисля.

Глава шеста

– Хе, хе! – Галий изви оскубаните си вежди, като погали ръката на едно от момченцата си роби. – Май сме в добро настроение тази зима. Няма счупени столове, няма разбити кани, няма подкастрени уши на бойците ми… Винарската ми изба е почти непокътната – защо ли? Дори ми се струва, че не си забивал нож в крака на никой поддръжник от поне един месец

– Я ме остави на мира! – каза Ариус, но дружелюбно.

Натоварена зима. Край на буренясалите арени и на ринговете по задните улички; Колизеумът беше отворен за тълпите. Императорът се беше върнал в Рим само колкото да се помири с императрицата, преди да потегли обратно към Германия в мрачно настроение. Но испанците, любители на игрите, бяха в града и изгаряха от желание да бъдат забавлявани. Те се скупчваха по трибуните, облечени в непривичните за тях кожени дрехи, и трепереха от пронизващите студени ветрове, а Ариус се биеше за тях. Той се би със Серпиций, боеца с тризъбец, който носеше живи змии на шлема си; би се с Лупус, германец, увит във вълчи кожи; би се с испанец, доведен специално от Лузитания[12], за да защити испанската чест.

Всички те посрещнаха смъртта си в Колизеума, под звуците на фанатичните овации. Все повече и повече роби идваха на улица "Марс" през студените утрини, за да носят подаръци за Варварина, а програмата на Ариус беше запълнена със запланувани битки до края на следващото лято.

– За бога, не можеш ли да си подсигуриш някоя рана? – молеше Теа. – Тогава цял месец или дори два ще трябва да лежиш в леглото. Без да си заобиколен от остри предмети, които да се опитват да ти отнемат живота, и може би тогава ще мога да си отдъхна малко.

– Не, няма. – Вдигна я, прегръщайки я толкова силно, че ребрата ѝ изпукаха. – Ще те завлека в леглото заедно с мен.

– Ммм… – Целуна белега, който прорязваше веждата му и накара цялото му тяло да потръпне. – Това ми звучи добре.

– Теа – той хвана брадичката ѝ и повдигна лицето ѝ, – стой далеч, когато се бия.

– Лепида ме кара да идвам.

– Но аз не искам да гледаш, когато Той замълча, но краят на изречението изкънтя сам в тишината. "Не искам да гледаш, когато ме убият".

Зарови лице в косата ѝ, когато тя обви ръце около врата му. Следващата седмица, докато се биеше с един гал, той получи тризъбец в рамото си.

Галът получи меча на Ариус през устата си.

– Все пак спечелих – отбеляза Ариус на побеснелия Галий, докато лекарят почистваше и превързваше тройната рана.

– Да – намръщен рече ланистът, – и тъй като явно можеш да се биеш достатъчно добре както с дясната, така и с лявата ръка, няма да отлагам срещите ти за следващия месец. Имаш си ангажименти, скъпо момче, така че не си мисли, че можеш да се откажеш, само защото някой те е намушкал с тризъбец.

– Кучи син! – кипна Теа същата нощ. – Ще се науча да урочасвам само за да мога да прокълна Галий.

Ариус вдигна глава и се разсмя.

– Не се смей, не е смешно. Е, предполагам, че всъщност е, но… Взимам си думите назад, че искам да те ранят. Тогава ще се тревожа още повече, щом така или иначе ще се биеш след две седмици. Боли ли те?

– Все още мога да те занеса до леглото.

Той я прегърна, повдигайки я от земята, за да го докаже.

– Можеше просто да ме оставиш да отида до леглото.

Теа сгуши глава на рамото му.

– Аз съм варварин – изръмжа той. – Ние винаги носим жените си като чувал с жито.

– В случай че сте способни! – отвърна тя, потупвайки превързаното му рамо.

– Способни?

Той я метна на леглото и започна да я гъделичка, докато тя не се разписка.

– Добре, добре, взимам си думите назад! Спри, ще ме умориш!

– Чудесно – изръмжа той и покри устата ѝ със своята.

Да си открадне моменти с Теа беше изненадващо лесно. Почти нямаше ден, когато тя да не можеше да се измъкне за някой и друг час, когато ходеше да изпълнява поръчки из Форума, за да отиде тайно на улица "Марс". Тъй като нощите ставаха все по-дълги и по-тъмни, тя започна да се измъква от къщата през градинската врата, за да се среща с него.

– Внимавай да не те видят – предупреждаваше тя. – Голите ѝ ръце бяха настръхнали от студ. – Ако Лепида ни види...

– В такъв случай не бива да идваш. Не е безопасно.

Той я придърпа на топло под наметалото си и я прегърна силно. Безпорядък от несвързани думи на обич нахлуваше в главата му. Искаше му се да бъде достатъчно умен, за да може да изрече всичко, което чувства.

– Какво има?

Очите ѝ сякаш гледаха през него.

– Нищо.

Той отново я придърпа към себе си. Не знаеше как да ѝ каже, че коленете му омекват всяка нощ, когато тя се появеше на вратата на килията му, за да се сгуши засмяна и останала без дъх в обятията му. Нямаше думи. Всичко, което можеше да направи, беше да ѝ го покаже.

– Ариус – засмя се тя, когато той уви ръце около нея, – така не мога да дишам.

Никога не беше имал друга жена преди нея, но не това бе причината да му отмаляват краката. Беше просто заради самата Теа.

– Размекваш се – каза неодобрително Галий. – Да, да, знам, че все още привличаш тълпи от публика, но аз те познавам, момче. Станал си по-предпазлив, това е то. Предпазливостта не печели точки в Колизеума. – Той въздъхна. – Заради робинята на Полий е, нали? Не гледай толкова изненадано, скъпо момче. Знам, че напоследък ти дава нещо повече от писма. Е, по-добре робинята на Лепида Полиа, отколкото самата Лепида Полиа, но все пак… Ако тя е причината да губиш форма, почти съм решил да се отърва от нея. Преди Галий да успее да мигне, Ариус сграбчи с две ръце своя ланист за гърлото.

– Недей! – каза той. – Или ще стисна!

– Това е правилният дух! – потупа го по рамото вече задушаващия се Галий. – Прояви малко повече от него на арената, моля. Ти умееш, ох, а сега ме пусни, скъпо момче.

Колкото и омразно да му беше да признае, че Галий е прав, Теа наистина му влияеше зле. Не че ѝ го беше казал, но бе загубил яростта си. И все пак засега късметът не му беше изневерявал. Всеки път, когато пазачите на игрите извличаха падналия противник през Портата на смъртта, той си мислеше: още няколко седмици с Теа.

– Обзалагам се, че го казваш на всички жени – подкачи го тя една вечер, когато той го сподели. – "Още няколко седмици със Сулпиция, с Касандра, с Лепида".– Изпищя, когато той я прекатури по гръб и я затисна с ръце като мишле под лапите на котка.

– Не е имало други преди теб – прошепна в ухото ѝ – и няма да има след теб!

– Не е имало други преди мен? – Тя наклони глава с искрен интерес.

Ариус сви рамене. Нямаше нужда да казва на Теа за демона и какво му нашепваше той, че трябва да прави един мъж с една жена. Теа и демонът нямаха място в една и съща стая. Прокара ръка по лицето ѝ и вече не се страхуваше, че може да я нарани.

Някои вечери тя му пееше, слагаше главата му в скута си и милваше косата му, докато тананикаше мелодиите на Гърция, Иудея и Бригантия. Богатият ѝ алт резонираше в стомаха му, плъзваше нагоре по гръбнака и проникваше във всеки мускул на тялото му, докато не заспеше от музиката на ръцете и гласа ѝ.

– Магьосница – казваше ѝ той. – Този твой глас омайва!

Понякога лежаха с ръце, сплетени върху възглавницата между тях, тихи като каменните кръгове, които отбелязваха свещените места в Бригантия, а очите ѝ го поглъщаха целия.

– Какво мислиш? – питаше той, докато ръката му запомняше очертанията на бузата, шията, косата ѝ.

Тя винаги поклащаше глава и силно притискаше тялото си към неговото, така че между тях не оставаше никакво разстояние и те заспиваха, преплетени един в друг като корените на дърво. Когато той се будеше, очите ѝ вече бяха отворени, а устните – извити в усмивка, която го караше да потръпва от щастие.

Понякога тя с пръсти проследяваше картата от белези по тялото му: неравномерната решетка от камшични следи по гърба му, набръчканите следи от камъни и прорези по краката му, отчетливите линии от остриета и тризъбци по раменете му.

– А този? – питаше тя.

– Един роб ми счупи лакътя с кол.

– А този?

– Бой с ножове в Субура.

– А това?

– Татуировката на бойците на Галий. Би трябвало да представлява кръстосани мечове.

Теа се вторачи в нея.

– Прилича на кръстосани моркови.

Прокарваше пръстите си по белезите и татуировката му и сякаш ги заличаваше, така че той се чувстваше чист и млад и не прекалено огорчен, за да може да бъде щастлив.

– Ами на мен не ми допада особено – каза един тракиец на Ариус, като гледаше полюляващата се походка на Теа, докато тя излизаше на улицата. – Много са ѝ кльощави бедрата. Виж господарката ѝ, момичето на Полий – ето това е сочен залък!

Ариус удари главата на тракиеца в стената, но не с черната злост от миналото. Демонът изскимтя, завързан на каишката си, но беше много далече.

Теа

– Имаш си любовник, нали? – внезапно попита Лепида една вечер, докато седях зад нея и ѝ разресвах косата.

Пулсът ми се ускори, но продължих да движа сребърната четка.

– Моля, господарке?

– Любовник, Теа. Мъж. Знаеш какво е любовник, нали? – Ох, тя беше в отвратително настроение тази зима. – Кой е той?

– Той ли?

– О, само не ме гледай с тоя неразбиращ поглед. Много добре знаеш за какво говоря! – Видях как сините ѝ очи се присвиват в огледалото. – Между робини и господарки няма тайни. Кажи ми!

Ще трябва да ѝ подхвърлиш все нещо.

– Как разбрахте? – попитах с тих глас.

– Очевидно е всъщност. Мечтаеш, докато си вършиш работата, усмихваш се на супата. А днес на обяд те нямаше твърде дълго време за едно просто пазаруване. И така – кой е той?

– Ами… Той е… – Проклет да е острият ѝ поглед! Прокарах гребена през дългата ѝ черна коса и ми се щеше да я изскубя всичката. – Той има таверна. В Субура.

– Съдържател на таверна в бедните квартали? О, Теа, какъв късмет. Какво още?

– Той има хм… черна коса. От Брундизиум е. Има белег на кокалчетата на пръстите си. От един случай, когато някакъв пиян прекарал нож през тях.

Лепида се засмя.

– А иска ли да се ожени за теб? Не, чакай да позная: вече е женен!

Аз се възползвах от подсказката и измънках:

– Ами нея я няма през повечето време… Те не се разбират много– много.

– Сигурна съм, че не се разбират. От гладиатор на съдържател на таверна! Теа, винаги съм си знаела, че имаш лош вкус. Всъщност… – Тя се извърна и ме погледна. – Я си повдигни косата от врата. Богове, имаш синина, каква страст!

– Обича ме с животинска страст… – промърморих на гръцки и скрих една усмивка на глупаво щастие.

Тя я долови и нещо в лицето ѝ разкри раздразнението ѝ.

– Тичай тогава в крайните квартали! – рече троснато и се обърна към огледалото си.

Твърде близко, помислих си, като оставях гребена. Но пред Ариус същата вечер само се засмях.

– Не се тревожи, пратих я по грешна следа. Може би е по-добре, че е забелязала. От сега нататък винаги, когато се измъквам заради теб, тя ще си мисли, че отивам при собственика на таверна.

– Та кой е този съдържател на таверна? – Той ухапа възглавничката на ухото ми. – Мога ли да го убия?

Би се в Колизеума две седмици по-късно. С един огромен мъж от Триновантия; близка и изтощителна борба. Сражаваха се с мечове около половин час. Бях неспособна да размахвам ветрилото от паунови пера, дори и ако от това зависеше животът ми, но Лепида беше твърде заета да се цупи, че да забележи вцепенената ми фигура.

– Наистина не разбирам защо всички вдигат такъв шум?! – намусено рече тя. – Той е просто един голям грозен варварин!

– Тълпите са сляпо влюбени в него – каза разсеяно Полий. – Трябва да признаеш, че е великолепен. Успя да постави триновантиеца на колене Но въпреки цялото презрително отношение на Ариус, докато прекрачваше през Портата на живота, той беше разкървавен и зашеметен. А някакъв глас в главата ми шепнеше: "Колко време остава, преди да бъде убит"?

Молих се във всички храмове в Рим. Посетих и вещици, и астролози, и гадатели. Похарчих всички монети, които бях изкарала с пеене, и купих шепи амулети. Коленете ми се протриха да се моля на всеки бог и богиня, за които някога бях чувала, а не бях чувала за малко. Ариус намираше усилията ми за много забавни или поне така се преструваше.

– Но ти вярваш само в един бог… – отбеляза той една нощ.

– Да, но моят бог е бог на евреите – отвърнах, като се сгуших до тялото му под бодливата завивка. – Той ще се грижи за мен, защото съм една от Избрания народ, но него ти не го интересуваш.

– И мен той не ме интересува – Ариус прокара длан нагоре по гърба ми и остави диря от приятни тръпки, – така че сме наравно.

– Кои са твоите богове? Бих могла да се моля на тях Той се подпря на един лакът и ме погледна с онзи момчешки поглед, който напълно заличаваше обичайното му каменно изражение.

– Имаме Епона. Богинята на конете.

– Какво общо има тя с Колизеума?

– Тогава Артио.

– Коя е тя?

– Богинята на гората. Също и на мечките – добави важно той.

– Бъди сериозен.

– Имаме и Сатаида. Тя е господарката на скръбта.

– Това е по-добре. Ще я помоля да те пази да не те убият и по възможност изобщо да не се меси в живота ми.

– Ти би скърбяла? – усмивката му се стопи.

Бих умряла.

Не го казах. Това щеше да означава да изкуша един бог, който не обича да заема второ място в ничие човешко сърце. Но загрубялата от меча ръка на Ариус се плъзна през косата ми, сякаш за да почувства мислите ми с пръстите си, и тогава ме притисна толкова силно до себе си, че не ми остави място за нищо друго, освен за радост.

***

– Ариус? – прошепнах в мрака.

Не получих отговор. Усетих шепота на диханието му върху голото си рамо.

Внимателно, за да не го събудя, се обърнах с лице към силните му гърди. Затворих очите си в тъмнината. И заговорих тихо на иврит, езика на детството ми.

– Ариус. Ариус, Ариус, Ариус, обичам те. Обичам те. Обичам начина, по който потъркваш белега на ръката си, когато си нервен. Обичам начина, по който превръщаш меча в жива част от тялото си. Обичам начина, по който впиваш изгарящия си поглед в мен, сякаш винаги ме виждаш за първи път. Обичам черната жилка в теб, която иска да убие целия свят, и меката жилка, която след това съжалява. Обичам начина, по който се смееш, сякаш си изненадан, че изобщо можеш да се смееш. Обичам начина, по който ме целуваш, докато остана без дъх. Обичам начина, по който дишаш и говориш, и се усмихваш. Обичам начина, по който ме оставяш без въздух, когато ме прегръщаш. Обичам начина, по който превръщаш смъртта в танц. Обичам недоумението, което виждам в очите ти, когато осъзнаеш, че си щастлив. Обичам всеки мускул и костица от твоето тяло, всеки, всеки трепет и частичка от душата ти. Обичам те толкова, че не мога да го изрека на глас на дневна светлина. Обичам те! Обичам те! Обичам те!

Аз вдишах аромата на косата му, усетих допира на кожата му. Обгърнах го целия с ръце. И най-накрая промълвих молитвата:

– Господ да те пази!

И заспах.

Глава седма

Теа

– Един срещу шестима! – Лепида елегантно си вееше с едната ръка. – Нямам търпение! Богове, кога най-сетне ще избият тия зебри, за да стигнем до забавната част?

Ръцете ми трепереха, докато ѝ наливах вино. Като в просъница чувах рева на тълпата, свистенето на камшиците на арената, животинските звуци на ужас. Игрите Агоналии са в чест на бога с две лица – Янус, които откриваха всяка нова година. Ловът на диви зверове беше в разгара си долу на арената, зебри на райета бяха преследвани от отряди мъже с копия. Но зебрите бяха просто прелюдия към голямото забавление: Ариус Варварина срещу шестима испанци.

Един срещу шестима, крещях вътрешно. Един срещу шестима!

Лепида беше убедила баща си да бъде така.

– Знам, че е срещу правилата – беше изгукала тя, – но пък каква битка ще бъде! Тълпите обожават отчаянието!

– Победи ги! – Аз сграбчих лицето на своя любим между дланите си тази нощ и усетих, че тонът на гласа ми се повишава. – Обещай ми, че ще живееш! Обещай!

Той ме прегърна силно, люби ме страстно, но не обеща. Твърде мъдър беше. След два месеца и половина с него и аз трябваше да съм твърде мъдра.

– Теа, побързай с това вино!

Подадох ѝ бокала с вледенени пръсти. На арената извличаха мъртвите зверове с гребла, а обедните екзекуции напредваха бързо. Подготовка за Ариус и испанците. Посегнах под туниката си за избелялата панделка, която бях закачила на врата си тази сутрин. На нея висяха дузина талисмани и медальони със заклинания, за да предпазват от насилствена смърт. Закупени от стари гадатели и астролози, вещици и ясновидци, за да откупя живота на любимия си.

Неясно чух гласа на говорителя на игрите:

– … доведохме ви… победителите от Лузитания… ИСПАНСКИТЕ ДИВАЦИ!

Те се втурнаха навън под вълна от аплодисменти: шестима яки и свирепи бойци със саби, блестящи на слънцето, с поклащащи се лилави пера, покланяха се, махаха и дефилираха наперено пред тълпата. Дъхът им образуваше бял облак в студа.

Толкова много! Господи, толкова са много!

– … и сега… от дивите гори на Бригантия… непобеждаваният досега… АРИУС ВАРВАРИНА!

Бяха му предоставили малка платформа, от която да се сражава, нещо, което да компенсира неравенството, и той скочи върху нея с високо вдигнат щит. Напълно спокоен, безразличен към бурните овации, които се изливаха отгоре му, безразличен към студа. Но изглеждаше толкова дребен до тази ужасна пасмина испанци! Толкова ужасно смъртен! Помислих си за Версенжеторикс Непобедимия, който в края на краищата се беше оказал не чак толкова непобедим и бе загинал на арената като животно.

Тръбите затръбиха за начало. Испанците се разпределиха от всички страни на платформата. Като един, тълпата по скамейките се надигна напред, крещейки окуражителни думи. Сърцето ми падна в стомаха като камък.

Той съсече първите двама, когато достигнаха до върха на малките стълбички. Но още двама пълзяха нагоре от другата страна и техните остриета посрещнаха неговото с желязно звънтене.

Колизеумът беше на крака, всички пищяха, включително и аз. Някога би ми дожаляло за испанците, които искаха да останат живи точно толкова отчаяно, колкото и Ариус, но любовта ме беше направила жестока и сега единственото, което исках, бе – да умрат. Ариус отсече ръката на един испанец до лакътя и насред целия ужас, който изпитвах за живота му, почувствах внезапен изблик на гордост от уменията му.

Той се въртеше и нанасяше удари, почти нямаше място, където да стъпва на това малко квадратно пространство, но въпреки това успяваше да отвръща на ударите им от четири страни. Тълпите се успокоиха, хората насядаха по местата си, за да се обзалагат, променяха залозите… И точно когато отново успях да си поема дъх, то се случи. Нещо толкова дребно! Той се наведе, за да избегне едно свирепо замахване със закривено острие, и за миг изгуби равновесие – залитна падна приземи се по гръб на земята, едва на няколко стъпки по-ниско, но видях как не може да диша… Видях как устата му се отваря конвулсивно в опит да си поеме дъх, как вдига меча си и тогава испанците се спуснаха върху него! … Трима испанци в делириум от възторг, с вдигнати високо оръжия – дори и така той успя да промуши единия през коляното, преди да изчезнат от поглед.

Чух как нервниченето на Лепида спря изведнъж… Чух как Квинт Полий остави бокала си… Чух диханието на всички зрители в Колизеума Изпуснах каната, усетих как виното се лисна върху краката ми, когато скочих напред, блъснах се в мраморния парапет и събрах всичкия въздух, който имах в дробовете си

– МИТЕ! – изпищях с цялата сила, на която бях способна, и всеки един римлянин в близките сто крачки обърна глава към мен. – МИТЕ! МИТЕ! МИТЕ! – Нека живее! О, Господи, нека живее!

И защото беше хубав следобед и игрите бяха наистина много сполучливи този ден, и Варварина наистина се беше бил великолепно, други гласове се присъединиха към моя. – Мите! Мите! Мите!

Когато видях насинения и разкървавен Ариус едвам да се изправя на краката си, крайниците ми отмаляха под тежестта на тялото ми и аз се строполих на земята. Ревът заля слуха ми, нещо гранитностудено се пропука в мен и се стопи като лед под дъжда.

– Теа? Теа, какво ти става?

Погледнах нагоре замаяна. Лицето на господарката ми беше блед раздразнен кръг.

– Извинете, господарке

– Да крещиш на обществени места – един роб никога не говори, освен ако не го заговорят! – Сандалите ѝ със заострени върхове ме сритаха отстрани. – Ставай!

Аз се надигнах, подпирайки се на парапета. Кръвта бучеше толкова силно в ушите ми, че когато Лепида посегна към панделката около врата ми, можах само да я погледна със замъглен поглед.

– Я да видим, я да видим, какво е това? Талисмани, а, Теа? И то толкова много! За какво са? – Тя обърна един меден амулет, надписан на латински на гърба. – "Да предпазва от всякакви оръжия и остриета" и "Призовавам закрилата на Марс срещу насилствена смърт". Богове, та аз не те бия чак толкова жестоко!

– Моят собственик на таверна – промърморих, като се опитвах да събера малкото останал ми разум – тръгна с легионите. Просто искам да е в безопасност Тя ме отпрати с жест и потъна сред възглавниците на стола си, докато Ариус излизаше, накуцвайки и подпирайки се на едно копие, а испанците се покланяха. Тя се цупеше, докато чистачите на арената почистваха пясъка с гребла, въртеше се неспокойно и потропваше по пода с обутите си в златни сандали крачета, и най-накрая заяви, че има главоболие и че е твърде студено, за да стои навън, и че си отива вкъщи незабавно, а аз дори и не слушах глезотиите ѝ, защото единственото, за което можех да мисля, беше Ариус!

Изпратих я до вкъщи, смених туниката ѝ с роба, повях ѝ с ветрило и разтрих главата ѝ, донесох ечемична отвара и зачаках в агония, докато не ме освободи да си вървя, и тогава се затичах към улица "Марс"!

– Ариус! – изрекох задъхана на хубавото момче роб, което отвори вратата – Ариус!

Това беше единствената дума, останала в съзнанието ми.

– Ами не може, той не е… Чакай!

Ариус седеше с приведени рамене и клюмнала глава насред лечебницата, целият в прах и кървящ на дузина места. Притискаше тампон от парцали върху отворената рана на врата си, докато лекарят се суетеше около него, а Галий гледаше навъсено, надвесен над писалището си. Дузина бойци се навъртаха наоколо и надничаха с любопитство или с откровено злорадство, докато шиеха падналия в боя Варварин.

Трябва да съм издала някакъв звук, защото той вдигна поглед. Видях безпорядъка от разрези и натъртвания, които испанците бяха нанесли на лицето му, и всичкото спокойствие, което си бях наложила, се изпари. Затичах се през стаята и скрих лицето си в раздраното му рамо, защото сълзите препълниха очите ми.

Неясно чух как отпраща лекарите, изръмжава няколко неприлични думи на Галий над главата ми и захвърля тампона от парцали към хилещите се гладиатори. Той не можа да ме отлепи от земята – болката излезе като съскащ звук между зъбите му, когато се опита, – но все пак ме вдигна, така че пръстите на краката ми едва докосваха пода, а после ме отнесе в малката си, зле осветена килия. Тогава просто ме прегърна и ме залюля лекичко в студения полумрак, докато аз го бях сграбчила здраво и хлипах с цялата истерия, която си бях обещала никога да не показвам пред него.

– Как си? – промълвих най-сетне, сгушена на гърдите му.

– Само насинен.

– Лъжец! – Взех ръката му в своята, целунах двата бинтовани пръста, прокарах ръка над лилавите натъртвания, които покриваха ръцете и раменете му, почувствах как потръпна, когато докоснах тялото му там, където ребрата му бяха счупени. – Какво ще прави сега Галий?

– Ще ме хвърли обратно в боя. За да докаже, че не съм си загубил твърдостта.

– Но ти си загубил твърдостта си! Аз съм виновна! Аз те размеквам!

– Шшшт!

– Игри! – казах аз, като почувствах, че истеричната нотка се надига отново в мен. – Игри и игри и още игри – безконечни игри… – Гласът ми ме издаваше.

Той ме целува дълго и с отчаяние, а аз се наведох към него в мрака, изпитвах безнадеждна обич към всичко у него – към линията на косата му, към якия му врат, към ръцете му

– Ти загуби днес… – прошепнах. – Ще загубиш пак, независимо колко си добър

– Престани, Теа!

Дрезгав вик се изтръгна от гърлото ми:

– Ще те загубя, а ти ми казваш да ПРЕСТАНА?!

– Не! – Той ме сграбчи здраво и придърпа главата ми към рамото си. – Аз ще живея! Ще получа рудиус!

– Императорът не е давал рудиус от години

– На мен ще даде! Ще направя такъв двубой, че очите му ще изскочат! Тогава ще си тръгнем, ще се махнем от тук!

– Аз съм робиня. Не мога да дойда с теб!

– Ще те купя! – Гласът му беше като тихо ромолене за слуха ми. – Наградите ми са достатъчни, за да те купя три пъти. Тогава, когато се измъкна от арената.

– Никога няма да се измъкнеш… Ще загинеш там.

– Няма! – Той вплете пръстите си в косата ми. – Теа, обещавам! Ще живея и ще се измъкнем от Рим! Ще си намерим някоя планина в Бригантия. Колко ли дълго ми говори той, докато ми разказваше за къщата, която щяхме да си построим, за децата, които щяхме да отгледаме, за прохладния сладък въздух, който щяхме да дишаме през следващите петдесет години? Не знам. Никога преди не беше говорил толкова дълго и в грубия му дрезгав глас за първи път долових далечната мелодичност на родния му език. И аз исках всичко това: зелените планини, половин дузина здрави червенокоси деца, сладкия въздух на Бригантия, който жителите на Рим не са и помирисвали. И исках Ариус. Ариус – стар, с посивяла коса и без нови белези.

– Прегърни ме – казах аз, ръцете му се обвиха около кръста ми и телата ни се споиха до зазоряване.

– Не се мотай, Теа! Имаме хиляда неща за вършене! – Лепида потупа отстрани носилката и рязко се обърна към носачите. – Римския форум!

Носачите ѝ, шестима добре подбрани руси гали, повдигнаха носилката на рамене и се сляха със сутрешната тълпа. Тръгнах след тях и влязох в ритъма на крачките им, като си тананиках тихичко. Зимният вятър беше режещ и студен и виковете на продавачите се разнасяха с лекота във въздуха от улица в улица. Сега, когато Лепида беше на безопасно разстояние пред мен, си позволих да дам воля на усмивката, която прикривах цяла сутрин.

Той ще ме купи! Ще бъда свободна! Най-скорошният от белезите на китката ми беше избледнял до белезникаво розова линия, а аз бях щастлива! Дори не осъзнавах, че си пея, докато Лепида не подаде глава от носилката и не ми се сопна:

– Спри това тананикане, Теа! – Тя потупа носилката отстрани и момчетата я свалиха на земята, Лепида отметна назад смарагдово зелената си пбла, сините ѝ очи търсеха някого сред тълпата. – Къде ли е?

– Среща ли имате с някого, господарке?

Хубав млад едил[13] или зашеметяващ трибун може би?

Да, тя щеше да се срещне с един мъж, насред Форума, посред бял ден, въпреки предстоящия ѝ брак с Маркус едва след няколко седмици. Изпрати ме да ѝ купя малка торбичка с подсладени плодове от един продавач пред Храма на Юпитер и аз се чудех щастливо дали в момента Ариус не убеждава Галий да ме купи. Галий щеше да мърмори и да се оплаква, разбира се, но той искаше боецът му звезда да бъде доволен. Господарката ми беше потънала в оживен разговор – с мъж, разбира се. Не беше хубав едил, нито зашеметяващ трибун, а просто мъж на средна възраст, с плешива глава и с тога от груба материя. Явно говореха по работа, не за удоволствие. Изтрих усмивката от лицето си за по-късно и направих лек поклон, докато ѝ подавах подсладените плодове.

Изумлението ми, когато плешивият мъж се протегна и ме сграбчи за бедрото, беше пълно.

– Тази ли? – попита той Лепида с дрезгав глас на езика на хората от простолюдието. – Не е красавица.

– Може и да не е, но има хубав здрав гръб. Това не е ли по-важно за вашата сфера на работа?

Очите ми се стрелнаха към Лепида.

– Господарке?!

Тя си взе от плодовете, докато все още говореше на плешивия мъж:

– Тя е и грамотна, да знаете. Говори гръцки и латински.

– Не очаквайте да ви платя допълнително за това, домина. Буквите не служат за нищо на една курва. На колко е години?

– На петнайсет. Но има опит, уверявам ви.

– Не! – думите се изплъзнаха от устата ми в пристъп на безумие. – Господарке, аз ви служих добре! Каквото и да съм направила, никога няма да се повтори, обещавам! Какво съм направила?

Студеният глас на Лепида ме прекъсна.

– Когато не можеше да си намира клиенти, обслужваше гладиаторите безплатно. Разбирате защо трябва да се отърва от нея.

– Може би – рече мъжът и ми хвърли проницателен поглед. – Но вие не я притежавате, домина. Тя принадлежи на баща ви и той трябва да я продаде, не вие.

– Баща ми никога не се бърка в моите дела. А пък и ще ви я дам на много добра цена. Да речем – за две хиляди сестерции.

– Дадено. – Той сложи една кесия в лепкавата длан на господарката ми.

Обърнах се и побягнах. Право в ръцете на един от носачите на Лепида, който ме хвана за раменете с яките си ръце и ме повали на земята.

– Не! Не, не, не!

– Внимавайте с нея! – Лепида метна настрани кесията, която бе получила срещу живота ми. – Тя е коварна! И половин възможност да има, ще се изплъзне от каишката!

– О, аз се справям с тези момичета от години! – Една разперена длан ме шамароса по лицето. – Кротко, момиче, или ще накарам да те бичуват! Ясно ли е?

Ариус! Ариус, къде си?

Едва на няколко пресечки разстояние, в стаята си на улица "Марс". Замечтан за нашите планини.

– Няма да я продавате тук в града, нали? – чух отново гласа на Лепида. Звучеше неясен заради кръвта, която нахлу в ушите ми. – Няма да търпя да ме излага тук, в Рим.

Не. Не. Той ще дойде, Ариус ще дойде и ще ги избие всичките – той ми обеща

– Моят район е надолу, на юг. Остия, Брундизиум, пристанищните градове. В бордеите в близост до морето се плаща добре за римски курви.

– Добре – за пръв път Лепида обърна погледа си към мен. – Е, Теа, предупредих те, че няма да се примиря с това! Да бягаш от къщата, за да се мъкнеш с гладиатори.

– Накарали сте да ме проследят?! – попитах пресипнало.

– Малко е вероятно да направя подобно нещо. Само надникнах през прозореца си днес на зазоряване да видя дали се връщаш от тайнствените си среднощни разходки. И ти се появи! Какво страстно сбогуване… Аз вече подозирах нещо, разбира се. Особено след очарователното ти изпълнение на игрите. Когато видях всичките онези твои вълшебни талисмани… Не особено умно, мила моя.

Галът, който ме държеше за раменете, вдигна едната си ръка, за да се почеше по бузата. След като освободих едното си рамо, аз замахнах с все сила и ударих на бившата си господарка силен шамар през лицето. Един удар, преди ръката на плешивия мъж да се протегне, за да ме сграбчи за косата и да издърпа главата ми назад, толкова силно, че от очите ми потекоха сълзи.

– Не споменахте, че е и зла – рече той.

– Няма значение! – Лепида се качи в носилката си, отпечатъкът от ръката ми гореше аленочервен върху бузата ѝ. Видях я как извади малкото си златно огледало и хладнокръвно разгледа лицето си. – Тя вече е ваша грижа!

Копринените завеси се спуснаха и я скриха от погледа ми.

– Стани, момиче! – плешивият мъж се намръщи. – Разбираш ли ме?

Остия. Брундизиум. Пристанищни градове, бордеи до морето, некъпани мъже… Едва преди шест часа лежах в обятията на Ариус и си представях как никога нищо вече няма да може да ме измъчва. Направих друг отчаян опит да се втурна към улица "Марс", но бях повалена на земята. Поех си дъх, за да се примоля, но налапах цяла шепа прах. Обути със сандали крака стъпваха около мен по улицата: група трибуни, които се наслаждаваха на сцената със звучен смях, матрони, които прибираха полите си, роби, които бързо поглеждаха настрани, за да не се заразят от лошия ми късмет. Новият ми собственик ме прегледа щателно.

– По добре ѝ сложете вериги! – нареди той на едрия роб, застанал зад гърба му.

Те заключиха веригите около покритите ми с белези китки. Извъртях лицето си и започнах да вия като умиращо животно, простряно на земята.

***

– Да я купим ли? – Галий направи пауза и вдигна перото си от счетоводните бележки. – Скъпо момче, не е необходимо да я купуваш. Ти получаваш каквото искаш и без да я купуваш, нали? За какво да си купуваш крава, когато...

– Парите от наградите ми са достатъчни, за да я купя повече от три пъти.

– Парите от наградите ти? Скъпо момче, кой се занимава с ръководството тук? Кой се занимава с организацията, планирането, проучването?

– А кой се занимава с умирането?

– Но не си мъртъв, нали? – Галий потупа начервените си бузи с меките си пръсти. – Ами напоследък се държиш доста добре. Предполагам, че заслужаваш награда. Спечели двубоя следващата седмица и ще видим какво можем да направим.

– Дадено!

Ариус чакаше до портата на градината тази вечер, но Теа не дойде. Е, тя невинаги успяваше да се измъкне от онази невестулка – господарката ѝ. Леглото му се стори много празно без нея. Липсваше му топлината на тялото ѝ, сгушено в неговото, пръстите ѝ, преплетени в неговите, косата ѝ, разпиляна върху рамото му. Той се усмихна и това вече не му се струваше неестествено.

Следващия следобед той се упражняваше с треньора, а после седна да наблюдава как новобранците замахват и мушкат, застанали един срещу друг.

– Не си отлепяй ходилата от земята – извика той към едно момче с тризъбец от Ориента. – Ето, нека ти покажа… – и в следващия момент вече ги обучаваше, както бяха правили братята му с него. Както щеше да обучава и синовете си някой ден, неговите и на Теа

– Варварино – извика от сянката на двора с пронизителен глас едно от хубавите момчета роби на Галий. – Твоето момиче е тук.

Ариус с тъп звук заби върха на тренировъчния меч в пясъка и тръгна с неравна походка по коридора. Отвори със замах вратата на малката си килия и се ухили, когато я видя да стои до тесния процеп на прозореца с качулката, все още захлупена върху лицето ѝ.

– Теа, ти! Той се спря.

– Много съжалявам – каза Лепида Полиа, като се обърна и свали качулката от високо вдигнатата си черна коса. – Теа не можа да дойде.

Той отстъпи назад инстинктивно, сякаш на пътя му се беше изпречила отровна змия.

– Така ли се отнасяш към старите приятели? – Лепида грациозно свали наметалото си, разкривайки нефритенозелена туника и наниз от перли около шията си. – Някога бяхме толкова добри приятели, Ариус. Спомням си едно конкретно пиршество в къщата на баща ми, когато ти се държа много приятелски.

– Къде е Теа? – думите ѝ дращеха слуха му.

– Защо ти е, няма я… – Лепида кацна на крайчеца на леглото му и проточи врат като любопитна птица. – Съвсем я няма, скъпи мой Ариус.

Нещо студено се разви от спиралата в дъното на стомаха му.

– Какво искаш да кажеш?

– Баща ми я продаде. Търговецът на роби я изведе от града. А, да, мисля, че беше вчера сутринта.

Търговец на роби!

– Къде я заведе?

– Е, защо очакваш да знам това? – рече тя, докато разглеждаше боядисаните си в златисто нокти. – Какво ме интересува някаква си робиня?!

Стаята се завъртя и побеля. Същият ефект, помисли си бегло той, както когато те ударят по главата с шипа на щита.

– … знам, че беше привързан към нея, разбира се – продължаваше да бъбри Лепида, – но тя не струва. Наистина. Пускаше се на всички мъже в къщата.

Теа. Теа с полузатворени очи, докато пееше, Теа, която се смееше нощем, Теа, която го целуваше в мрачното преддверие и го учеше да бъде нежен. Теа...

– … наистина бях доста разочарована, когато предпочете нея пред мен, нали разбираш – една мека малка ръка докосна рамото му и започна да го гали лекичко. – Но мисля, че мога да бъда убедена да забравя за това. В настроение ли си да ме убедиш, Ариус?

Теа. Теа. Теа.

Той се протегна и постави дланта си върху лицето на Лепида. Сините ѝ очи заискриха и тя извърна глава, за да впие игриво зъбите си в палеца му.

– Ти – проклета кучко!

Той вкара ръката си в косата ѝ и я блъсна в стената.

Тя залитна, отскочи от удара и преди да успее да вдигне и пръст, той беше грабнал ножа от масата и я беше проснал на леглото.

– Къде е Теа? – върхът на ножа опираше в меката бяла шия. – Къде е?

Лепида пое въздух, за да изпищи, а той покри устата ѝ с твърда ръка. Остри малки зъби се забиха в дланта му, вече не игриво, но демонът ревеше в кръвта му и той не почувства нищо.

– Ще те нарежа като печено месо – прошепна. – Къде е?

Лепида се мяташе безпомощно под тежестта му и се опитваше да изсъска някакви заплахи под ръката му.

Той прокара ножа през високо вдигнатата ѝ на кок коса. Издърпа една прерязана черна къдрица и я размаха пред очите ѝ.

– Ще те обръсна, ще те оставя плешива, като прокажена. Къде е тя?

Сините очи изливаха отрова върху ръката му.

Той отряза още една шепа от косата ѝ.

– Къде е тя?

– В публичен дом, ето къде! – изсъска Лепида, когато той дръпна ръката си. – В някой публичен дом, в който и да е публичен дом в империята, където диваците плащат за курви.

Още един сноп копринена черна коса се свлече на пода.

– Къде?

– Мислиш ли, че знам? Мислиш ли, че ме интересува? Тя е на левги разстояние, ето къде е – обслужва всички животни в Остия или Брундизиум и ти никога вече няма да я видиш!

Още една бяла експлозия се взриви пред очите му, а Лепида Полиа надаваше крясък след крясък, докато той кълцаше косата ѝ на кичури. Огърлицата ѝ се скъса, перли падаха като дъжд с меко почукване върху обърнатия му на пода щит. Бяха нужни петима от главорезите на Галий, за да откъснат ръцете му от шията ѝ.

– Драга Лепида! – пърхаше развълнувано Галий около нея. – Най-искрените ми извинения! Ще бъде най-жестоко наказан Тя го отпрати.

– Сега изглежда отвратително, – помисли си Ариус с блуждаещ поглед. Лицето ѝ е на червени петна от ярост, а косата – остригана на три пръста от кожата. Той видя как устата ѝ се отваря, за да изплюе жлъчта ѝ, но нищо не достигаше до ушите му. Дори когато я изведоха през вратата, все още бълваща обещания за мъст, и после, когато Галий го заплашваше – не чу дори и дума.

***

Би се срещу трима мароканци в Колизеума следващия месец. Беше битка, която никой никога нямаше да може да забрави. Той заби меча си през ухото на единия, пръсна черепа на втория с шипа на щита си, а когато третият пусна меча си и вдигна ръка, за да моли за милост, той сви пръстите си като куки и изтръгна гръкляна му с голи ръце.

Тълпата го понесе на рамене по улиците същата вечер, разбиваха прозорци, разбиваха кани, разбиваха глави, а той мачкаше всичко пред себе си и ръмжеше, и пиеше. Надигна цяла бъчва с вино над главата си, за да пие, счупи челюстта на един пияница, защото го беше настъпил, а когато една проститутка обви ръцете си около врата му и го целуна, той я целуна в отговор, докато не ѝ пусна кръв. Зимната зора се показа студена и стоманеносива още преди Ариус да успее да се замъкне, олюлявайки се, до улица "Марс". Остра болка, като шип, пронизваше слепоочието му, туниката му беше цялата в петна от нечия кръв.

– Значи се върна – каза студено Галий. – Трябва да наредя да те убият с удар по главата, като бясно куче!

Ариус се поклащаше безразличен.

– Но можем да се смятаме за благословени, скъпо момче, по две причини. Първо, Лепида Полиа в края на краищата е решила да не казва на баща си за твоето безобразно поведение. Иначе неговите пазачи отдавна щяха да почукат на вратата ни, за да поискат кръвта ти. И второ, един испански сановник ни изпрати това, като награда за великолепния двубой. – Той вдигна една тежка кесия. – Грижи се кесиите да продължават да пристигат, гладиаторе, и аз ще се грижа за теб. Чуваш ли ме, момче?

Някакво животинско ръмжене и тракане на зъби заглуши гласа му.

– Кучета – каза Ариус, като махна с ръка. – Убиват нещо.

– Още не съм свършил с теб. Върни се веднага!

Ариус пресече улицата с олюляващи се стъпки и си проправи път сред боричкащата се маса от кучета. Ръмженето премина в скимтене, когато той ги изрита от пътя си, и те се разбягаха, зъбейки се. Всички, освен онова, което другите бяха нападнали: копринено сиво женско кутре, покрито с белези от ухапвания, единият му крак беше съвсем обезобразен. Той застана на едно коляно и вдигна камък от паважа, за да разбие черепа му.

Но палето имаше огромни очи, които гледаха право в неговите. Тъмни, отчаяни очи.

Той пусна камъка и го гушна внимателно, за да не докосне осакатения му крак.

– Без паразити в моите казарми! – Галий дръпна настрани загърнатата му туника, докато Ариус профучаваше край него. – Вероятно е болно.– Ариус затръшна вратата си пред тези думи на недоволство. Сложи кучето на леглото и се вгледа за миг в него.

– До утре ще си мъртво.

Той се изненада, когато кучето започна лекичко да дъвче протегнатия му пръст. Безполезно малко нещо. Би било по-милостиво да му извие врата. Той взе някакви остатъци от кухнята и му даде да яде.

– Теа – каза той и гласът му прозвуча гръмко в тихата стая. – Така ли да те кръстя?

Кучката се стресна от звука на гласа му, тънката копринена кожа потръпваше от студа в стаята.

– Не. Твърде си уплашена, за да си Теа. Тя не се страхуваше. От нищо.

Освен в нощта, когато за пръв път беше загубил битка, когато беше нахълтала в казармените помещения, с очи като горящи дупки насред лицето ѝ, и започна да хлипа в обятията му, повтаряйки, че няма да понесе да го изгуби.

– Без име. Не заслужаваш име – ще си мъртва до сутринта Безименното куче започна да дъвче ъгълчето на възглавницата му, когато Ариус зарови лицето си в завивките и заплака.

Теа

Прободох китката си с един решителен удар на ножа и наблюдавах как кръвта закапа от вената ми. Вече нямаше син съд, просто обикновена медна купа, но китките ми бяха нашарени с пресни белези от ножа и аз прекарвах дните си като в сън със старите, добре познати облаци, които замъгляваха очите ми.

– Теа! – дрезгавият глас на господаря ми. – Теа, слез долу!

Аз завързах китката си с безразличие и се изправих, затегнах тъмната роба и сложих шафраненожълтата перука, които ме отличаваха като обикновена проститутка. Вече ги носех от два месеца. Миришех на стотици немити мъже: моряци, каторжници, собственици на таверни. В Брундизиум, на двеста левги от Рим – тук се срещаха всякакви типове.

– Теа!

Олюлявах се, докато слизах по разнебитените стълби, но не беше заради кръвопускането. Напоследък пусках само по капка. Исках да разрежа китката си до костта, но не го правех. Имаше нещо малко и неконтролируемо, което риташе в корема ми, заченато през онези откраднати часове в студената килия, които някога бяха моят Едем! Детето на Ариус. Това ме ужасяваше, но когато забивах ножа в китката си или си варях от билките, които щяха да решат въпроса с обилна струя кръв, ръката ми спираше. Да създам дете на този свят? Казвах си аз яростно. Момиче, за да стане курва като майка си? Момче, за да загине на арената като баща си?

Но не можех да го убия. Дори и да исках, не мислех, че ще умре.

Никое дете на Ариус не би се уплашило от малко кръв.

ЧАСТ ВТОРА

Юлия

Храмът на Веста

Гай е мъртъв. Екзекутиран за измяна. Моят съпруг, моят братовчед. Мъртъв.

Трябваше да гледам. Очите му ме обвиняваха, когато стражите го отведоха. Той е мъртъв. Аз съм сама.

– Имаш нови рубини, скъпа Юлия? – пита ме Маркус при следващото си посещение.

– Подарък са – те стягат шията ми, като примка от алени пламъци. – От чичо ми са. Харесва ме в червено. Не в зелено.

– Съпругата ми носи зелено – ми каза той веднъж, – а аз я мразя. Ти трябва да носиш червено.

– Той ти поднася бижутата като извинение – казва Маркус тихо. – Няма да използва греховете на Гай срещу теб.

– Грехове? Какви грехове?

Гласът ми звучи остро. Думите се леят от устата ми, цели потоци, а когато му казах тайната си за гласовете в сенките и очите по ъглите, Маркус ме погледна обезпокоен и ме дръпна да седна на мраморната пейка в атриума, докато говореше за по-леки неща. Той е голяма утеха за мен. Понякога ми напомня за баща ми.

– Дай воля на скръбта си по Гай – ми казва Маркус. – Никой няма да те накаже за това, че скърбиш.

Гай никога не успя да се отпусне с мен. След първите една-две седмици спеше в собственото си легло и се срещахме само на лектуса за вечеря, когато обикновено ме поглеждаше странно и аз осъзнавах, че пак бръщолевя несвързано и гриза ноктите си, докато не започнат да кървят. Той ми се ядосваше, когато отказвах да ям в разточителния му нов триклиниум с изрисуваните златни зверове по стената.

– Виждам очите им – казах му аз тихичко. – Гледат ме.

– Недей, Юлия!

Но аз винаги съм виждала очи. Най-вече очите на чичо ми. Той ми казва да го наричам "чичо", а не Господар и Бог.

– Дори един Господар и Бог трябва да си има някой, който да не се бои от него.

Но аз се боя. А и той наистина е Господар и Бог, поне на моя свят.

– Като каменни плочи – казвам на Маркус в полуунес. – Очите му са като каменни плочи.

Той отново изглежда обезпокоен.

– Добре ли си… Добре ли си, скъпа Юлия?

Веста, свята майко, богиньо на огнището и дома! Как завиждам на твоите весталки, които шепнат насред твоя храм в белите си роби, недокоснати от мъж със смъртна болка! Толкова исках да стана весталка! В твоя храм винаги се чувствам в безопасност и не виждам никакви очи!

Веста, бди над мен! Нямам вяра в никого, освен в теб!

Глава осма

Лепида

88 година след Христа

Дори и новите ми перли не ме утешават.

– Махай се! – метнах едно шишенце с парфюм по Ирис. – Не мога да понасям глупавото ти плоско лице! Вън!

Тя избяга, хлипайки. Каква мудна повлекана! Превръща косата ми в купа сено всеки път, когато я докосне. Ще я изпратя на пазара за роби и ще си намеря нова прислужница, точно така ще направя! Една сенаторска съпруга го заслужава!

Но какво значение има, ако косата ми изглежда като купа сено? Какво значение има, когато тук няма никой, който да ме види?

– Лепида? – Познатото почукване на вратата. – Чух някакъв звук от трошене.

– Просто шишенце с парфюм, Маркус. Ирис го бутна… – Нагласих на лицето си очарователна усмивка.

Съпругът ми влезе и ме целуна по бузата за поздрав. Грозен и не на място в моята хубава синьо-сребриста спалня, миришещ на мастило както обикновено.

– Пак си бил долу в библиотеката, Маркус?

– Не мога да открия "Коментари" на Цицерон.

– Робите не ти подреждат добре нещата. Трябва да ги държиш по-изкъсо.

– Няма нужда. Да се ровиш из рафтовете е половината от удоволствието.

Удоволствие! Лепида Полиа, жената, която привличаше погледите на цял Рим, омъжена за човек, който се рови из свитъците си за удоволствие!

– Колко мило – измърморих аз.

– Ами ти? – Очите му се спряха върху моите. – Успяваш ли да си намериш нещо да се забавляваш?

– Половината от нещата ми дори не са разопаковани. Що се отнася до града… – Махнах елегантно с ръка. – Е, Брундизиум може и да не е Рим, но мисля, че ще намеря какво да правя. Играят "Федра" в театъра… О, и си купих още перли! Толкова бяха красиви, че просто не можах да се сдържа! – показах аз трапчинките си.

– Купувай си каквото ти харесва! – усмихна се той. – Видя ли? Казах ти, че спокойствието ще ти се отрази добре.

– Вероятно си прав – задържах задължителната си усмивка.

– Паулиний ще дойде за вечеря днес. И няколко приятели. Ще бъде хубаво пиршество. Ще ти бъде приятно, нали?

"Хубаво пиршество"! Сериозният син на Маркус и няколко стари мъже, които дрънкат за републиката. След като в продължение на четири години седях на приеми редом със сенатори, управители на провинции, до най-видните патриции на Рим. – Разбира се, че ще ми бъде приятно, Маркус. Ще кажа на готвача да приготви малко от онова сърнешко месо със счукан розмарин, което Паулиний обича.

– Помолих го да дойде по-рано. Сабина обожава историите му, преди да си легне.

– И двамата я глезите – укорих го аз. – Тя си има гледачка, която да ѝ разказва истории.

– Какво да се прави, като харесва повече историите на Паулиний? – Той отново ме целуна по бузата, уф, тази миризма на мастило… И тихичко излезе, накуцвайки.

Изчаках, докато се отдалечи на безопасно разстояние, преди да метна още едно шишенце с парфюм по вратата. Мразя Маркус! Мразя го, мразя го, мразя го!

***

Паулиний Норбан свали меча си, когато противникът му се преви на две.

– Добре ли си, Верий? Да не те...

– Ха! – Верий се изправи и замахна с меча си нагоре към шията на Паулиний. – Знаех си, че ще се хванеш! Предаваш ли се?

– Предавам се!

Те прибраха мечовете си в ножниците и с големи крачки се измъкнаха от горещината на тренировъчната площадка. Запътиха се обратно към преторианските казармени помещения.

– Трябва да се стремиш да убиваш, Норбан. Що за праправнук си на Август? Безопасен си като печена мида.

Паулиний го сграбчи и те се сборичкаха на слънчевия двор. Двама трениращи преторианци, които трябваше да се дръпнат от пътя им, изругаха беззлобно.

– Предаваш ли се? – изрече задъхан Паулиний, палците му притискаха гърлото на Верий.

– Предавам се, предавам се!

Шмугнаха се в преторианската баня, свалиха пропитите си с пот туники и със задоволство се отпуснаха в горещата пара на лаконикума[14].

Верий пипнешком започна да търси съда с вино сред кълбата от пара. Ще ходиш ли на гощавката при Марцелус довечера?

– Не мога. – Паулиний обърса челото си с кърпа.

– На друго пиршество ли ще ходиш? – ухили се Верий. – Може би интимна вечеря за двама?

– Не.

– Еее, стига де. Ами онази твоя певица, след която се влачиш – Антония?

– Атина. Не, не е тя.

– Не те виня, хубава е. Скъпичка обаче. Очаква да ѝ правиш множество дребни подаръци. Колко ще ти излезе тази малка вечеря за двама?

– Ще ходя при баща си, магаре такова! Той е в града.

– Баща ти ли? Не знаех, че изобщо излиза от Сената.

– Не знаеш? Сенатът се разпуска през лятото. Като училищата.

Паулиний отпрати прислужващите в банята, когато се приближиха с масла и стригили[15].

Никога не се беше чувствал удобно роби да му трият гърба. Войниците трябва да се грижат сами за себе си.

– Може пък аз да навестя твоята певица вместо теб? Да ѝ кажа колко ти липсва, докато ти слушаш всички онези стълбове на империята да декламират и хвалят добродетелите на републиката и александрийски стихове. – Верий изпръхтя, когато прислужникът прокара стригила по гърба му, за да попие потта. – Или може би да ѝ кажа, че ухажваш онази апетитна твоя мащеха?

– Хей, престани! – каза Паулиний.

– О, не започвай пак! Само изразявам най-сърдечното си възхищение към онова невероятно съблазнително същество, което по някаква случайност ти се пада законна майка. Паулиний метна по него една кърпа. Последва сборичкване и те събориха един поднос с масла за вана. Паулиний отпрати робите, докато подреждаше малките стъклени шишенца във войнишки редици.

– Нали разбираш… – Верий се изтегна на една мраморна плоча и кимна на масажиста да дойде. – Никога не съм допускал, че баща ти ще се ожени за момиче, което е на една трета от възрастта му. Виж баща ми, този дърт козел, вече има четвърта жена! Но твоят,– Паулиний прокара стригила по ръката си и обра потта. Спомни си как си беше помислил същото.

– Татко… това момиче, Полиа… ами… тя е още дете – беше се изпуснал той преди четири години. – Извинявай, не трябваше да...

– Съвсем правило наблюдение – усмихна се баща му. – Знам какво си мислят всички – стар развратник с младо момиче. Нямам нищо против да дам на хората повод да се посмеят.

Кипналата от гняв кръв обагри бузите на Паулиний. Никой не може да се подиграва на баща му пред него!

– Кой ти се смее? – запита той.

– Всички – каза Маркус сухо. – Не настръхвай така, момче!

– Но те говорят.

– Говори се, че съм си загубил ума по момиче, което е достатъчно младо, че да ми бъде дъщеря. Те не знаят, че това е заповед на императора, против волята ми. И все пак мисля, че двамата заедно можем добре да се справим, Лепида и аз – усмихна се Маркус. – Нямам никакви илюзии, Паулиний. Не и на моята възраст. Но Лепида ме харесва достатъчно и това може да е приятно.– Паулиний осъзнаваше с чувство на неудобство, че собствената му майка не е била особено… приятна.

– Приятна ли? – беше изръмжала веднъж леля му Диана. – Паулиний, та тя беше кучка от класа!

– Лельо Диана… – започна той, но не успя да опровергае думите ѝ.

Беше едва на три, когато майка му се беше развела с баща му, на десет, когато беше починала, но въпреки това си спомняше как тя крещеше и мяташе предмети. Веднъж, спомни си той, беше хвърлила всичките сто четирийсет и два свитъка на Аб Урбе Кондита на Ливий във фонтана на атриума.

– И бездруго не беше особено добро издание – спокойно отбеляза тогава баща му.

Е, ако баща му искаше малко спокойствие на старини, тогава имаше благословията на сина си и никой няма да си позволява да му се подиграва! Във всеки случай – не и пред Паулиний Вибий Август Норбан.

Верий все още говореше с глас, приглушен в мраморната маса за масаж:

– Знам, че си твърде докачлив, че да позволиш на баща ти да ти помага – въпреки че не разбирам защо; ако той беше мой баща, вече щях да съм си измолил префектура, но ако нямаш намерение да го молиш да те пратят да воюваш в Германия, поне помогни на мен.

– Още ли мечтаеш за битки и слава на Рейн?

– Сънувам го всяка нощ. Будя се точно когато императорът ме награждава с лавров венец и с триумф. Де да бяхме отишли с него в Тапе[16]!

– Явно са успели да пробият вражеските редици и без нас.

– Домициан следва примера на император Тит, сигурен съм в това. Накарай Руфий Скаврус да разказва за битките на Тит в Иудея; ще чуеш най-хубавите истории. Като момче най-голямата мечта на Паулиний беше да спаси живота на императора. Да се хвърли на пътя на отровна стрела, да повали прицелващ се убиец, да съсече цяла орда от варвари. Глупави момчешки мечти. И все пак… да служи, просто да служи!

– Да си Норбан означава да служиш! – беше го учил баща му.

Да накара баща си да се гордее с него щеше да е по-хубаво от всеки лавров венец или почести.

– Хей, събуди се! Време е да вървиш да се подмазваш на баща си и на неговата очарователна, очарователна съпруга – запримигва шеговито Верий. – А аз ще предам на Антония най-добрите пожелания от твое име.

– Атина.

– Може и още нещо да ѝ предам. Паулиний го замери с кърпа.

***

– Линий! – разнесе се вик веднага щом Паулиний прекрачи прага на бащината си къща и нещо се хвърли в коленете му.

Той се разсмя и се наведе, за да прегърне своята полусестра, която вече беше на четири и половина.

– Пораснала си, Вибия Сабина! Голямо момиче!

Той разчорли кестенявата ѝ коса и тя се разсмя. Беше дребна, слаба като птичка и със светло лице; раждането ѝ бе голяма радост за него; винаги беше искал сестричка. Тя бе болнава и изпадаше в леки пристъпи на епилепсия, но смехът ѝ беше очарователен. Маркус ги наблюдаваше с усмивка, докато накуцваше из атриума с басейн със сини плочки и изящни мозайки.

– Сабина, къде забрави поклона? – Лепида влезе с плавна походка, цялата в наситено червена коприна и с розови перли. Самата тя беше толкова изящно същество, че трудно можеше да се повярва, че е майка на Сабина – с очи на кошута, твърде крехка, за да може да вдигне дете на ръце, камо ли да го износи. Малкото маймунско личице на Сабина стана сериозно и тя пусна брат си, за да се поклони тържествено. Той ѝ отвърна с официален преториански поздрав и ѝ намигна.

– Така е много по-добре – каза Лепида. – Бягай сега! Маркус, гостите ти са тук.

Сабина изчезна като яркожълто петно, а майка ѝ – истинска райска птица, се понесе след нея в триклиниума, покрит с мрамор на сиви жилки. Маркус се обърна, когато от нея бе останало само ярко сияние като от опашка на комета.

– Съжалявам, че не ти писах по-рано, Паулиний. Пристигането ни е неочаквано, знам.

– Учудих се, наистина. Промяна в плановете ти ли?

– Да – каза Маркус лаконично, – ще ти обясня после. Сега, предполагам, познаваш повечето от гостите ми. Друз Амелий Сулпиций, Авъл Сосианий, онзи отвратителен млад Урбиний от септемвирите[17]– макар че трябва да призная, че е умен.

Вечерните приеми на баща му бяха редки и приятно еднообразни. Едни и същи гости, говорещи с тих глас, облегнати на възглавниците, същата обикновена вечеря, същият белобрад оратор, рецитиращ гръцка поезия (защо гръцките оратори винаги бяха белобради?), същите философски шеги, които се подхвърляха небрежно между лектусите. Като момче тези вечери винаги го отегчаваха до смърт. Все още го отегчаваха, но сега знаеше, че на масата на баща му присъстваха най-големите умове на империята. Щом някой започнеше да цитира Платон (а те неизменно започваха), Паулиний съвсем се изгубваше, но имаше нещо успокояващо в това да си лежи там, сред възглавниците, и да гледа как неговият скромен на вид баща се чувства в свои води сред великите умове на Рим. Успокояващо е да знаеш, че баща ти е точно толкова изключителен човек, за колкото си го смятал, когато си бил малко момче.

Напоследък изглеждаше по-добре. По-спретнат, по-представителен. Влиянието на Лепида, разбира се. Паулиний погледна към мащехата си.

Тя се беше облегнала на възглавниците и ядеше грозде от сребърен поднос, а изящната линия на шията ѝ изглеждаше толкова млада и някак незащитена. Почти не бе отронила дума през цялата вечер. Паулиний усети внезапен изблик на съчувствие към нея. Естествено, тя вероятно усещаше, че губи почва под краката си – да се омъжи за такъв изключителен мъж. Наистина беше много млада – на двайсет, една-две години по-млада от него самия. А когато я беше видял за пръв път с червения младоженски воал, не изглеждаше на повече от шестнайсет. Той ѝ се усмихна през масата.

Лепида

Не бях изпитвала подобно отегчение от… – ох, не си спомням откога. Отегчителният Маркус и отегчителните му приятели и този отегчителен гръцки оратор, и всичките им отегчителни разсъждения за съдбата на империята. Всеки път, когато си помислех, че най-накрая разговорите им са се изчерпали, някой отново подхващаше темата за Платон. Или за някой от ужасните трактати на Маркус.

– Намирам възгледите ти относно намаляващата раждаемост за доста интересни, Норбан – казваше сенатор Сулпиций или Грациан, или някой друг, точно толкова отегчителен, и те продължаваха още цял час, обсъждайки отвратително скучния трактат на Маркус, който се наложи да прочета миналата година само за да бъде доволен. Разбира се, всички го караха да чете на глас откъси от него, но той за мое щастие отказваше, въпреки че за мен бе очевидно, че всъщност изгаря от самодоволство. Колко е елементарен! Тях изобщо не ги интересуваше трактатът му; просто се надяваха да получат поредното безплатно угощение. За всички беше очевидно. За всички, освен за слабоумния ми съпруг.

Паулиний си тръгна последен. Той настоя Маркус да го заведе горе, за да каже лека нощ на Сабина. Просто да ти се догади от погледа и лицата им, докато гледат надолу към малкото креватче. Не разбирам защо са толкова привързани към нея. Изобщо не прилича на мен. Едва ли човек би могъл да я изведе сред обществото, не и с тия гърчове, които получава на обществени места. Гърчещо се изчадие със запенена уста. Трябваше да се досетя, че което и да е дете на Маркус ще бъде деформирано. А тя е дете на Маркус; бях се погрижила за това.

– Мисля, че всичко мина много добре, скъпа – каза Маркус, когато най-сетне отпрати Паулиний.

– Да, мили – усмихнах се аз и повдигнах ръката си до устните му.

Наведох се напред и го целунах, а той задържа лицето ми в дланите си.

– Остани при мен тази нощ… – казах лукаво.

Имах собствена спалня – бях настояла за това! – и Маркус никога не си позволяваше да идва, без да го поканя, но аз му осигурявах редовен достъп. Тези малки прояви на привързаност го правеха щастлив и плащаха сметките ми.

– С удоволствие! След като разкажа на Сабина приказка за лека нощ. Сабина, винаги Сабина! Той съвсем изглупяваше по това тъпо дете! Понякога се чудех дали не беше грешка, че я родих. Няма да е добре да бъда изместена от собствената си дъщеря, нали? Но се усмихнах и измърморих:

– Колко добър баща си! – и продължих да се усмихвам, докато стъпките му не заглъхнаха в стаята ѝ и тогава му се оплезих зад гърба.

Влязох в спалнята си и се загледах в отражението си в полираното метално огледало, докато Ирис махаше фибите от косата ми. Наситено червената туника ми отиваше. Имах подходящ цвят на лицето за червено, а с това не можеха да се похвалят много момичета. Дори Юлия от императорското семейство изглеждаше бледа под сватбения си воал. Моят воал, от друга страна – сватбеният ми ден беше прекрасен! Бялата туника, пурпурният воал, процесията, ритуалът в гробницата – всичко беше идеално! Е, освен Маркус; той просто изглеждаше стар. И все пак установих, че мога да го пренебрегна доста лесно. На сватба младоженката е звездата. Дори имаше двама гладиатори, които се сражаваха в моя чест.

Не, не Варварина. Той беше изпратен от своя ланист на турне из провинцията. Страхуваше се от мен, без съмнение и от това, което можех да направя, ако посмееше да си покаже лицето в Рим. Е, с право се боеше. Щях да го хвърля на лъвовете, без да се поколебая и за миг, все още бих го направила. Ако се бе осмелил да се покаже на сватбата ми!

Така де… Беше великолепен ден! Просто великолепен! Но нощта Маркус, според традицията, трябваше да ме пренесе през прага, но беше твърде стар и немощен. Паулиний ме пренесе вместо него, а след това всички се поклониха и ме оставиха насаме с новия ми съпруг в тъмната спалня.

– Косата ти?

Когато свалих червения воал, Маркус посочи към купчината къси къдрици, оформянето на които беше отнело на Ирис и машата цялата сутрин.

– Ами една много зла стара жена с ножица ме завлече в някаква тъмна уличка – казах непринудено. – Вероятно точно в този момент пришиват косата ми към перуката на някоя плешива матрона.

Това беше историята, която пробутах и на баща си, когато се прибрах от гладиаторските казарми с коса, окастрена почти до кожата. Ох, можех да накарам да хвърлят Ариус на лъвовете, но първо трябваше да обясня на татко защо изобщо съм отишла в стаята му, а дори и благосклонността на татко си имаше граници… Не. По-добре щеше да бъде да се погрижа за Ариус когато му дойде времето.

Но докато се върне от едногодишното си турне из провинцията, татко вече беше повишен от организатор на игрите в претор и нямах никакъв шанс. Е, някой ден ще да успея да му отмъстя! Винаги успявам!

– Поне са ти взели само косата… – Маркус беше доста загрижен и аз го дарих с най-омайната си усмивка. Погледът му омекна и той взе ръцете ми в своите и ме накара да седна: – Лепида, нека ти разясня нещо… – Седна до мен. – Това, което ще става тук, го определяш ти! Ако искаш този брак да бъде формален и само за известно време, ще го разбера!

– Не ставай смешен, Маркус – направих гласа си нежен и съблазнителен. – Искам да съм добра съпруга. С деца и… – понадиплих разни красиви думи по темата и гледах как погледът му съвсем омеква, а веднага щом се наведох към него и го целунах… Е, това беше всичко.

Изобщо не беше ужасяващо. Нищо, от което да ти побелее косата. Маркус беше точно какъвто очаквах да бъде. Нежен. Деликатен. Внимателен. Малко прекалено внимателен. Не искам да се отнасят към мен сякаш съм направена от стъкло. Обичам малко да си… поиграят с мен. Но, разбира се, въздишах и го гледах с обожаващ поглед и му казвах, че е прекрасен, а той дори и не заподозря, че когато затварях очи, го правех, защото не можех да гледам голото му деформирано рамо, без да изпитам отвращение. Но си струваше, защото ми позволяваше да правя всичко, което пожелая. Да ходя, където пожелая. Да харча, колкото пожелая Въздъхнах и прокарах сребърния гребен през косата си. Какви славни години бяха! Маркус се отправяше към Сената всяка сутрин, а вечер аз се измъквах на пиршества за цялата нощ. Наистина, понякога се чувствах доста привързана към Маркус. Не си бях мислила, че ще остана омъжена за него толкова дълго – лесно можех да се прехвърля на някой по-млад и хубав още през първата година, – но бързо научих, че толерантен стар сенатор е по-добре от ревнив млад войник.

– Имаш ли нещо против, ако изляза? – не забравях да го питам от време на време. – Обожавам приемите и пиесите, скъпи. Аз просто не съм толкова умна и интелигентна като теб.

– Не, ти си млада, прекрасна и много очарователна! – Той ме целуваше по бузата. – Така че върви да се забавляваш.

Винаги му благодарях сладко, преди да се обърна и да се впусна в забавления. Какви приеми! Вино, музика и красиви мъже, които ми правеха комплименти, мъже, които се тълпяха около лектуса ми и ми казваха, че съм красива, мъже, които дори не биха ме погледнали една година по-рано, но които сега ме желаеха, защото бях патрицианката Лепида Полиа и имах дремещ стар съпруг, който ми позволяваше да правя каквото си поискам, а аз се погрижих да стана най-красивата жена в Рим.

Научих се как да си гримирам лицето така, че да изглеждам елегантна, а не като провинциалистка. Научих се как да завързвам столата си небрежно на рамото, така че коприната да изглежда сякаш всеки миг ще се смъкне. Научих се как да се движа съблазнително в тези коприни. Научих се как да се смея с очи и да обещавам най-различни удоволствия с миглите си. Научих се да използвам провлечения говор на хората от висшето общество, който незабавно разкриваше кой е от елита и кой не е. Научих, че наистина смятат баща ми за доста непохватен, така че хората, които бяха важни за мен, по-добре да не ме виждаха с него. Научих за отварите, които можеш да изпиеш, за да се предпазиш от бременност. Научих, че една омъжена жена може да прави всичко, което си поиска, стига мъжът ѝ да не го е грижа или поне да не забелязва. О, колко много научих!

– Как можа веднага след като я роди, така напълно да се откъснеш от дъщеря ни?! – питаше ме Маркус, омагьосан, надвесен над люлката.

– Не искам да я разглезвам, скъпи И тръгвах в коприните с цвят на нефрит или сапфир, показвах раменете си повече от всякога – добре че бременността не развали фигурата ми! – за да се срещам със сенатори, войници и трибуни, защото една омъжена жена с дете, което без съмнение е от съпруга ѝ, можеше да прави каквото си поиска

– Толкова дълго те чаках! – изръмжа Луций Марцелий, а и Авъл Дидианий, а и онзи доста впечатляващ африкански боец с тризъбец, който не говореше много, но пък беше повече от готов да си поиграе с мен. Доста бях разочарована, когато Ариус го уби на арената.

Маркус не заподозря нищо. Това беше друг урок, който научих. И колко прекрасно беше всичко – и приемите, и бижутата, и пиршествата, и мъжете! Лепида Полиа – примата на Рим! Винаги съм си знаела, че ще стане така! Винаги! Точно каквото заслужавах!

И тогава изведнъж – край! На всичко! Запратена в Брундизиум, хубав малък крайморски град с разкошни летни вили и сапфиреносиньо пристанище с твърде много екзотични езици, отекващи по доковете – но на стотици левги от Рим… А Маркус – винаги милият, винаги любезният Маркус – изведнъж се беше превърнал в каменна стена.

Гласът на Ирис прекъсна мислите ми:

– Да ви облека ли нощницата, домина?

– Да.

Внезапно ми опротивя червената стола. Червено – сватбеният цвят, цветът, който носех, когато се омъжих за Маркус. Маркус – виновният за това, че съм изолирана тук!

Стъпките на Ирис се отдалечиха и аз наблюдавах отражението си в полираната стомана. Изглеждах невероятно съблазнителна. Косата ми беше израснала отново чак до талията, като блестящ синкавочерен водопад. Как можеше съпругът ми да ми откаже каквото и да било?

***

– И какво стана после? – измънка Сабина, като се прозяваше.

– Ще довършим приказката утре, скъпа. Вече си почти заспала.

– Не съм… – тя отново се прозя.

Маркус погали меката ѝ кестенява коса. Беше толкова копринена, също като на Лепида. Той се усмихна и изпита мълчалива благодарност към жена си, че го беше дарила със Сабина. Първата му жена не искаше деца; Паулиний беше случайност, за която тя обвиняваше Маркус.

– Е, надявам се, че наистина аз съм виновникът, Тулия – беше казал той в опит да се пошегува, а тя грабна един мраморен бюст на баща му и го метна по него.

– О, аз не съм Тулия – беше казала закачливо Лепида със съблазнителен глас.

И още през първата година от брака им: Вибия Сабина.

– Лека нощ – каза той нежно на дъщеря си и се оттегли.

– Маркус? – извика Лепида като чу стъпките му отвън. – Влез, скъпи. В този коридор е толкова студено!

… Но го стопли усмивката, с която го посрещна, извръщайки се от огледалото, както и черната ѝ коса, спусната по гърба ѝ, и трапчинката, играеща на бузата ѝ.

– Седни, Маркус. Сгряла съм малко вино Той ѝ се усмихна в отговор и се остави топлината да го обгърне

Глава девета

Противникът с мрежа и тризъбец беше Тракиеца, прославен в Силиция, който обаче трепереше от ужас, че ще трябва лице в лице да се изправи срещу Варварина в Колизеума. Ариус го уби с бързина и безразличие, като проби с върха на меча си челюстта му, и излезе с горда крачка през Портата на живота. Почитателите ликуваха, а демонът се прозя и отиде да спи някъде дълбоко в съзнанието му.

– Много добре, скъпо момче! – Галий почти не вдигна поглед от сметките си, когато Ариус се прибра и се отби при казармения лекар за обичайния преглед. – Върви да се напиеш, ако искаш. Опитай се да се върнеш преди зазоряване. Нали?

Последва обичайното вилнеене в таверната на любителите на игрите, обичайното трошене на кани за вино и на прозорци. Те знаеха, че трябва да стоят настрана – беше юли, улиците се нажежаваха под огненото месингово слънце, а всички знаеха, че нравът на Варварина беше мрачен и избухлив през летните жеги. Едно момиче се доближи, като се усмихваше неспокойно.

– Аз съм Фулвия – каза то запъхтяно, докато той пиеше направо от бурето с пиво. – Ти си Варварина, нали?

Той я погледна. Сини очи. Светла коса. Става.

– Видях те днес на арената. Ти си чудесен боец Ариус посочи с пръст нагоре по стълбите, където собственикът на хана му даваше да ползва една стая. Тя се засмя и тичешком се втурна към леглото. Момиче без особени изисквания. Нямаше нищо против, когато той завъртя лицето си към стената след това и млъкна. Никоя от тях нямаше нищо против, тези дузини момичета, които бяха споделяли леглото му през последните години. Те изглеждаха разочаровани, ако им говореше, сякаш говоренето разваляше загадъчността. Те искаха Варварина мрачен, мълчалив, тайнствен.

За него нямаше значение. Вече не искаше да говори с момичета. Никога вече.

Преди виждаше Теа навсякъде. Всяка тъмна плитка беше нейната, всяко тясно бедро, подпряло кошница. Надеждите му се пробуждаха и разбиваха десетки пъти на ден. Агония, но сега и тя му липсваше. Агонията беше по-добра от забвението. Лицето ѝ вече се изплъзваше от паметта му, какви точно бяха очите, и носът, и устните ѝ; убягваше му. Понякога сядаше с плътно затворени очи и се опитваше да си спомни, докато главата не започваше да го боли. Ако забравеше лицето ѝ, щеше да забрави всичко: начина, по който докосваше белезите му, начина, по който го караше да говори, начина, по който го беше убедила, че неща като демоните, кръвта и кошмарите не са истински.

Вероятно вече бе мъртва.

Скоро той остави русото момиче, тихичко се измъкна през мрачните пресечки до улица "Марс". Главорезите на Галий го пуснаха да влезе, без да кажат и дума: звездата гладиатор нямаше вечерен час. Галий дори му плащаше скромна месечна издръжка. Всичко беше съвсем цивилизовано, всичко, освен частта с убиването.

Кучето му изскимтя радостно, когато влезе в стаята. То лежеше свито на възглавницата му и прогризваше дупка в кожените му ръкавици за дуели.

– Това е третият чифт ръкавици за тази година – изсумтя той.

Сивата кучка размаха опашката си и заподскача, накуцвайки, към края на леглото. Тя беше загубила единия си крак при сбиването с онази глутница улични псета, но се справяше достатъчно добре и на другите три. Той се смъкна в леглото с пъшкане, костите му, с които злоупотребяваше, изскърцаха в знак на протест, а кучката се сви на кълбо в краката му.

– Веднага надушваш слабото място на човек, нали? Безполезно куче.

Той подръпна закачливо коприненото ѝ ухо, а тъмният ѝ поглед безнадеждно му напомни за Теа.

***

Теа

Сива туника, сребърни гривни, сплетена коса: моите доспехи.

– Теа? – Пенелопа подаде главата си с посивели къдрици в спретнатата ми малка стаичка. – Нали знаеш, че ще пееш на прощалния прием преди вечерята у сенатор Абрактий?

– Да, готова съм.

Закопчах последната гривна на мястото ѝ и се огледах за лирата си.

– Ларций ти изпраща един едър роб за ескорт. Тези колесничари понякога са доста груби.

– Скъпият Ларций – усмихнах се аз.

Моят господар. Колко го обичах! След като Лепида Полиа ме беше изхвърлила като лекьосана дреха, трябваше да издържа три месеца в бордей на морския бряг. Три месеца с потни пръхтящи мъже: търпях, докато свършат, забравях веднага щом си тръгнеха. Растящият ми корем ме спаси; моят господар ме наливаше с отвари, за да махне детето, но аз ги повръщах. Когато коремът ми ме направи твърде тромава, че да приемам клиенти, господарят ми ме плесна по тила и се огледа за някой, който да го отърве от мен. Бях изпратена до една доста приятна малка вила, която гледаше към оживения Форум на Брундизиум и скоро стоях изправена пред розовото лице на новия си господар. Просто друг сводник, както допуснах.

Но!

– Моят иконом ми каза, че имаш прекрасен глас, дете мое – приятният интелигентен говор на патриций ме изненада, както и благостта в очите, които ме преценяваха. – Чул те е да пееш в някаква окаяна постройка на брега. Какво е правил в точно този квартал на града, няма да го питам, но независимо как предпочита да прекарва свободното си време, преценката му за музика е почти толкова добра, колкото моята. Кажи, можеш ли да изпееш "Очите на Ситера"?

След едночасов рецитал в слънчевия атриум, развеселеният ми нов господар – който явно не беше сводник – повика една симпатична освободена робиня, която му беше горе-долу като съпруга:

– Пенелопа, чакай само да чуеш най-новата ни придобивка. Как ти е името, дете? Теа? Тя е великолепна! Кой би могъл да предположи? Ще трябва да започне да взима уроци незабавно. Такъв глас трябва да бъде упражняван, подхранван, обработван – можеш ли да свириш на лира? Уроци и за това също. Ще те направим певица! Представи си само!

– Ооо, млъкни, Ларций – изсмя се Пенелопа. – Объркваш горкото момиче.

Тя ми обясни всичко, докато ми помагаше да се нанеса в една малка стая – толкова светла и чиста, че в нея се почувствах като мръсна курва до мозъка на костите.

– Ларций купува музиканти, нали разбираш. Това е хобито му – "Конюшните на Ларций". Тази къща е пълна с флейтисти, барабанисти, свирачи на лютни и един хор от момченца. Не ме гледай така, скъпа, хорът от момченца в тази къща служи само за пеене. Само най-доброто за Ларций! Има око за таланта!

– А той какво печели? – попитах предпазливо.

– Удоволствието да те слуша как пееш. – Тя ме потупа по ръката. – И не се тревожи за това, скъпа моя. Той не притеснява робите. Има си една превзета съпруга в Рим, не че изобщо ходи там, а тук си има мен. И така, кога да очакваме бебето? След два месеца? Ти просто си почивай повече.

Бебето ми се роди трудно, крещеше като демон и ме изцеди като мокра туника, преди господарят ми да започне да ми дава инструкциите си:

– Ще трябва старателно да научиш това, дете мое – хармониите на Аристоксен. Важно е да разбираш хармоничните тонове

– Ларций, престани! – сгълча го Пенелопа. – Та тя роди преди по-малко от трийсет и шест часа. А и това бебе е наистина голямо – добави, поглеждайки към кафеникавия пищящ вързоп, който беше мое дете.

– Много голямо – казах с чувство.

– Но тя дори не разбира разликата между най-високия тон на партений аулос и най-ниския на хипертелеиос! – запротестира Марций.

– Искам да започна с упражненията – намесих се, преди Пенелопа отново да започне да му се кара. – Искам да започна веднага.

Синът на Ариус дойде на този свят, като дигна на крак цялата къща с бебешкия си рев. Той ожесточено дъвчеше собствената си ръка, а косата му вече беше набола на червеникави кичури от меката още главичка. Не можех да го погледна, без смесицата от любов и копнеж, а и без болката да се надигне в гърлото ми. Много по-лесно беше да мисля за тоновете на партений аулос, отколкото за това какво име бих могла да дам на сина си.

Ларций ме заливаше с работа. Той плащаше за уроците ми по пеене и по свирене на лира, педантично критикуваше техниката ми, научи ме на триковете в изпълнението.

– Не поощрявай низките страсти на публиката, Теа. Привлечи ги към себе си.

От къде знаеше толкова много? Той беше патриций, специалист по римско законодателство, който никога през живота си не беше изпълнявал музика пред публика.

– И все пак трябва да признаеш – казваше той, когато му противоречах, – че що се отнася до музиката, винаги съм прав!

Пенелопа ме къпеше в мляко, за да избели кафявата ми кожа, миеше косата ми с отвара от градински чай и бъз, за да ѝ придаде блясък, мажеше ръцете ми с масла, за да омекоти старите мазоли.

– Ти вече си творец! – казваше тя, докато ме учеше на етикета за изискана вечеря и на елегантно водене на разговор. – Ще ти трябва сценично име. Нещо студено и възвишено, струва ми се. Калиопа, може би, или Ерато – музите на епоса и на поезията.

И така аз преминах от Леа от Масада, през Теа на Ариус, до безименна курва от крайбрежието, и накрая – до най-новия славей на Ларций – и като цяло, животът беше хубав! Всичките музиканти на Ларций носеха малък меден пръстен, на който беше гравирано името му, но иначе господството му не ни тежеше. Дотолкова не ни тежеше, че беше трудно да повярвам, че бяха изминали пет години. Пет години уроци по пеене, упражнения с лира, бъбрене с гостите и спорене с Ларций за интерпретациите на песните. Пет години на музикални изяви: интимни вечери, изискващи тихи любовни балади, шумни прощални пиршества, където се слушаха само жизнерадостни пиянски песни. Пет години. Както бях правила всяка нощ през последните пет години, аз се въоръжих със сивата си туника и сребърните гривни, взех си лирата и отидох да погледна спящата си рожба, преди да изляза, беше точно на пет и си имаше име, но не беше това на баща му. Вече никога, никога не мислех за баща му.

***

– Чувам, че ухажваш някаква музикантка. Или беше танцьорка?

Паулиний потърка гузно челюстта си.

– Всичко ли знаеш, татко?

– Просто си държа ушите отворени, момче. – Гласът на Маркус звучеше развеселен.

– Тя е великолепен творец – каза Паулиний твърдо.

– Не се съмнявам в творческите ѝ способности, която и да е тя.

Те излязоха в градината под сянката на лозата и Паулиний забави крачката си, за да хване ритъма на накуцващия си баща. Папратите грееха в зелено под слънчевата светлина, фонтанът със сините плочки ромолеше успокоително, а робите минаваха покрай тях с кани и кошници с пране. Всички се усмихваха на своя господар.

– Не е ли време да се ожениш? – продължи Маркус. – Би ми харесало да си имам снаха.

– Да заведа жена в преторианските казарми? Боговете на домашното огнище много ще се разстроят.

– Може да живее тук, докато ти си на служба. Къщата е достатъчно голяма за две жени.

– Така ли? – каза Паулиний с нотка на съмнение.

Маркус се изсмя.

– Лепида не е от ревнивите. Ще се радва да има компания.

– Но тя си има собствени приятели, нали?

– Да – отговори той кратко, – не точно от типа приятели, които аз бих искал да има. Момиче на нейната възраст в същата къща… ще ѝ се отрази добре. А и на теб ще ти се отрази добре.

– Заклет ерген като теб да възхвалява брака? – усмихна се Паулиний.

– Вече да.

Паулиний погледна баща си: самият образ на августейшия му дядо в обикновена груба туника и сандали, излъчващ задоволство. Маркус се усмихна.

– Искаш ли малко грозде? Тази година имаме хубава реколта. Или поне така казва икономът. – Той се спря до лозата, която се увиваше по стълбовете в градината. – Опитвам се да науча повече за гроздето. Мисля си да напиша трактат, в който да сравня упадъка на републиката със загниването на лозите през есента. Но дори не знам дали лозите загниват през есента. Единственото, което знам, е, че имам зряло грозде на масата си, независимо от сезона. Ето опитай това.

Паулиний опита гроздето. Кисело и със семки.

– Прочетох последния ти трактат за намаляващата раждаемост и възможните решения на проблема. Но беше много над нивото ми, естествено… – Той седна на мраморния ръб на фонтана. – Какво мисли императорът за него?

– Императорът? – Маркус откри още един изсъхнал грозд. – Бих се изненадал, ако изобщо е чувал за него.

– Император Веспасиан винаги четеше трактатите ти. – Паулиний тихичко пусна половината от гроздето си във фонтана зад гърба си.

– Домициан не е голям любител на четенето. И ако все пак стигне до това да го прочете, едва ли ще му направя добро впечатление. Той мрази всякакви политически разсъждения.

– Но ти просто предлагаш разрешение на проблема с ниската раждаемост. Какво политическо има тук?

– Може да го приеме като критика, че не е успял да остави наследник.

– О! – Паулиний се опита да осмисли чутото. – Императрицата… Е, наистина десетгодишен брак и никакъв резултат, освен няколко скандала. Той би бил в правото си да се разведе с нея, но ти настояваше да я върнат обратно, така че вероятно си смятал, че тя е по-добър вариант от...

– От? … – Маркус му отправи сух поглед. – Не за императрицата ме питаш всъщност, нали?

– Е, не е моя работа, не отричам, но дори и тук достигат слухове

– Имаш предвид слуховете, че Домициан се заглежда по племенницата си Юлия?

– Аз нямам мнение по въпроса. Хората говорят. Но все пак той наистина екзекутира съпруга ѝ за държавна измяна… А императори са се женили за племенниците си и преди. Четвъртата съпруга на император Клавдий.

– Която сложи отрова в гъбите му. Не е особено добър пример за подражание.

– Ами Юлия не би сложила отрова в ничии гъби. Поне такава си я спомням от времето, когато беше дете.

– Да, императорът е доста привързан към нея.

– Колко привързан?

– Не е добре да се доверяваш твърде много на слуховете. – Маркус разклати листата на лозата с нежно движение на пръстите си. – Императорът екзекутира мъжа на Юлия за измяна и оттогава се опитва да ѝ се реваншира със своята доста грубиянска представа за любезност.

Паулиний си припомни малката Юлия, която беше негова дружка в детските игри: сериозно момиче със сламен цвят на косата, която винаги искаше да бъде знаменосецът в игрите му.

– Не мисля, че наистина тези слухове са...

– Тогава защо питаш? – отвърна със сух тон Маркус.

– Е, приятелят ми Верий служеше в двореца… И той не вярваше на тези слухове, но каза… – Паулиний направи пауза – че вижда как Юлия изведнъж се свива всеки път, когато императорът влезе в стаята. Сякаш се страхува от него.

– О, да, така е – каза Маркус, – но тя се ужасява от всичко. Все още спи със запалена лампа в стаята си, защото не понася тъмнината. А Домициан, дори когато се държи мило, пак вдъхва страх. Тези слухове може би са придобили популярност, защото самата Юлия вярва в тях.

– Вярва във…?

– Не си виждал Юлия, откакто бяхте на десет. Тя не е… същата, откакто баща ѝ почина. Винаги е имала въображение, но сега говори за очи в мрака и за несъществуващи гласове… – Той замълча. – Робите казват, че гладува. Императорът трябваше да заповяда да я хранят насила, а тя изпадна в истеричен пристъп и се опита да си изскубе косата. – Строгият сенаторски поглед на Маркус се стрелна към сина му. – Това е само за твоите уши, Паулиний!

Паулиний кимна и преглътна.

– Какво искаш да кажеш? Имаш предвид, че Юлия е...

– Луда – каза Маркус, – въпреки че искам да се надявам, че просто губи почва под краката си в един свят, който е твърде сложен за нея. Мога да кажа същото и за Лепида.

Лепида? Паулиний с благодарност се вкопчи в смяната на темата:

– Защо я доведе чак тук, татко? Чух, че се е превърнала в център на вниманието за цял Рим.

Маркус направи гримаса:

– Това грозде е ужасно. – Той метна чепката във фонтана. – Втората ти майка може и да изглежда очарователна и земна, Паулиний, но все още е много млада. Свободата ѝ завъртя главата и на нея прекалено много ѝ хареса. Е, лоша компания, отдадена на разврат и гуляи. Трябваше да го спра, но не исках да ѝ отнемам младостта само защото съм стар и изморен и искам да прекарвам вечерите си в библиотеката. А и тя изглеждаше толкова щастлива, когато отлиташе към своите приеми. Трудно е да ѝ откажеш каквото и да било.

Паулиний изведнъж си представи Лепида, смееща се и забравила за околния свят сред гнездо с усойници.

– И какво се случи?

– Всяка седмица вечеряхме в двореца. Не биваше да я водя там, но тя ме умоляваше толкова очарователно

– И?

– Привлече погледа на императора – каза простичко Маркус.

Кратка пауза.

– О! – каза Паулиний.

– Отначало не си мислех, че е нещо особено. Той я загледа, но той заглежда всички. Но когато миналия месец Лепида получи императорска покана: вечеря в двореца, без мен...

– Ти какво направи? – Паулиний се увлече от разказа.

Маркус сви рамене.

– Изпратих обратно съобщение, че е болна и ще заминава за морето, за да се възстанови. Тръгнахме за Брундизиум още същата вечер.

Паулиний събра мислите си.

– А тя как го прие?

– Ядоса се и поплака малко. – Маркус се наведе към ръба на фонтана до Паулиний и сложи ръце на коленете му. – Не мисля, че осъзнаваше какво означава поканата. Тя е наивна по някакъв странен начин. Единственото, което виждаше, е, че я откъсвам от пиршествата и забавленията. Но през последната седмица се е поуспокоила.

– Но, татко, ти дори не изглеждаш ядосан… На императора, имам предвид. Че се е опитал да се добере до съпругата ти.

– О, той се опитва да се добере до съпругите на всички. Домициан харесва всичко живо, което е облечено в стола. Но за разлика от много от предишните ни императори, той няма нищо против, ако жената или съпругът ѝ кажат "не". Винаги има изобилие от млади жени по света за него. Сега е отново в Германия, воюва срещу хатите и вероятно е забравил, че Лепида съществува.

– Не го разбирам.

– Че кой разбира императора? Императорът, Паулиний, е човек, свикнал на абсолютна и божествена власт. Човек, който планира добруването на хиляди, твърде често е прекалено зает, че да се замисля за добруването на отделния човек. Дори и най-добрите императори са такива; дори и император Август Богът, нашият предшественик. Домициан не е Август; той е коварен и своенравен като всички Флавии. А и не е бог. Но съм виждал осем мъже да носят пурпурната тога, а на Домициан това му приляга по-добре, отколкото на мнозина. Не бях особено впечатлен от него, когато беше момче, но се превърна в един от най-добрите администратори, които съм виждал, и в доста добър военачалник също така. – Маркус погледна сина си. – Ще ми направиш ли една услуга, Паулиний Август?

– Каквото кажеш, татко.

– Наглеждай Лепида заради мен. Не ми харесва, че трябва да я оставя, но се налага да се върна в Сената след две седмици. Тя ще има нужда от компания.

– Имаш честната ми дума – отвърна Паулиний почтително и изведнъж осъзна, че все още държи гроздето в дланта си, прехвърли го в другата си ръка и почти загуби равновесие на ръба на фонтана. – Е, можеш да разчиташ на мен – обеща той.

– Не бих могъл да искам повече – усмихна се Маркус. – И така, какво ще кажеш да отидем да си намерим малко вино вместо това ужасно грозде и да вдигнем подобаващ тост?

– Както кажеш, татко.

Те се отправиха към атриума, крачеха с еднаква походка с ръце, кръстосани зад гърба, превитото рамо се докосваше до стройното.

***

Лепида

Съдбата ми беше отредила да бъда императорска любовница. "Лепида Полиа – любовницата на императора" – колко по-добре звучи от "Лепида Полиа – сенаторска съпруга". От момента, в който зърнах за пръв път император Домициан, знаех че ще бъде мой. Единственото, което трябваше да направя, бе, ами всъщност – да се добера до него.

– Съпругата ми, цезаре – ме беше представил Маркус на първия ми императорски прием. – Лепида Полиа.

Направих много нисък поклон.

Наш Господар и Бог – така обичаше да се обръщат към него. Господар и Бог. И аз не бих имала нищо против да се обръщат към мен с Господарка и Богиня. Да, това определено много би ми се харесало.

Наблюдавах го през цялата вечер, докато Маркус бъбреше за данъците. Домициан съвсем не беше непривлекателен. Висок. С едри рамене. Румени бузи. Военен вид, но не толкова скован като Паулиний. Дистанциран с благородните си гости, радушен с военачалниците. А що се отнася до императрицата му, ами спокойно можеше да мине за статуя предвид вниманието, което той ѝ обръщаше.

Не че тя беше единствената ми конкуренция. Бях чула слухове за Домициан и племенницата му. Ако слуховете бяха верни – ако го беше отдалечила от някога обожаваната от него до безумие съпруга, – то тя трябваше да притежава нещо забележително.

Е, гледах я цяла вечер и не забелязах нищо зашеметяващо. Крехко дете: с ленена коса, стройна осанка, големи очи, мълчалива. Колко патетично. И колко странно. След като стоеше сгушена на лектуса си близо два часа, тя изведнъж стана и се запъти към далечния край на залата, като си мънкаше нещо сама на себе си. Разговорите спряха напълно, когато императрицата стана, хвана я за ръката и я отведе обратно до лектуса.

– Яж, Юлия! – нареди ѝ Домициан нетърпеливо и тя нападна чиниите като примряло от глад куче, тъпчейки храна в устата си, докато бузите ѝ се издуха. Не откъсна нито за миг безцветните си очи от своя чичо, сякаш се боеше, че той ще я намушка с ножа от масата.

Домициан се върна при своите военачалници и изобщо не погледна към нея до края на вечерта. Аз също напълно игнорирах Юлия след това, а скоро тя изобщо спря да идва на императорските вечери. Малка особнячка.

Маркус изпитва някаква необяснима симпатия към нея.

– Винаги е била толкова крехка – каза той след една вечеря, когато Юлия прекара цялото време, кашляйки в чашата си с вино и бърборейки глупости всеки път, когато някой се опиташе да я заговори. – Горката Юлия!

– Горката Юлия – съгласих се аз.

Особнячка, а и луда. Дори и императорът да се е интересувал от нея, едва ли все още е така. Крайно време е някоя нова да дойде на сцената. Той беше имал много любовници, но никоя не беше успяла да се задържи за дълго.

Аз щях да се задържа.

– Лепида… – Тъмните му очи се спряха на моята лилава копринена стола, само с един нюанс по-светла от собствената му императорска мантия. – Колко величествено!

– Благодаря, Господарю и Бог наш! – Вместо скромно да сведа поглед, аз дръзко го погледнах в очите.

– Пееш ли, Лепида? – обърна се той неочаквано към мен, докато похапваше печен паун, по-късно същата вечер.

Усетих как замлъкнаха разговорите, когато погледите се насочиха към мен.

– Не, Господарю и Бог наш! – казах аз с тихия пищен глас, който бях упражнявала като малка в атриума.

– Жалко – той се обърна и щракна с пръсти да му донесат каната с вино.

А аз се наведох към него и казах:

– Казват, че боговете имат чувствително ухо за музиката.

Очите му се задържаха върху мен, когато се обърнах непринудено, облегнах се и пренасочих цялото си внимание, цялото си очарование към седящия от дясната ми страна млад трибун, който за малко да си прекатури чашата от вълнение.

И друг поглед се прокрадна към мен, освен този на Домициан: издължените тъмни очи на императрицата. Преструваше се, че е развеселена. А аз знаех, че се гърчи от ревност.

Следващата седмица – покана. Един императорски служител в бял лен и златни гривни със съобщение, че аз, Лепида Полиа, съм поканена да вечерям с императора на следващата вечер. Лениво благодарих, сякаш и преди бях получавала хиляди подобни покани, и веднага, щом той се поклони и си тръгна, затанцувах от щастие, въртях се наоколо из зимната градина като лекомислено момиченце.

Лекомислието, разбира се, трябваше незабавно да бъде оставено настрана. Трябваше да си приготвя оръжията: синьо, за да подчертае очите ми, или червено за по-драматично? Розовите перли, които Маркус ми подари в деня на сватбата, или сапфирите? Мускус или рози? Извадих всички туники от гардероба си и докарах мудната Ирис до сълзи, докато се спра на кървавочервена коприна със златни гривни на двете ръце и с един рубин на челото. Изтънчено, чувствено, съблазняващо.

– Лепида?

– Почивам си, Маркус.

Докато Ирис боядисваше ноктите на краката ми в аленочервено, си мечтаех за бижутата, с които Домициан можеше да закичи шията ми.

Той отвори рязко вратата, а аз бързо подготвих сладката си усмивка.

– Маркус? Какво – Той ме прекъсна:

– Получила си покана за вечеря? От императора?

– Ами да.

Кой от робите му беше казал? Изобщо не бях планирала да разбере. По-добре му беше там, в обичайната за него мъгла на неведение.

– Възнамеряваш да отидеш?

Очите му пробягаха по разпръснатите ми кутийки с руж и шишенца с парфюм, по отворените ковчежета с бижута, по дрехите, намятани върху всички столове.

– Как да откажа на императора, Маркус? – попитах с най-медените си нотки.

Маркус протегна ръка и ме погали по бузата.

– Ирис – каза той, – би ли предала нещо на иконома? Кажи му незабавно да изпрати съобщение в двореца. Лепида Полиа е болна.

Изправих се изумена.

– Какво?

Гласът му беше по-силен от моя.

– Всъщност тя е толкова болна, че незабавно тръгваме към Брундизиум с надеждата, че морският въздух ще възстанови здравето ѝ.

– Маркус, не можеш...

– Да – потупа ме по бузата той. – Мога.

След това ми надрънка куп празни приказки за това колко съм наивна, как не съм осъзнавала какво означава една подобна покана. Как вече било време да оставя лудуването по приемите и да отида с него в Брундизиум, за да посетим Паулиний през лятото. Как императорът така напълно ще ме забрави.

– Не! – извиках аз и се разбеснях пред Маркус, а когато това не помогна, целунах го и го прикотках в обятията си, а когато и това не подейства… Защо не подейства? Защо?

– Съжалявам, Лепида – повтаряше той, когато аз, все още невярваща, се качвах в каляската, която щеше да ни отнесе надолу по Виа Апиа до Брундизиум.

Съжалява? Той дори не е започнал да съжалява.

Не беше твърде късно. Още не. Все още можех да го убедя да ме върне обратно в Рим.

– Ирис – дръпнах се от прозореца на спалнята си с изглед към синьото пристанище на Брундизиум, – извади бледорозовата стола и розовите перли. Без парфюм, той мрази парфюмите. Кажи на иконома, че искам свежи цветя отвън, в триклиниума, кали и бледорозови рози. Да свирят на лютня в алкова. Обикновена вечеря. Знаеш, че харесва простата храна.

***

– Риба ли ловиш, Сабина?

Маркус се усмихна, наведен над дъщеря си: застанала на колене до фонтана в градината, тя бъркаше с пръсти във водата.

– Галя ги. – Тя се протегна към един проблясък от лъскави люспи. – Опитвам се да ги погаля – поправи се тя.

– Нека ти помогна. – Маркус застана на колене до нея. – Ще ги подгоня към теб и ти ще можеш да ги галиш колкото си поискаш. Но нежно.

Тя прокара пръстчето си по покрития със сиви люспи гръб на шарана. Кротко момиченце е неговата Сабина. Вълнението предизвикваше у нея гърчове.

Те разлюляваха водата на кръгове. Маркус се зачуди дали дядо му Август някога е потапял краката си във фонтан заедно със собствената си дъщеря. Но дъщерята на Август не беше свършила добре – беше умряла сама и в изгнание. А осиновените му деца всички загинаха преди него: убити, отровени, удавени. Всичките млади. Маркус погали лъскавата кафява коса на Сабина; помисли си за изрядното войнишко поведение на Паулиний и за сериозните му очи. По-добре е да не си император.

Сабина вдигна поглед към него и се усмихна. За миг лед скова сърцето му. Някога Юлия гледаше така, когато беше на четири и се мъкнеше след търсещия приключения Паулиний като невръстен легионер. Щастлива и доверчива, и здрава.

– Татко? – чу той гласа на Сабина. – Татко, изпусна рибката.

Маркус погледна надолу към Сабина.

– Така ли направих? – Отново се усмихна, когато тя плъзна ръцете си във водата. По-добре да не си император!

Лепида

Вечерта падна красива. Вечерята беше великолепна, цветята прекрасни, лютните звънтяха нежно в скрития алков. Триклиниумът, целият в аскетичен бял мрамор на сиви жилки и обикновени възглавници в републикански стил, беше твърде обикновен, че да е модерен, но това беше предимство за мен. В бледорозовата си стола и бледорозови перли аз бях центърът на стаята, на фона на прозореца, гледащ към изумруденоблестящия залив.

– Надявам се, не си обещал на Сабина приказка? – Играех си с един свободен кичур коса. – Мислех си довечера да се оттеглим рано.

– Бях планирал да започна новия си трактат – каза Маркус меко, но с блясък в очите. – Предполагам, че може да почака.

– Хубаво.

Добре премерена пауза. Точно когато се протегна да хване ръката ми, аз непринудено измърморих:

– Маркус, обмисли ли идеята пак да се върнем в Рим?

– Радвам се, че го споменаваш. – Той наведе посивялата си глава, за да целуне дланта ми. – Имам планове за връщане

– Така ли? – Увих ръцете си около врата му. Бижута, приеми, любовници. Императорът… – О, Маркус, обожавам те!

– Лепида – той се отдръпна, за да ме погледне в очите, – скъпа, ти ще останеш тук. Крайно време е да забавиш малко ритъма. Сабина почти не те вижда.

– Сабина няма нужда от мен!

– Напротив, има! Отчасти заради нея реших да ви оставя и двете в Брундизиум. Морският въздух е добър за нея. Помолих Паулиний да ви наглежда. Ще ти бъде кавалер, ако се отегчаваш.

Наведох се напред вплетох ръце около врата му.

– Не можеш да ме оставиш – прошепнах в ухото му, – твърде много ще ми липсваш. Аз няма ли да ти липсвам? – И когато отвори уста, за да ми отговори – само да можех да го накарам да спре да говори! – целунах го.

– Още ли искаш да ме изоставиш? – измърках аз доста по-късно. Сега вече не можеше да каже "не". Щях да спя с него всяка нощ ако трябваше; щях да му казвам, че с грозното си прегърбено тяло изглежда като Аполон, но той определено щеше да ме заведе обратно в Рим!

– Трудно е човек да те остави – той погали шията ми, – но бих предпочел да съм малко самотен, отколкото да гледам как те отнася вихрушката.

– Какво трябва да означава това? – Даже и след четиригодишен брак не можах да го отуча да говори с тези тъпи загадки.

– Нищо – целуна ме той по бузата. – Заминавам следващата седмица.

Изправих се в леглото и стиснах чаршафа.

– Ами аз?

– Извинявай, Лепида, но... – Това беше всичко, което каза. Въпреки всичките ми доводи, сълзите ми, целувките ми, това беше всичко, което каза! Извинявай. Все още не можех да повярвам. Той не можеше да казва "не"! Не и Маркус, точно толкова податлив и отстъпчив като баща ми!

Но го направи. Тръгна си, без да погледне назад.

– Скоро ли ще се върне? – тъжно попита Сабина.

– Че кого го интересува? – сопнах ѝ се аз и влязох обратно вътре. Обратно в тъпата скучна къща в тъпия скучен град, където тъпият скучен Паулиний покорно чакаше да ме забавлява.

– Имам главоболие – изръмжах му аз и тогава тъпата ми скучна дъщеря изведнъж се разрева, а после се свлече на земята като гърчеща се купчина и всички се засуетиха около нея.

Аз се оттеглих на горния етаж, докато се суетяха около нея, и се проснах на лектуса си. Все още не е твърде късно! Не може да е твърде късно! Домициан беше заминал, да, обратно в Германия при войските си. Но аз щях да се добера до него – не е твърде късно за това! И определено не е твърде късно да дам на съпруга си урок!

Глава десета

– Ще те видя ли след вечерния прием на Лапий?

– Няма да мога. – Паулиний с нежелание се измъкна от леглото. Богове, щеше да закъснее за наряд.

– Защо не? Нали ти е братовчед? – усмихна се Атина, подпирайки се на лакти върху разхвърляните възглавници. – Половината преторианци молят за покани. Той има най-богатата трапеза в Брундизиум.

– Да, но никога не е харесвал особено нито баща ми, нито мен. – Паулиний сви рамене, вече облякъл туниката си, и протегна ръка за сандалите си. – Смята и двама ни за вманиачени в задълженията си и за отегчителни.

– Може би точно затова те харесвам. – Атина го целуна по врата.

– Ти ще пееш ли?

– Да. – Тя посегна да вземе своята роба. – А ти защо няма да дойдеш? Това е един от последните истински приеми за сезона.

– Баща ми нареди да забавлявам мащехата си. Много е потисната, откакто той замина за Рим.

– Мащехата ти ли?

Паулиний погледна към Атина, но тя съсредоточено сплиташе тъмната си коса.

– Лепида Полиа. Чувала ли си за нея?

– Как бих могла да не съм чувала за една от най-ярките звезди на Рим? – Разкошният ѝ глас прозвуча сухо.

– Сигурна ли си, че...

– Ще се видим следващата седмица. Ще пея на приема на сенатор Гета.

Усмивката ѝ беше ослепителна, не издаваше никакви емоции и Паулиний се зачуди – не за пръв път – доколко един мъж можеше да опознае една жена, дори и ако споделяше леглото ѝ. Атина беше приятна компания през последната година; високо мургаво момиче, наето да пее за едно преторианско казармено угощение. Тогава го беше впечатлила, тъй като успя да предотврати сбиване между двама пияни трибуни, тактично да се отърве от един любовно настроен центурион и да се пошегува на гръцки – всичко това едновременно. Някога бе пяла с музикантите на претор Ларций; приятна компания и добра любовница. Мислеше, че я познава добре. Но сега тя мрачно стисна устни и той нямаше никаква представа защо.

– Какво ще...

– Следващата седмица – каза тя съвсем жизнерадостно и го изпрати до вратата, а той тръсна глава, за да се отърве от недоумението си. Жените са странни същества.

До вилата на баща му се стигаше лесно. Паулиний подкара коня си по обиколния път покрай пристанището, наслаждавайки се на аромата на сол, довяван от топлия бриз, на бодрите викове на уличните търговци по крайбрежната улица, на ярките туники на жените на фона на синевата на пристанището. Дори и крадецът, който се опита да задигне кесията му, му се стори някак весел, докато се отдалечаваше с беззлобни псувни, след като Паулиний предупредително докосна дръжката на меча си. Вече се усмихваше, докато завързваше юздите на коня пред вилата на баща си, а усмивката му засия още повече, когато Сабина се препъна в бързината си да го посрещне.

– Цяла сутрин те чакам – каза тя, като се отскубна от бавачката и се затича към него. – Мога ли да погаля коня?

– Разбира се. Името му е Зевс. Лудата ми леля Диана ми го подари, когато се присъединих към преторианците.

– Защо е луда? – Сабина боязливо протегна ръцете си към муцуната на коня.

– Защото е много красива, почти толкова красива, колкото си ти, а вместо да се омъжи, избяга в провинцията, за да отглежда най-хубавите коне в империята. Зевс е един от най-добрите. Искаш ли да се качиш за малко?

Сабина грейна и протегна ръце нагоре. Той я вдигна, сложи я на седлото пред себе си и вплете пръстчетата ѝ в гривата.

– Дръж се здраво!

Тя радостно изпищя, когато той пришпори Зевс в лек галоп.

Три пъти препуснаха нагоре-надолу по улицата, когато втората му майка се показа на портата на градината.

– И двамата сте деца – отбеляза тя, засенчвайки с ръка очите си от горещото утринно слънце. – Сабина, слизай веднага!

Паулиний слезе, свали детето от коня и се поклони:

– Здравей, Лепида.

Погледна я с ново любопитство: жената, която беше хванала окото на императора.

Тя се обърна сред шумолене на коприна.

– Заповядай.

Сабина хвана ръката на Паулиний и го задърпа навътре.

– Мога ли да ти покажа новата си кукла? Тя е Клеопатра. Нарекох я така заради приказките на татко за владетелката на Еееги

– Не досаждай на Паулиний, Сабина! – намеси се Лепида. – Иди да намериш бавачката си!

– О, аз нямам нищо против… – започна Паулиний, но Сабина вече беше хукнала.

Лепида се намръщи.

– Сега ще иска пони. Маркус ужасно я глези – каза тя, отпускайки се върху лектуса. – И така, дошъл си да ме забавляваш ли?

– Ами… Баща ми ме помоли да те наглеждам.

– И да му даваш отчет за развитието ми? Какъв примерен войник! – Тя въздъхна, докато си играеше с една черна къдрица. – Е, определено съм отегчена до смърт.

– Сигурно той ти липсва. – Паулиний беше трогнат от тъгата, изписана на лицето ѝ. Какво ли е да си имаш момиче, което да изглежда толкова тъжно, когато отсъстваш? Може би е хубаво да живееш с такава съпруга?

– Болезнено се нуждая от нещо за правене, но просто в Брундизиум не съществува кой знае какво. Абсолютно всички се връщат в градските си къщи, а ето аз – сама, затворена в една вила с четиригодишно дете.

Тя неочаквано му заприлича на Сабина, отегчена, хубава и много млада.

– Да отидем на прием довечера? – предложи Паулиний импулсивно.

Сините ѝ очи впиха погледа си в неговите.

– Прием?

– На братовчед ми, Лапий Максим Норбан. Вероятно не си го срещала – той не ни обръща особено внимание. Мисля, че смята татко за невероятно скучен. Но сега са го назначили за управител на Долна Германия и днес организира голям прощален прием.

Лепида го дари с една ленива усмивка с полуотворени устни и той внезапно разбра защо императорът беше обърнал погледа си към нея.

– Наистина ли? – Тя затанцува през стаята и се повдигна на пръсти, за да го целуне по бузата. – Как трябва да съм облечена?

– Няма значение. – Той се наведе над ръката ѝ с цялата галантност, на която беше способен. – И бездруго ще си най-красивата жена там.

Теа

Прием като прием. Звънтящ смях, накичени с бижута гости, вино в сребърни чаши и грозде в златни подноси, лектуси, отрупани с възглавнички с ресни, и музиканти, леко подръпващи струните на лирите си. Чаках в преддверието, докато ме извикаха в паузата между сладкишите и сирената, а след това се стрелнах напред с най-топлата си професионална усмивка: Атина, славеят на модерното общество на Брундизиум.

Добре подбрана тълпа. Патрициите на Брундизиум невинаги бяха любезни; бях присъствала на приеми, където гласът ми беше заглушаван от жуженето на разговорите, и на приеми, на които мъжете подсвирваха, като видеха голите ми рамене, и не чуваха нито нота от музиката, която толкова се бях старала да подготвя. Но този път събраните бяха учтиви и слушаха като истински ценители, докато свирех първите акорди на лирата си и се потапях в "Песен на Еос". На втората строфа видях Паулиний на далечния лектус и женска фигура в синьо до него и тогава разбрах в каква професионалистка ме беше превърнал Ларций. Гласът ми дори не трепна, когато погледът ми се спря върху Лепида Полиа.

Тя ме гледаше с онези теменуженосини очи, които помнех толкова добре. Сега бе уважавана матрона и копринените ѝ туники бяха надиплени с майсторско умение, каквото не можеше да си позволи като дъщеря на организатор на игри. Около врата си носеше сапфири с размера на гроздови зърна. Спомних си онази усмивка, когато дръпна завесите на носилката си, и после алената следа от ръката ми върху лицето ѝ.

Някак успях да довърша песента, а и следващата.

– Великолепно!

Паулиний пръв поде аплодисментите, когато се поклоних. След това те дойдоха при мен да ме поздравят, докато аз се смеех и водех непринудени разговори, както ме беше научила Пенелопа, а Лепида седеше на лектуса си, сините ѝ очи не се откъсваха от моите над ръба на чашата с вино. Искаше ми се да пресека стаята с един скок и да размажа с крак хубавото ѝ личице върху мозаечния под.

– Предполагам, че не си срещала втората ми майка, Атина… – Паулиний хвана ръката ми и ме заведе до лектуса ѝ. Такова мило момче… Толкова много патриции говорят над главата ми, сякаш съм статуя – но защо трябваше да е толкова мил точно сега? – Лепида Полиа.

Протегнах пръстите си. Ръката, която стисна моята, беше бяла и изнежена, както винаги, от прекомерни грижи.

– Колко интересно представление – каза тя провлечено. – Атина е гръцко име, нали? Вероятно не сте от Гърция?

Изчуруликах изречение на най-правилния гръцки, на който бях способна, и видях как тя се изчерви. Все още не можеше да говори гръцки. Можех да се обзаложа, че все още не можеше и да пише правилно. На който и да е език.

– Гръцкият на Атина е далеч по-добър от моя – рече Паулиний разсеяно. – Тя е от благородно семейство в Атина.

– Бих допуснала, че е от бедняшките квартали на Йерусалим – измърмори Лепида. – От колко време пееш в Брундизиум… Атина?

– О, от около пет години.

– А преди това?

– Тук-там… – Превзето направих професионален жест. – Забавлявах се.

– Наистина? Много жалко, че в Брундизиум няма арена, така щеше да можеш да се забавляваш и на игрите. Чувам, че една от големите ти страсти са гладиаторите.

– Предпочитам музиката пред кръвта.

– Но игрите са толкова вълнуващи! – Тя лениво протегна ръката си за чепка грозде. – Ето например точно миналата седмица Ариус Варварина загуби едната си ръка в двубой срещу един азиатец. Това вероятно е било интересна гледка. Грозде?

– Не, благодаря – Лицето ми остана безизразно. О, господи, тя лъжеше, със сигурност лъжеше! Знаех всички новини от Колизеума; щях да чуя, ако Ариус беше загубил едната си ръка. Тя със сигурност лъжеше! Ще разпитам конярите и носачите, за да се уверя – те винаги следят игрите. Лека усмивка потрепна на устата ѝ и аз сляпо се обърнах към Паулиний, заглаждайки една гънка на фината му ленена дреха.

– Все още ли остава уговорката за утре вечер?

– Мислех, че се разбрахме за следващата седмица?

– Отпадна ми един ангажимент утре вечер.

– Опасявам се, че няма да може да дойде утре – намеси се Лепида в разговора, като плъзна ръката си под лакътя на Паулиний. – Обеща ми да ме заведе на последното представление за сезона.

Той погледна към нея.

– Така ли?

– Да, така. – Очите и не се откъсваха от моите.

– Добре. Тогава следващата седмица, Атина?

– Следващата седмица може да е доста напрегната, също… – Лепида прокара един пръст по твърдото рамо на Паулиний.

– Тогава може би на приема в казармите следващия месец. Дръпнах ръката си от тази на Паулиний, като преди това я стиснах лекичко.

– Ако искате да ме наемете за някои ваши собствени забавления, Лепида, говорете с претор Ларций. Големият покровител на музикантите. Сигурно сте чували за него? Е, може би музиката не е сред силните ви страни. Той се занимава с кариерата ми. Но трябва да направите заявка поне три седмици предварително. Аз съм изключително търсена напоследък.

– Винаги си била. Сред определени групи!

Усмихнах се, тя се усмихна. Тръгнах си.

– Познаваш ли Атина? – чух как я попита Паулиний.

– Не – отвърна тя искрено. – Никога не съм я виждала през живота си.

Запъхтях се, сякаш бях пробягала цяла левга. Но трябваше да пея на още един прием и нямах време да мисля за Лепида Полиа. Дори и да бях певица с голям успех, все още бях робиня – не можех да се прибера вкъщи, да стисна зъби и да заплача във възглавницата, както ми се искаше. Трябваше да пея и да се усмихвам чаровно на всеки, който ме наемеше от Ларций. А понякога това тежеше точно толкова, колкото плесниците и ударите от дните, когато бях сянка на Лепида Полиа.

***

– Прекрасна вечер, Паулиний – прозя се Лепида, докато слизаха от носилката. – Искаш ли да пийнеш нещо, преди да се върнеш в казармите?

– Само ще видя как е Сабина.

– Както пожелаеш.

Сабина беше заспала дълбоко, сгушила се около едно натъпкано със слама конче, със здраво затворени очи. Усмихвайки се, Паулиний помилва косицата ѝ и безшумно излезе в коридора.

Къщата беше тъмна и тиха, робите отдавна си бяха легнали. Уханието на жасмин се разнасяше от атриума и изпълваше горещата лятна нощ. Паулиний пипнешком слезе по задното стълбище, тръгна по коридора, покрай библиотеката. И когато минаваше покрай последната стая, тази на втората му майка, вратата се открехна. Той посегна да я затвори и се спря.

Втората му майка стоеше до леглото с гръб към вратата. Купчина от сапфири блестеше на масата до леглото, а косата ѝ беше като разстлан черен чаршаф по гърба ѝ. Не бе осъзнавал колко е хубава косата ѝ.

Лепида се протегна бавно, светлината от единствената лампа играеше по белите ѝ ръце. Синята ѝ копринена роба се беше плъзнала по едното ѝ рамо и когато тя леко помръдна гърба си, се плъзна надолу и по другото и се свлече на пода.

Паулиний затвори вратата. И очите си. Направи крачка назад, препъна се в една ваза, сграбчи я бързо, за да не падне, и бутна статуята на къпещата се Афродита. Трясъкът беше ужасно силен. Той избяга надолу по коридора.

***

Отиде да я види на следващия ден. Както трябваше да направи. Нима баща му не го беше помолил да се грижи за нея? Той просто следваше нарежданията му.

– Паулиний! – Тя протегна меката си ръка. – На какво дължим честта? – Бе облечена в нилска зелена коприна, с една масивна перла на челото и още една на китката.

Той усети, че заеква.

– Нервен ли си? – Заведе го в атриума и потъна сред възглавничките на лектуса си. – Защо? Ще посещаваш онази певица, може би?

Той почервеня:

– Не… аз… ами всъщност...

– Наистина не знам какво виждаш в нея. – Покани го с жест да седне. – Преди години тя беше моя лична робиня.

– Но ти каза, че никога не си я виждала.

– Излъгах… – Лепида повика един роб. – Сега изглежда по-чиста, но все още си е същата малка курва. Вино?

– Ами… Благодаря.

Той я погледна, докато тя се навеждаше напред, за да напълни чашата му. Никога не си беше представял, че нежните устни на Лепида могат да изрекат подобни думи.

– О, да – продължи небрежно Лепида, облягайки бледата си ръка върху възглавниците. – Тя обслужваше всички мъже в къщата, включително и моя баща. Включително и твоя баща. Сушени плодове! – нареди на роба, който се появи на вратата.

– Моят баща? – Паулиний се задави с виното си. – Но… той никога… той не би… не и с роби. Не е в негов стил. Той не смята, че е справедливо.

Как се забърка в този диалог? Не е подобаващо.

– О, предполагам, че е било нейна идея. Няколко усмивки, няколко потайни погледа – както те е хванала и теб, струва ми се. – Лепида подпря малката си остра брадичка върху дланта си. – Само си помисли, Паулиний. Ти и баща ти сте си делили едно момиче. Той се загледа в мащехата си. Парфюмът ѝ гъделичкаше носа му. Някакъв силен аромат на мускус. Пръстите ѝ се плъзнаха по коляното му.

Паулиний скочи на крака.

– Трябва да вървя. – Гласът му звучеше дрезгав за собствения му слух.

Тя наклони глава, за да го погледне, сините ѝ очи останаха спокойни.

– Трябва да даваш наряд ли? – попита тя и грубата нотка в гласа ѝ беше изчезнала. Ако изобщо е имало такава. – Колко жалко! Иди да се сбогуваш със Сабина, преди да си тръгнеш, или ще хленчи цял ден.

Лепида се повдигна на пръсти, за да докосне бузата му с устни. Майчинска целувка.

И все пак той трепна.

Лепида

Ох, отлично! Той вече е нервен. Чуди се какво всъщност става. Нека се чуди.

Наистина е хубав. Висок, строен и загорял от слънцето, с прям поглед, с черна коса, която се къдри непослушно независимо колко се опитва да я приглади. Ще изглежда като Маркус, когато остарее, но сега е млад. Млад и силен, а и на неговото рамо няма гърбица. Да, доста е хубав. Преди не го бях забелязала, не и докато не видях Теа да му се увесва… И ми хрумна най-великолепната идея.

Паулиний не дойде да ме види повече от седмица. Скучни дни. Робите бяха раздразнителни. Магазините бяха затворени заради някакъв отегчителен празник. Небето се заоблачи, загатвайки за пристигането на есента, и превърна прочутото със синевата си пристанище в сива тепсия. Сабина изпадна в униние и тичаше до прозореца всеки път, когато навън се чуваше конски тропот.

– Линий обеща да си играе с мен – въздъхна тя.

– Той сега си играе с мен – обясних аз. – Възрастните мъже като Паулиний не си играят с малки момиченца.

– Но той обеща.

– Мъжете са лъжци, Сабина. Сега се махай.

Плеснах я по врата и тя избяга хлипаща. Децата наистина са много досадни.

Скучни дни, но оцелях. Всичко е част от плана. Отброих четири дни, после направих така, че да се натъкна на Паулиний точно пред казармите.

Беше с разголени гърди и запотен в тренировъчната си препаска, тъкмо се връщаше след упражнения. Като ме видя, спря, сякаш се беше ударил в стена.

– Какво правиш тук?

– Колко грубо, но ще се направя, че не съм забелязала. Ще ходя на гощавката у сенатор Халко утре вечер и ми трябва придружител. Мини да ме вземеш.

– Аз се приближих  по-близо до него, избърсах челото му с ръка и погледнах потта по върховете на пръстите си:

– О, богове, целият си потен!

Сигурна съм, че още стои там и гледа след мен. Гледа ме озадачен и се чуди как се случи така.

***

– Колко си наконтен – подсвирна Верий, когато Паулиний се появи в бялата си ленена тога и с пръстен с печат. – Коя е щастливката? Атина ли?

– Лепида – изплъзна се от устата му, преди да успее да спре. – Ами втората ми майка ме помоли – ще я придружавам на една гощавка тази вечер. Това исках да кажа.

Дали Верий не го изгледа странно, когато излизаше през вратата на казармите?

– Паулиний – поздрави го Лепида, която сякаш се плъзгаше по мраморния под.

Огненочервена коприна надиплена около всяка извивка на тялото ѝ, един голям рубин искреше на шията ѝ. Очите ѝ бяха очертани с въглен, а устните – оцветени с кармин. Той се зачуди как изобщо някога му е приличала на дете.

Приемът беше само ярки светлини и ярки дрехи, силни гласове и още по-силна музика. Наети танцьорки и акробати се мяркаха пред замъгления му поглед. Печено фламинго и съсели, оваляни в маково семе с мед; всичко беше като пепел в устата му. Лепида седеше на лектуса до него, смееща се и флиртуваща, говореше с всички, освен с него. Но под прикритието на столата ѝ, под прикритието на разговорите, кракът ѝ се потъркваше в неговия.

– Сенаторе, колко впечатляващо! Покажете ми го… – Тя се протегна зад гърба на Паулиний, за да разгледа сапфирения пръстен на сенатор Халко, и дъхът ѝ помилва врата му.

– Корнелия, косата ви! Как постигнахте тези къдрици? – Обърна се, за да погледне по-добре, и зърната на гърдите ѝ се докоснаха до рамото му.

Той не си спомняше нищо от приема. Нищо, освен как жената на баща му намеква за любов с него по хиляди малки начини.

– Приятен прием – каза тя ентусиазирано, докато излизаха от къщата заедно с другите гости. Въпреки че беше късно след полунощ, очите ѝ все още сияеха. – А си мислех, че в Брундизиум ще ми бъде скучно! Не се бях забавлявала така от години!

Пръстите ѝ лекичко масажираха рамото му.

Подаде ѝ ръка, за да ѝ помогне да се качи в носилката. Лепида събра гънките на столата си, като му позволи да зърне голия бял глезен, и той беше абсолютно сигурен, че тя не носи нищо под шумолящите си коприни.

Стрелна го с поглед изпод черните си мигли.

– Разбира се, ще ме изпратиш до вкъщи, нали?

– Трябва да застъпя на стража след два часа

– Пропусни го.

– Не мога. Центурионът ми...

– Ще ме оставиш сама след полунощ единствено за да не бъдеш нахокан от центуриона си?! – мигаше тя невинно – Какво ще каже баща ти?

Татко. Баща му, приведен, кротък и с благ поглед. "Лепида може и да изглежда очарователна и земна, но все още е много млада… Наглеждай я заради мен".

Паулиний искаше да умре.

– Качвай се! – Лепида се полуизлегна сред възглавниците. – Става ми студено. Качи се.

Тя почука по носилката. Полюшна се като лодка, когато носачите се изправиха и клатушкайки се, излязоха на улицата. Лепида дръпна копринените завеси, скривайки светлината от уличните лампи, и превърна носилката в уютна, сумрачна ниша. Паулиний се сви в далечния ъгъл, кръвта пулсираше в ушите му.

– Толкова си тих, Паулиний… – Гласът ѝ имаше още по-силно въздействие в мрака. – да не си прекалил с виното?

– Не… – успя да промълви той. – Това не е по правилата, преди наряд.

– Винаги ли следваш правилата?

Малката ѝ ръка със заострени нокти откри китката му в тъмнината.

– Да – каза той кратко. – Така е по-безопасно.

– О, но безопасното е толкова скучно! Безопасното е толкова… безопасно.

Начервената ѝ уста откри неговата. Ръцете ѝ се усукаха около врата му като змии, а зъбите ѝ пуснаха кръв от устната му. Но когато той се наведе към нея, тя се отдръпна, гъделичкайки устните му с езика си, притискайки корема си към неговия. Той я целуна с приглушен стон, докато разкъсваше коприната от гърдите ѝ с треперещи пръсти. Тя повдигна туниката му, краката ѝ се увиха около бедрата му, както мускусният ѝ парфюм обгръщаше мозъка му, и когато се потопи в нея, усети усмивката ѝ.

След това се обърна с гръб. Искаше да умре.

– Е, мисля, че пристигнахме… – Лепида покри голото си тяло с червената стола и слезе от носилката. – Идваш ли, Паулиний?

– Недей – каза той мрачно. – Недей!

– Идваш ли?

Той я погледна. Бузите ѝ бяха поруменели, очите ѝ искряха, млечнобялата ѝ шия се подаваше от съдраната стола като стъбло на цвете. Тя се усмихна, езикът ѝ пробяга по устните ѝ и той почувства тъпа болка на рамото си, където беше оставила следи от ухапване.

– Да! – Думата тежеше като олово в устата му. – Идвам!

Последва я в къщата като кутре.

Глава единайсета

Има една лодка, знаеше Паулиний, която пренася душите на мъртъвците до подземния свят. Мрачна лодка, управлявана от гребец със зловеща усмивка и с череп вместо лице. Такава лодка за Паулиний беше едно легло, бяло и просторно, красиво като облак, а прекрасното чернокосо момиче, което движеше греблата ѝ, го носеше към най-мрачния кът на подземния свят по-бързо, от който и да е лодкар скелет.

***

– Знаеш ли колко мъже съм имала? – Гърбът на Лепида се изви под ръцете на Паулиний. – А започнах с един гладиатор, когато бях на петнайсет, за да не отида при баща ти девствена. Казах му, че синините са, защото съм паднала по стълбите в банята, а той ми повярва. Какъв глупак!

– Не говори така – измърмори Паулиний. – Не е глупак. Той е изключителен… той е почтен… и той е всичко, което някога съм искал да бъда, така че не...

– Искаш да бъдеш грозен гърбушко?

– Не го обиждай! – Паулиний се тресеше. – да не си посмяла да...

– О, преданият син си показва рогата! Е, предани сине, ако толкова много обичаш баща си, тогава се махай от леглото ми!

Тя се беше излегнала на една страна, чаршафът бе смъкнат надолу около бедрата ѝ, косата ѝ наполовина покриваше и наполовина разголваше гърдите ѝ, устата – разтворена в усмивка. Той не можеше да помръдне.

– Знаех си… – Тя легна по гръб и го повика с пръст. – Ела!

Лепида

Можех да накарам Паулиний да дойде при мен дори само с потрепване на веждата си. Можех да забивам ноктите си в гърба му и да го наблюдавам как се гърчи в агония и екстаз. Можех да го хапя и галя и независимо дали беше удоволствие или болка, той винаги се връщаше за още. Паулиний – безупречният, добрият; Паулиний – войникът, светецът; Паулиний – доведеният ми син, оплетен в мрежите ми и поробен, напълно омагьосан.

Колко прекрасно!

Колко беше забавно да го разигравам! Карах го да сресва косата ми и да маже гърба ми с благоуханни масла, карах го да ми изпълнява дребни поръчки и да носи покупките ми. Карах го да ме чака на неудобни места, виках го и го отпращах отново, цупех се, когато ми крещеше, и се смеех, когато се разплакваше. Уговорих си среща с един от приятелите му в преторианските казарми, а бях извикала Паулиний, така че да ни хване по време на акта, чувствах как очите му зад открехнатата врата ме ненавиждаха, докато аз стенех и се извивах под друг мъж – и още същата нощ той пак дойде на колене. Кой да предположи, че мъжете, измъчвани от чувство за вина, могат да се толкова забавни?

– Пропусни наряда – наредих му аз, когато се дръпна и посегна да вземе нагръдника си.

– Не мога

– Казах: пропусни наряда! – Аз разходих пръстите си като паяк по гръбнака му и се изсмях, когато той със стон се върна обратно в леглото. Пропускаше доста от преторианските си задължения, благодарение на мен. А после пропускаше и наказанията си.

– Това трябва да престане – мърмореше сподавено той. – Това е погрешно, срамно.

– О, но точно то го прави интересно! Ако искаш нещо правилно, тичай обратно при онази върлина, твоята певица, да видим дали ще те смести в своята натоварена, натоварена програма!

Той се намръщи безпомощно, но не изтича обратно при Теа. О, не. Аз бях по-добра от Теа. Най-сетне някой го беше разбрал!

– Не тук! – Паулиний ме отблъсна, когато го завлякох зад една градинска статуя по време на вечерен прием.

– Защо не? – Прокарах пръстите си по гърдите му.

– Ще… ще ни видят! – Недалеч се чуваха звуците на изискан смях и изискани шеги, стъпки и шумолящи дрехи. – Ако ни хванат...

– Та това не е ли част от забавлението? Нима не те… възбужда?

Той потръпна от ужас, но аз се плъзнах нагоре и започнах да смуча устната му, придърпах ръката му в столата си и аргументите му се изчерпаха.

Не ни хванаха. Но можеше да се случи и тогава – о, какъв скандал щеше да бъде! Сенаторска съпруга и доведеният ѝ син? Присмехът щеше да следва Маркус по целия му път до Сената. "Чухте ли за жената на Норбан? Да, глупакът я оставил сама в Брундизиум и сега синът върши задълженията на баща си вместо него"!

О, да, точно така щяха да кажат. Както винаги, не се поколебах да кажа на Паулиний:

– Ти ще го съсипеш, нали знаеш?

Облегнах се назад на лакти, като прокарах пръстите на краката си по гърба му, докато той се отдръпваше от мен.

– Кариерата му. Творбите му. Престоят му в Рим. Всичко ще загуби – щракнах с пръсти. – Маркус Норбан, на когото собственият му син му сложи рога. Това ще го смаже напълно!

– Мислиш ли, че не го знам? – каза с глух глас той.

– Мисля, че знаеш. Очарователно, нали? Ти не би се отказал от мен дори и заради собствения си баща. – Увих се около тялото му и погалих гърдите му. – Ами ако влезе точно в този момент? Какво ще стане, ако ни завари заедно, както сме сега?

– Престани!

– Представи си лицето му – почти докосвах с устни ухото на Паулиний. – Той влиза накуцвайки, изморен от дългия ден. Единственото, за което си мечтае, е да целуне прелестната си съпруга и да покани обичния си син на вечеря. И какво открива? Обичният му син е върху прелестната му съпруга, обладава я в собственото му легло, толкова близо, че може да ги чуе как и двамата пъшкат. Паулиний се изтръгна от обятията ми, като ме блъсна назад и се обърна с вдигнат юмрук.

– Ще ме удариш ли? – прошепнах аз. – Направи го! Може да ми хареса Поколеба се. Отметнах глава назад, смеейки се. Той се нахвърли върху мен, като неясно ругаеше. Увих тялото си около неговото и му оставих белег със зъбите си.

***

Той я мразеше.

Мразеше прилива на самодоволство в сините ѝ очи, всеки път, когато краката му го довличаха до леглото ѝ, противно на волята му. Мразеше малкия ѝ розов език, с който лукаво облизваше устните си, както прави котката. Мразеше жестоките, случайни думи, които толкова лесно се отронваха от очарователната ѝ уста.

Но не можеше да престане.

– Добре ли си, Норбан? – обърна се към него една вечер в казармите Верий. – Напоследък не си на себе си. Певицата ли ти вгорчава живота?

Атина. Не я беше посещавал вече цял месец. Изглеждаше хладна и безцветна в сравнение с огнената, безочлива, похотлива Лепида.

Сабина беше тъжна.

– Вече никога не си играеш с мен. Центурион Денсус беше по-безцеремонен:

– Вземи се в ръце, Норбан! Или ще ти наложа наказание до Сатурналиите.

Центурион Денсус беше легенда сред преторианците; с прошарена коса, но пълен с живот, герой, който някога беше победил в битка цяла орда врагове през ужасната Година на Четиримата императори и бе спасил живота на една млада бъдеща императрица. Паулиний някога му се беше възхищавал като на бог. Сега дори не можеше да го погледне в очите.

В съня си той чуваше лукавия шепот на Лепида. Виждаше я престорено скромна и срамежлива на сватбения ѝ ден под червения воал; виждаше я безсрамна, отчайващо изкусителна на леглото на баща му. Беше като трън, забит в кожата му.

– Ти ме мразиш, нали? – попита внезапно тя една вечер, след като той я беше любил, потънал в пот и отчаяние.

Той отвърна лицето си.

– Да, така е. Защо? – Тя подпря брадичката в дланта си. – Защото трябваше да заплатиш за мен с честта си? Колко досадно. Защо винаги трябва жената да е виновна, ако мъжът изгуби честта си?

– Не! – каза той рязко. – Вината е моя!

– Е, поне си откровен. – Тя прекарваше пръсти по ухото му. – И така, ако вината си е твоя, че си изгубил честта си… Каква странна фраза! … Защо мразиш мен?

– Защото нямаш никакви скрупули! – прямо каза той.

– Нито пък ти, скъпи – тя стисна възглавничката на ухото му между боядисаните си нокти, – в противен случай щеше да ме оставиш още начаса. А ти не можеш, нали?

Той отвори уста, но не каза нищо. Просто замълча.

– Така си и знаех. – Тя допря нежния си бял глезен до брадичката му. – Целуни крака ми, Паулиний.

Той сведе глава, притисна устните си към стъпалото ѝ – и видя очите на баща си. Кожата ѝ имаше вкус на мед и предателство.

***

Писмото трепереше в ръката му, а стомахът му се качи в устата. Едва успя да стигне до лаваториума, повръщаше и не можеше да спре.

"Скъпи мой Паулиний – беше написал Маркус с равен, непроменен от възрастта почерк. – Сенатът приключи с разгорещените дебати относно проблема с канализацията, новите акведукти и намаляващата раждаемост (поне засега), така че се прибирам. Можеш да ме очакваш.

– Мислех, че ще те видя тази сутрин – прозя се Лепида, когато Паулиний се появи в атриума. Тя все още бе с бялата си нощница. – И ти получи подобно, нали? – Размаха парче пергамент, което държеше с върха на пръстите си.

– Той се връща.

– Да, така прочетох и аз. Искаш ли малко ечемична отвара?

– Не! – Краката му го понесоха напред-назад из стаята. – Той се връща!

– Би ли спрял да повтаряш едно и също?

Тя се настани сред възглавничките на лектуса.

– Лепида, това трябва да спре! Сега!

– Защо? – Протегна се и го прегърна през кръста. – Няма ли да ти липсвам? – Другата ѝ ръка погали коляното му. – Няма ли да ти липсва и...

– Недей! – прошепна той. Видя как робите се скупчват в преддверието зад атриума и си шепнат, прикривайки устите си с ръце. – Не ме измъчвай!

– Кое те измъчва? – пръстите ѝ се плъзнаха нагоре по бедрото му, още по-нагоре. – Това ли?

– Паулиний! – Маркус му помаха от носилката. – Подай ми ръка, синко! Пътувам в досадното приспособление от зазоряване и съвсем се схванах.

Паулиний помогна на баща си да слезе точно пред портата и получи прегръдка с една ръка. Обгърна го познатият мирис на неизгладен лен и мастило. Той за миг впи погледа си в изкорубеното рамо. Сивата утрин беше свежа и прохладна, но лицето му пламтеше.

– Радвам се да те видя! – Прашен и сияещ, Маркус го изгледа от глава до пети. – Изглеждаш изморен. Много ли те натоварват в тези казарми?

Паулиний почувства, че ушите му горят. Той си спести отговора, тъй като цяла връзка свитъци изпадна от носилката.

– Цялата библиотека ли си донесъл, татко?

– Не, съвсем не. Само размишления на Сенека, малко Катон, малко Плиний, сатиричните стихове на Марциал… О, богове, и другите паднаха! Ето, вземи тези. Не, вземи всичките, докато аз целуна дъщеря си.

Сабина долетя от къщата като птичка.

– Татко, татко! – и скочи в обятията му.

– Затъжи ли се, мъниче? – Маркус я целуна звучно. – Аз също се затъжих! И мисля, че имам един подарък с твоето име на него.

– Пони? – попита тя ентусиазирано.

– Не, нямаше как да се побере в носилката. Просто хубав коралов наниз. Със сигурност ще те направи толкова красива, колкото е майка ти.

– Маркус! – Лепида се носеше надолу по стълбите в зелена коприна и със сватбените си перли. – Най-сетне у дома!

Паулиний остави товара от свитъци и тромаво тръгна отзад. Той видя как тя гукаше в ухото на баща му, лицето ѝ бе сковано от изкуствена усмивка… Как можеше да го прави?! Преди по-малко от час се извиваше под него, с бедра, притиснали неговите, с нокти, оставящи дълги котешки драскотини върху гърба му. Как можеше след всичко това да гледа баща му в очите и да казва "Добре дошъл"?!

– Добре дошъл!

Тя целуна съпруга си по бузата, а очите ѝ се плъзнаха над рамото му и се спряха върху Паулиний.

Той мислеше, че никога вече няма да може да погледне баща си.

Поне всичко вече свърши! Свърши и баща му никога нямаше да научи. Дори и Лепида нямаше да се опита да направи каквото и да е, докато баща му беше в същата къща. Синият ѝ поглед се срещна с неговия над масата за хранене същата вечер и тя прокара езика си по ръба на чашата с вино.

Той събори една купа с грозде.

– Хей, внимавай! – Маркус улови купата, преди да падне от масата. – Добре ли си, Паулиний? Май не изглеждаш добре

– Много го ангажират в казармите, скъпи… – Лепида се протегна, за да налее отново чашата на съпруга си с вино. – Почти не съм му виждала очите през последните два месеца. Сабина се чувства доста изоставена заради това, че я пренебрегва.

– Аз… аз поисках да ме прехвърлят – каза изведнъж Паулиний. – Има една войска преторианци с императора в Дакия.

– Точно когато се върнах?! – опита се да протестира Маркус.

– Със сигурност не е чак толкова спешно! – Лепида ги удостои с ленивата си белозъба усмивка.

Паулиний рязко стана и отново за малко да разсипе гроздето.

– Трябва да се връщам в казармата… – хвана той купата точно навреме.

– Остани – Маркус също стана. – Ще сложа Сабина да спи и ще направя каталог на новите свитъци, а ти можеш да забавляваш Лепида с твоите истории за храброст.

Сърцето на Паулиний се сви.

– Ще описваш всичките книги тази вечер, Маркус? – очите на Лепида не се откъсваха от Паулиний. – Ще ти отнеме цялата нощ!

– По-добре да го свърша веднага. Ако оставя свитъците, робите ще ги приберат някъде и после няма да мога да намеря нищо, когато ми потрябва.

– Трябва да тръгвам… – Паулиний мразеше умолителната нотка в гласа си.

– Остани – меката ръка на Лепида кацна на рамото му.

Върви си. Върви си, преди да ти се прииска да си мъртъв.

Той я последва.

***

Маркус мислеше да отдели съвсем кратко време, за да подреди ръкописите – първата му вечер у дома, все пак трябваше да я прекара със съпругата си и сина си. Но седна за миг да погледне новото копие на стиховете на Марциал, а това му напомни за един пасаж, който беше прочел от Катулий, и затова продължи да се рови сред свитъците пергамент, за да установи, че...

– Татко? – едно гласче се вмъкна през вратата. Маркус се усмихна на дъщеря си, вече облечена за сън в малката си бяла си роба.

– Не се тревожи, Вибия Сабина, ще дойда да те целуна за лека нощ!

– Не, мама ме изпрати. Тя днес ме дръпна настрани и ми каза, че има изненада за теб след вечеря и че – той чуваше гласа на Лепида в този на дъщеря си – ако не си излязъл от библиотеката до един час след вечеря, трябва да те взема и да те заведа в стаята ѝ веднага.

Маркус се засмя.

– Тогава ще изоставя Катулий и ще се предам в ръцете на господарките на дома.

Сабина го повлече за ръката през вратите на библиотеката, малките боси крачета шляпаха по мозайката и нагоре по стълбите към спалнята на майка ѝ.

– Харесвам стаята на мама. Тя е синя и сребриста и има легло като мидена черупка. Днес ми позволи да си играя с бижутата ѝ на леглото ѝ. Когато ми казваше как да те доведа.

– Така ли? – беше прав да ги доведе в Брундизиум – никога преди не беше виждал Лепида да си играе с дъщеря им така. Но самата тя бе просто дете, когато роди Сабина. Сега вече порастваше.

Спряха се пред вратата на спалнята на Лепида.

– Сега върви да си лягаш, мъниче – каза Маркус. – Ще дойда по-късно да ти разкажа някоя история.

Той се усмихна, докато наблюдаваше как детегледачката на Сабина я води по коридора, а после открехна вратата на спалнята на жена си. Леглото ѝ наистина изглеждаше като мида, цялото забулено в бяло и сребристо – винаги си беше мислил, че Лепида би могла да бъде хубава русалка в него, свенливо загърната в косата си.

И тогава чу силно пъшкане. Дрезгаво тежко дишане. Вик от вътрешността на спуснатите завеси.

За миг си помисли, че може да са нападатели – влезли с взлом през прозореца. Куцукайки, направи крачка към леглото, събра сили да извика, но видя още нещо. Нежно, бяло тяло. Силно, загоряло тяло. Преплетени крайници. Сноп синкавочерна коса върху възглавницата. Профил с римски нос, извит към тавана гръб, уста, зейнала в няма конвулсия или облекчение. Бледи ръце, впити в здравите млади рамене. Леглото, вибриращо под люлеещите се тела.

Паулиний!

Лепида!

Докато ги наблюдаваше онемял, преплетените тела се претърколиха и жена му се оказа отгоре, жена му впи ноктите си в гърдите на сина му, жена му отметна черната си коса от очите и спокойно погледна през рамо към вратата.

Лепида.

Паулиний.

Тогава Паулиний отвори очи. Тъмни очи, очите на цезар, помътнели и оглупели от похот. Тогава погледът му се спря на вратата, а лицето му се промени в почти комична изненада.

– Татко! – отдръпвайки се от Лепида, той се прекатури и падна от ръба на леглото върху мраморния под, протягайки ръка, твърде късно, за да грабне чаршаф, за да прикрие голотата си.

Лепида не се протегна. Тя се облегна назад на лакти и го погледна с котешка усмивка.

– Татко, аз... – Маркус тихичко затвори вратата. Нямаше ярост, нямаше разочарование от предателството – просто камък, стрит на пясък

Глава дванайсета

– Татко, моля те… – Паулиний се втурна през вратата на спалнята към коридора, докато завързваше връвчицата на туниката си. – Нека ти обясня… – Почувства лицето си сковано като мраморна маска. Робите се събираха на групички, той ги виждаше като в мъгла, но фигурата на баща му беше непреклонна, като острие на бръснач. – Ако само ми позволиш да...

– Не мога да чакам! – почувства погледа на баща си върху себе си, но нямаше сили да го погледне в очите. – Обещах на сестра ти приказка за лека нощ.

– Татко, трябва да ми повярваш… – Гласът му звучеше твърде пискливо, но не можеше го контролира. – Никога не съм искал да… не съм го планирал.

– О, вярвам ти!

Маркус щракна с пръсти и робите се разотидоха. Зад него Лепида все още се виждаше през полуотворената врата. Тя беше сложила робата си и седеше пред тоалетката, като си тананикаше нещо и сресваше косата си.

– Аз не се опитвам да… – Паулиний прокара ръка през мократа си от пот коса. – Не казвам, че вината не е моя, но...

– Моля ти се!

– За какво?

– Не искам повече детайли!

– Но аз трябва да ти...

– Не!

Паулиний познаваше това "не!" Не го беше чувал, откакто беше четиринайсетгодишен и мрънкаше, че иска да отиде в Баие [18]за един фестивал.

Това беше "сенаторският" глас на баща му, този, който режеше като стоманено острие. Гласът на Паулиний секна отведнъж, заседна в гърлото му.

– Братовчед ти Лапий вече е пристигнал в Агрипинензис в Германия. – Гласът на Маркус беше нисък и равен. Той стоеше неподвижно и по нищо не се различаваше от обикновено, с туниката си и сандалите, но нещо се бе променило в ъгълчетата на устните му. – Смяна на обстановката може да ти се отрази добре. Лапий ме смята за стар глупак, но теб те харесва. Ще се радва да отседнеш при него за месец-два.

– Заминавам утре! – Паулиний почувства измъчен изблик на ентусиазъм – Веднага щом говоря с центурион Денсус.

– Аз ще го уредя.

– Тогава… тогава тръгвам още сега!

– Смятам, че именно това трябва да направиш.

– О, богове, татко… – гласът на Пулиний се пропука.

Той се опита да се насили да изрече думите "прости ми", но те бяха толкова безнадеждно недостатъчни! Погледна към баща си, застанал в коридора прегърбен и с посивяло лице, и се опита да не заплаче.

Лепида

Измина цял час, преди да чуя несигурните стъпки на съпруга ми пред вратата на спалнята.

– Влизай, Маркус – извиках аз, докато ровех в купата със сладкиши, – колкото по-скоро приключим с това, толкова по-скоро ще мога да си легна да спя.

Той докуцука в стаята, стар и съсипан, като старите осакатени кукли на Сабина. Успя да ме погледне в очите, но бръчките около устата му отново се бяха появили.

– Много се забави – посрещнах го аз.

– Слагах дъщеря си да спи.

Усмихнах се сладко, като пъхнах в устата си три малки бонбончета. Нека той да започне пръв.

– Влюбена ли си в сина ми, Лепида?

Аз зяпнах:

– Какво?!

От всички възможни реакции, най-малко бях очаквала тази.

– Федра е обичала Иполит… – Маркус седна изморено на синия ми копринен лектус. – Съмнявам се, че можеш да имаш подобни чувства, но е най-добре да елиминираме всички възможности.

– Ти си такъв романтик, скъпи! Влюбена в Паулиний? Не ставай смешен. Защо пък Федра?

– Няма значение

– Твоят Паулиний беше ужасно забавен, но твърде много прилича на теб, че да ми харесва. Е, поне в някои отношения, наистина.

Разтърсих косата си назад, така че Маркус да може да забележи следите, които устата на Паулиний беше оставила по шията ми.

Той затвори очи.

– Ако ми позволиш още един глупав въпрос, Лепида? Опасявам се, че не е особено оригинален, но… Просто "защо"?

– Нима не е очевидно? Ако не беше толкова досаден с упорството си да не ме върнеш обратно в Рим?

– А, – той потърка гърбавия си нос. – Трябваше да се досетя. Допускам, че ще поискаш развод в такъв случай?

– Че защо да искам подобно нещо?

– Иначе защо би направила този малък очарователен спектакъл?

– Просто за да ти дам урок, Маркус! Ти си го заслужи, нали така? След като ме завлече далеч от Рим, точно когато бях хванала окото на императора.

– Императорът! – Той направо се изсмя. – да го оплетеш с моята благословия ли, Лепида?

– Ами така възнамерявах. Но едва ли мога да си намеря любовник, ако нямам съпруг, нали? Мъжете не обичат необвързани любовници.

– Намери си друг съпруг. Ще ти върна зестрата. Можеш да се омъжиш за когото пожелаеш.

– Така ли? При положение че съм просто едно богато момиче от средната класа в къщата на баща си? Най-доброто, до което успях да се добера първия път, беше ти, а тогава бях още девствена.

– Това изобщо не ме интересува, Лепида. – Той ме изгледа студено. – Няма да те търпя в същата къща, в която расте дъщеря ми.

– Твоята дъщеря? Как можеш да си сигурен, след като забавлявах зад гърба ти всеки римски гражданин, който си струваше?

– О, Сабина е моя. Ти си създадена от обществото, Лепида, а обществото повелява, че за да станеш курва, първо трябва да се родят децата ти.

Апатичният му тон ме извади от равновесие. А изражението му – сякаш изучаваше интересен правен казус вместо собствената си съпруга. Отметнах глава.

– Е, ще трябва да се примириш с мен, Маркус! Защото няма да ходя никъде!

– Мислеше си, че ще ми отвориш очите, Лепида? Те са отворени. И това, което виждам, не ми харесва особено, нима си изненадана? Така че имам намерение да се разведа с теб. Разбираш ли от римския развод, скъпа моя? Всичко, което трябва да направя, е да изрека думите и да те изхвърля от къщата си. Но няма за какво да се тревожиш – добави той, – ще ти разреша да си задържиш зестрата. Представлението беше добре замислено. Струва си няколкото хиляди сестерции, макар че даде всичко от себе си, за да опорочиш сина ми.

Очите му бяха студени и непроницаеми, гласът му – бавно патрицианско биене на барабан. Как се осмеляваше да ме гледа така, сякаш той беше император, а аз насекомо?

Свалих усмивката от лицето си.

– Не, Маркус! Никакъв развод! Ще се върнеш в Рим, ще ме вземеш със себе си и ще плащаш сметките ми, и няма да ми задаваш въпроси, когато се прибирам призори и мириша на императора! Ето това ще правиш! Или ще те съсипя!

– Опитай се – каза спокойно той. – Ще съсипеш себе си.

– Разбираш ли от съдилища, скъпи мой? – наведох се напред и заковах поглед в неговия. – Съдилищата се състоят от мъже. Податливи и съчувстващи мъже. Аз познавам мъжете, Маркус. Успях да те подведа, нали? И Паулиний – достойният и честен войник. Мъжете в тези съдилища не са по-различни от които и да било други. Мога да ги накарам да ми повярват!

– Да повярват на кого? – Той ме разрязваше на парченца с очите си. – На невярна съпруга? Колко такива мислиш, че виждат всяка седмица?

– Но виждат ли това всяка седмица? – Аз се изправих, покрих лицето си с ръце и присвих рамене. – "Паулиний ме накара – аз не исках, не исках; той ми е доведен син! Накара ме насила, а когато после отидох при Маркус, той просто се изсмя – каза, че това е част от съпружеските ми задължения! Знаех, че е противоестествено… Особено пък нещата, които Паулиний ме караше да върша – но бях толкова уплашена…" Достатъчно ли видя? – вдигнах глава. – Маркус, защо ме гледаш, сякаш имам змии вместо коса.

– Ще ми се да имах… – Думите излязоха от устата му като че с някаква почуда. – Щях да имам по-голям късмет с Медуза.

– Ако се разведеш с мен, ще обвиня Паулиний в изнасилване! В съда ще ми повярват, Маркус! Ще ми повярват, когато им кажа, че Паулиний ме е изнасилил, а ти си се съгласил с това! Ще ми повярват, когато им кажа, че съм се обърнала към други мъже, защото съм била малтретирана! Ще ми повярват, когато кажа, че Сабина изобщо не е твое дете, а на Паулиний! Когато приключа с теб, ти ще си просто един стар мръсник, който не е имал търпение да притежава едно петнайсетгодишно момиче и парите му! Паулиний ще бъде просто изнасилвачът, от когото преторианците ще чакат с нетърпение да се отърват, а Сабина ще е просто едно незаконно дете! – Облегнах се и се усмихнах. – Що се отнася до мен, аз ще бъда разведена, свободна и богата, а баща ми ще бълва огън и жупел срещу теб, че си се осмелил да нараниш малкото му момиченце, и аз ще се омъжа пак за нула време. Защото със сигурност ще получа всичките ти пари, освен своите собствени, скъпи! Мисля, че императорът ще го разреши – той и без това никога не те е харесвал особено. И така, както виждаш, наистина е в твой интерес да се отнасяш добре с мен!

Той не си направи труда да ме моли да не постъпвам по този начин. Просто ме погледна, а в очите му се четеше изумление.

– Какво всъщност искаш?

– Твоето съдействие. Твоето съучастничество. Твоето мълчание. Това е всичко. Дори не е необходимо да живеем заедно, или почти не. Само колкото за пред хората… Богове, вече е станало късно. Мисля, че си казахме всичко, което можехме да си кажем, нали? Ако ще заминаваме за Рим тази седмица, трябва да приготвя много неща. Той седеше неподвижен и тих като катакомба, гледаше вторачено пред себе си със слепи очи. Да, така трябваше да бъде – аз бях императрицата, а той насекомото. Беше достатъчно, за да ме накара да се почувствам по-благосклонна. Спрях и небрежно плъзнах устните си по бузата му.

– Не се отчайвай, скъпи. Ако не се цупиш твърде много, може би ще се промъквам в стаята ти от време на време. Би ти харесало, нали?

Той хвана китката ми, докато прокарвах пръсти по лицето му.

– Лепида Полиа – каза официално, – по-скоро бих си легнал с усойница!

Усетих как усмивката ми се стопява. Той излезе, накуцвайки.

***

Полупълната луна хвърляше точно толкова светлина, колкото беше необходима на Маркус, за да види сина си, излизащ през портите на конюшните. Пое в галоп на север към Агрипинензис, далеч в Германия. Дъхът му се превръщаше в светли кълба пара в хладния нощен въздух и дори от прозореца ясно се забелязваше, че раменете му са превити.

Лапий ще го посрещне, помисли си Маркус. Той ще запълни дните му с приеми, а нощите му с наети куртизанки. Матроните на Агрипинензис ще му предлагат дъщерите си и вероятно той ще се ожени прибързано с надеждата да забрави. Но няма да забрави… Ще отваря прозорците си през студените германски нощи и ще стои, треперещ от студ, до зазоряване, мислейки за Лепида, желаейки смъртта си. О, Паулиний. Обляният от лунна светлина път сега беше празен, а нощта студена. Маркус затвори прозореца.

– Искате ли нещо, доминус? – Икономът на къщата се навърташе наблизо.

– Истината. – Маркус се обърна. – От колко време?

– От няколко месеца… – Икономът се поколеба. Той въртеше домакинството на Норбан в продължение на двайсет години и Маркус познаваше всяко негово изражение. Направи жест на мъжа да продължи. – Щях да ви пиша, доминус, но господарката заплаши… Робите се страхуват от нея. Тя не е… не е добра господарка.

– Не е.

Още едно нещо, което не беше разбрал за жена си.

– Добре е, че младият господар отиде в Германия, доминус. Той ще го преодолее скоро.

Дали?

– Благодаря ти, това е всичко.

На писалището лежеше ръкописът на новия трактат на Маркус, завършен седмица преди да се прибере вкъщи. Предлагаше подобрения в съществуващите закони за наследството. Маркус разви свитъка, докато не достигна до думите, които с гордост беше изписал предишната нощ.

За жена ми.

Изненада за Лепида, която разбираше трактатите му по-малко дори от Паулиний, но която се беше постарала изключително много да се преструва колко важни са те за нея.

Маркус бързо се пресегна към перото за писане. Заостри до съвършенство края му и отпуши мастилото. Зачеркна посвещението с две прецизни линии. Без драсканици. Учените мъже не драскат. Учените мъже не драскат, а сенаторите не плачат, затова той остави свитъка настрана да съхне и скръсти ръце.

Лепида

– Лепида!

– Драга Лепида!

– Вие се завърнахте!

Протегнах ръце: гостенка звезда на един от сензационните вечерни приеми на Лолия Корнелия.

– Милите ми, колко пусто ми беше без вас!

Те побързаха да ме уверят, че всъщност Рим е бил пуст без мен, а аз се носех върху вълни от ласкателства. Ох, точно това ми липсваше: приемите, ухажорите, бижутата, клюките… Уредих си три срещи тази нощ. Спазих две от тях и оставих третия да чака. Колко забавно щеше да бъде следващия път да го прилаская отново!

– Императорът отново се е върнал в Дакия – каза ми Маркус, без да си прави труда да вдигне поглед от ръкописите си. – Опасявам се, че дълго време няма да го има.

– О, не се безпокой. Ще намеря много неща, които да правя, докато се върне! – Обърнах се точно навреме, за да видя Сабина, която притича зад един стълб. Тя ме избягваше тези дни. Ако ѝ кажех нещо, просто ококорваше огромните си очи. Как изобщо съм могла да родя такова дете?!

– Тя е абсолютно слабоумна – свих рамене, докато с Емилий Гракх пиехме вино до леглото. – Също като баща си, всъщност. Каква компания!

Избухнах в смях, когато той измисли кратко импровизирано стихче за моите слабоумни съпруг и дъщеря. До края на седмицата цял Рим се смееше.

– Аз може да съм прицел на насмешките ти – каза Маркус с приятния си глас, – но не и Сабина! Само ако чуя още един стих за дъщеря си, ще те изправя пред съда, независимо какви хубави историйки заплашваш да разкажеш. Ясно ли е?!

– Ох, колко си скучен! … – отвърнах провлечено, но все пак след това държах стихоплетството на Емилий да не засяга дъщеря ми. По-добре да не злоупотребявам с търпението на Маркус.

През есента всяка седмица вечеряхме в двореца, но без могъщото присъствие на Домициан не е същото. Императрицата е твърде безупречна домакиня, за да е забавна – но въпреки това, о, как потръпвах всеки път, когато видех изумрудите ѝ. А Юлия е така тиха и плаха, точно като Сабина. Пък е и погрозняла, освен всичко останало. Отслабнала, тя прилича на дълга върлина. Не беше ли помолила веднъж чичо си за разрешение да отиде при девиците весталки? Най-доброто възможно място за нея. Що за мъж би я поискал сега? Но за весталки не приемат вдовици, дори и императорски. Жалко.

О, бях пълна с планове! Върнах се обратно в Рим и животът стана хубав, и всичко си идваше на мястото, точно както исках. За това бях родена!

Теа

Паулиний си тръгна от Брундизиум към края на октомври, без да ми каже и дума – това не беше типичното му поведение, но го приех спокойно, просто вдигнах рамене. Сигурно беше станало нещо в казармите на преторианците. Напоследък изглеждаше сякаш отнесен или разтревожен, почти не ме посещаваше. А може би имаше някакви грижи в семейството – всяко семейство с Лепида Полиа в него беше обречено на разпад. Или може би бях започнала да омръзвам на Паулиний. И така да е, приемах го напълно спокойно. Харесвах го, но имаше един-двама млади трибуни, които желаеха компанията ми. Господарят ми не можеше да го приеме.

– Ти си музикант, дете – гълчеше ме претор Ларций, – творец! Трябва да имаш публика, а не клиенти.

– Предпочитам да гледам на тях като на ухажори, доминус… – Тъй като бях работила като проститутка, и то не толкова отдавна, виждах разликата между ухажор и клиент. Пък и ако не можех да си избирам публиката, за която да пея, можех поне да си избирам мъжете, които да ме ухажват, а и това беше нещо. Робите трябва да се примиряват с избора, който им предоставя съдбата. – Че какво лошо има да забавлявам от време на време някой приятен млад центурион?

– Да, но ти ги забавляваш само ако ти правят скъпи подаръци!

– Имам син, за когото трябва да мисля… Спестявам… – свих рамене аз.

– Но подобни неща носят на един певец лошо име! – въздъхна той. – Макар и робиня, някога може да поискаш да се омъжиш.

– Не искам никога да се омъжвам!

Законът не признаваше брака между роби. Съпругът и съпругата можеха да бъдат разделени, когато господарят им почине, и да не се видят никога вече.

Големите очи на Ларций гледаха през мен:

– Колко си цинична, дете!

– Да, такава съм, доминус!

Целунах пухкавата му ръка и се почувствах малко засрамена от този мой внезапен изблик на негодувание. Защото, макар и да имаше моменти, когато не исках да пея за приятелите му, моменти, когато исках просто да се сгуша с някоя книга в ръка или да изведа сина си на разходка като обикновена жена, аз не бях обикновена жена, аз бях робиня, и то робиня с късмет да попадне на много мил господар.

– Е, може би е по-добре, че не искаш да се омъжваш – каза Ларций. – Не мога да си представя някой мъж, който да се ожени за теб с това зверче, което имаш!

– Какво е направил пък сега?

Синът ми беше на пет и беше кошмар. Същински кошмар и изглеждаше точно като… Няма значение. Твърде късно е.

Грешка, помислих за Ариус, въпреки че вече не беше толкова зле, колкото някога. Вече не беше сякаш те раздират на парчета с нажежена до бяло маша; не, машата вече бе студена. Вместо да раздира, тя просто смушкваше.

Всичко беше заради спомените, помислих раздразнена, докато се покланях на Ларций, преди да си тръгна. Заради начина, по който отказваха да избледнеят. Все още помнех загрубялата му челюст. Помнех всеки негов белег, във въображението си прокарвах пръсти по всяка линия. Ариус, който ме целува, Ариус, разкървавен и бесен на арената. Ариус, който ме изненадва с краткия си смях, идващ дълбоко от гърдите му. Ариус, запечатан в мозъка на костите ми.

През първите дни на крайбрежната улица, всичко, за което мислех, беше как да изпратя съобщение в Рим на любимия си: "Аз съм в Брундизиум; ела и ме отведи надалеч." Но нямах пари по това време. Не достатъчно, че да изпратя писмо. По-късно, когато имах пари и изпратих диво, страстно писмо по Виа Апия на север, не получих отговор. Седмици в очакване, със затаен дъх и сломено сърце. Нямаше отговор. Защо изобщо бях учудена? Ариус не можеше да чете. Галий преглеждаше цялата му кореспонденция и нямаше никаква причина да му предаде писмо от мен. Аз размеквах неговия главен гладиатор, превръщах го в човешко същество, а това увеличаваше шансовете му да загине. Галий вероятно се е посмял над писмото ми, а после го е скъсал на парченца.

Не писах повече. Каква щеше да бъде ползата? Дори и Ариус да получеше писмо, той нямаше да може да стигне до мен. Аз никога нямаше да стигна до Рим, защото Ларций мразеше и града, и високомерната си жена, която харчеше парите му в огромната им къща в Авентин, а той си беше свил гнездо в Брундизиум. Така и аз щях да остана в Брундизиум, да пея и да се усмихвам, да забавлявам някой случаен, приятен млад патриций, да получавам закъснели новини за боевете на моя любим и да дишам по-свободно всеки път, когато той отново побеждаваше противно на всички очаквания.

Забрави го.

За това се молех всяка нощ, дори и сега. О, боже мой, нека да забравя! Нека да забравя! Така е по-лесно. По-лесно е да забравя и да спре да ме боли.

Но Бог, великият шегаджия, беше казал "не"! Никога не забравяй. Знай всичко за него, до дъното на душата му. Имай познанието за него, щом не можеш да имаш него самия. Имай спомените, щом не можеш да имаш него самия. Имай син с неговата усмивка, щом не можеш да имаш него самия.

И той имаше право, защото винаги съм знаела, че да обичаш мъж повече, отколкото обичаш Бог, е да си играеш с огъня.

***

– Ужасно място, нали?

Ариус сви рамене, когато Галий дръпна пердетата на теглената от волове кола. Той беше идвал в Германия и преди, по време на първата си обиколка из провинцията, след като бе остригал косата на Лепида Полиа до кожа и Галий беше преценил, че най-умно би било да напуснат града за известно време. Четири години по-късно мястото изглеждаше все същото: студено, сурово и ново. Шибани от вятъра колиби, кацнали по безплодните склонове на хълмовете, а в долините римските градове изглеждаха ярки и крещящи. Окованите роби от местните племена, обработващи поля, покрити със заскрежени буци пръст, обръщаха празния си обвинителен поглед към Ариус, когато преминаваше.

– Намусени хора са тези германци… – Галий се сгуши още по-дълбоко в кожите си. Той беше пожънал такъв неочакван успех с предишното турне на Ариус из провинциите, че бе преценил, че е крайно време за още едно. – Същински варвари – точно като теб, скъпо момче. И да не се опитваш пак да избягаш, чу ли? Ще ти сложа окови, ако се налага.

Ариус се бе опитал да избяга по време на първата си обиколка. Лицето му и гладиаторската татуировка го бяха издали, след като беше изминал пет мили, и оттогава Галий винаги го наблюдаваше зорко, когато напускаха Италия. Не се опита да избяга отново. Нямаше за какво.

Той имаше четири двубоя на арените на Германия онази зима, изправи се срещу бойци във вълчи кожи и бойци с шлемове с рога и ги уби всичките. След битките Галий го изпращаше срещу заплащане на вечерни приеми, където той се срещаше с наместници и легати, колесничари и сенатори, гримирани жени на патриции, които с радост го взимаха в леглата си, и момчета – трибуни с благи очи, които се опитваха да постигнат същото. Но той обичаше да се измъква от задушните пиршества и да отива в тъмните хладни градини, да гледа покрива от звезди, които изглеждаха много по-големи и по-ярки, отколкото през маранята и дима на Рим. Германия. Галия – леко вляво, и Британия – още малко по-наляво.

Агрипинензис. Не беше нещо особено. Двубой с един германец, след това гощавка в недовършения нов палат на императорския наместник Лапий Норбан. Стените може и да бяха дървени вместо мраморни и лампите може и да пушеха от непречистеното германско масло за лампи, но имаше скариди във винен сос, езичета от чучулиги, задушени в растително масло, тестени кори, пълнени с маслини и сирена… и медовина от Британия, студена, пенлива и смъртоносна. Докато я преглъщаше, Ариус си спомни как братята му се напиваха до несвяст със студена медовина и наблюдаваше как доста млади трибуни правеха същото на приема на наместника. Младият братовчед на наместника, както той забеляза развеселен, беше най-пиян от всички. Преторианец – тези мекушави пазачи на двореца никога не знаеха кога да спрат с виното.

– Гледах как се би днес – предизвика го преторианецът. Лицето му беше почервеняло, по бялата му туника вече имаше петна от вино, очите му светеха, пълни с враждебност. – Доста време ти отне, нали?

– Все пак спечелих. – Ариус не откъсваше поглед от чинията си.

– Заложих сто динара на теб. Ако беше загубил...

– Недей, Паулиний! – Наместник Лапий се спусна към младия си братовчед, целият сияещ с усмивката си и с фалшивите си пръстени. – Не тормози госта ни. Той ще те разкъса на малки парченца с голите си ръце и никой от нас няма да може да го спре. – Смигна към Ариус. – Не обръщай внимание на младия ми братовчед, Варварино. Разбито сърце, знаеш как е.

– Можеше поне да ми пише – мрънкаше си под носа Паулиний, олюлявайки се, докато робите му помагаха да се върне на собственото си място. – Нито думичка – злобна змия.

– Горкият Паулиний – каза наместникът развеселен. – По-добре да го изпратя да си ляга, преди Сатурнин да му е скочил. Онова там е Сатурнин – отбеляза той важно, – управител на Горна Германия, нали знаеш. Той си пада по момченца, особено пияни хубавци като Паулиний. Ще си отиде до една година и бездруго. Сатурнин, имам предвид. – Лапий пооправи перуката си, гърдите му се изпъчиха, докато благородните му гости наблюдаваха как си бъбри толкова приятно с най-великия гладиатор на Рим. – А ето и една пикантна клюка, която не можеш да чуеш в Рим, Варварино. Сатурнин ще бъде отстранен от наместническия си пост до края на годината! Домициан не харесва мъже, които си падат по момченца, нали разбираш. Представи си само! Хубав младеж е по-приятен за блудство, отколкото което и да е момиче, и ще откриеш едва шепа мъже в Рим, които да не са съгласни с мен, но за пръв път нашият император е един от тях. Само като си помисля за император Нерон и неговите момченца! Когато го изритат от наместническия пост и това стане най-голямата новина в Рим, Варварино, кажи им, че си го чул за пръв път от мен.

– Да не мислиш, че ме интересува – каза Ариус – кой управлява затънтените ви провинции?

Усмивката на Лапий започна да се изплъзва, но той я улови и я върна обратно на мястото ѝ:

– Отлично – каза той ведро. – Танцьорките са готови. Прекрасни са, нали? Всичките са твои! Разбира се, ако ги искаш Ариус се върна към медовината си, гледайки с безразличие гъвкавите кафяви тела, които се гърчеха голи върху мозайката. На сутринта го чакаше път от Агрипинензис до Таунус. Боец от Думнония го очакваше, беше се заклел публично, че ще изпрати Варварина с крясъци при боговете му. Донякъде Ариус се надяваше това да се случи.

Декември се стопи в януари, сливайки се в една пиянска, нещастна зима за Паулиний. Пиянството и нещастието се изпариха за миг, когато новината гръмна в палата на братовчед му: наместник Сатурнин от Горна Германия бе организирал въстание. Беше се провъзгласил за император и начело на една войска от легионери и местни жители се беше насочил към Агрипинензис.

Глава тринайсета

– Сега и Горна Германия! – мърмореше сенатор Скаврий. – Какво следва? Галия? Испания?

Още недоволно мърморене. Нещата в Сената вървяха по обичайния си начин, въстанието почти не се споменаваше. Сатурнин беше обявен за самовлюбено конте, разочарован стар войник, следван от шепа намацани със синя боя местни диваци. Но повече сенатори от обикновено продължиха да дискутират събитието, след като вече беше достигнато крайното заключение; те се скупчваха заедно по мраморните редове, докато пръстите им нервно си играеха с лилавите ръбове на тогите им.

– Ако и Египет се надигне, ще останем напълно блокирани

– … а и императорът е далеч, в Дакия Отново гласът на Скаврий – басов и с нотки на паника:

– Казвам да преговаряме със Сатурнин сега. Да го усмирим. Кой знае какво може да се случи?! Искаме ли още една година като Годината на Четиримата императори?! Тогава сенатори падаха в канавките от лявата и от дясната страна на пътя, защото са симпатизирали на грешния претендент! Искаме ли същото?

– Годината на Четиримата императори – гласът на внука на бога Август преряза суматохата като с нож. Очите се насочиха към фигурата с посивяла коса, която седеше отделена на известно разстояние и лениво чертаеше кръгове с перото си по мраморната скамейка. – Чудех се кога някой ще я спомене. Двайсет години изминаха оттогава и все още никой от вас не говори за това, без да се разтрепери от страх!

– Лесно ти е да го кажеш, Норбан! – тросна се Скаврий. – Ти не се бориш със зъби и нокти за живота си като останалите, когато главите започнат да се търкалят. Какво знаеш ти за треперенето от страх?

– Знам, че докато седим тук и си говорим, синът ми е в Долна Германия! – Маркус все още гледаше надолу към перото си. – Знам, че носи от лилавата императорска кръв във вените си, точно като мен. Знам, че наместник Лапий го е назначил за неформален командир на легионите в Долна Германия – от почит към името му. Това означава, че когато Сатурнин направи равносметка за тези, които застрашават управлението му, Паулиний ще е пръв в списъка Кратка тишина. Маркус Норбан тежко се изправи на крака, стар и изморен под тежестта на сенаторската си тога, лицето му – нашарено от бръчки и рамото му – силно изгърбено. Но въпреки това гласът му отекваше из Сената и навсякъде малките групички от изплашени мъже обърнаха поглед към него.

– Годината на Четиримата императори. Това беше годината след управлението на Нерон; годината на Галба, Отон, Вителий и Веспасиан. Повечето от нас си я спомнят доста ясно. Аз определено я помня. Галба конфискува семейните ни имения, Отон изпрати на баща ми учтива покана да се самоубие, а Вителий ме хвърли в тъмница, където прекарах три месеца, грижейки се за разместеното си рамо, четейки книгите, които успяваха тайно да ми донесат малкото приятели, които ми бяха останали, и чудейки се дали ще бъда екзекутиран. А когато Веспасиан дойде с боен марш и реши, че съм достатъчно безобиден, че да бъда освободен, бях въшлясал, осиротял, опърпан, осакатен и сам – тъй като повечето членове на семейството ми бяха решили да скъсат връзките си със "закрилата" на моето императорско име. – Шумолене в залата. Маркус се усмихна изморено. – Така че, да, аз помня тази година! Година на алчни узурпатори, които убиваха, бунтуваха се и влачеха Рим през тресавището. Сега поглеждаме към Сатурнин и се чудим дали той не е поредният Отон или Вителий. Взираме се към Египет и Испания и се чудим дали там някъде не се крият още Отоновци и Вителиевци, които чакат удобен миг, за да скочат. Някои от нас ще започнат да се чудят как по-бързо да се махнат от Рим. Някои от нас ще започнат да се чудят дали не могат да сключат сделка със Сатурнин. Някои от нас вече се чудят дали не можем да играем двойна игра и да излезем победители, независимо кой от двамата ще спечели. А аз ви гарантирам – очите му се плъзнаха по редовете от сенатори, – че някои от нас се чудят дали не можем просто да оставим Домициан и Сатурнин да се избият взаимно и да грабнем престола, когато те са вече мъртви!

Един-два чифта очи заблестяха.

– Но да оставим чуденето настрана, никой от нас не иска още една Година на Четиримата императори, нали? Аз не искам. Имам син, когото мога да загубя, и дъщеря, и ако тъмницата накара косата ми да посивее на трийсет и три, представете си какво може да ми причини на петдесет и три. – Нова вълна от сподавен смях. – Дори и тези от вас, които тайно си мислят, че от мен ще стане по-добър император, отколкото от Домициан или Сатурнин, наистина ли искат още една война? Не мисля. Не и когато пресметнете какво би коствало това. – Гласът на Маркус внезапно стана по-гръмък и се извиси до далечните кътчета на залата. – Но именно това ни предлагате – война – всеки път, когато се скупчвате на малки изплашени групички и си шепнете колко мъдро би било да отстъпим. Вие павирате пътя към войната, но няма да взема участие, защото аз мразя да отстъпвам. – Очите на Август Бога пронизаха всеки един от тях. – Не и пред амбициозна мижитурка като Сатурнин. Така че, докато не станете готови да дадете пълната си подкрепа на Домициан, защото пълната подкрепа е единственото, което спира амбициозните мижитурки с войска, докато не станете готови да направите това, събратя сенатори, аз си отивам вкъщи. Отивам си вкъщи, за да видя дъщеря си и да се чудя дали вашите препирни са я обрекли да бъде пронизана от германско копие!

В пълна тишина сенатор Маркус Вибий Август Норбан излезе, накуцвайки, от Сената.

– Татко! – Сабина подръпна ръката на Маркус.

– Какво има? – Палата ѝ се беше свлякла назад и той я оправи, за да покрие косата ѝ. Дори и когато зимните ветрове не хапеха ожесточено лицата, олтарът на Минерва беше студено мраморно място. Никой не се доближаваше с непокрита глава.

– Защо боговете обичат повече белите бикове?

Понтифексът хвърли кръвнишки поглед, докато водеше бика напред, а Маркус сложи пръст върху устните на дъщеря си. Едвам се сдържа да не се разсмее. Бели бикове, бели лебеди, бели свине защо наистина боговете искаха жертвите им да са бели? С толкова много майки, молещи се за синовете си в Германия, били те от едната или от другата страна на бойната линия, в Рим не бяха останали почти никакви бели животни. След като си беше тръгнал, накуцвайки, от Сената, той отиде направо на пазара, за да търси жертвено животно, и плати невероятна сума за едно мършаво биче, чиито бутове не биха могли да нахранят дори и едно петчленно семейство.

– Боговете просто обичат кръв, Сабина Понтифексът отведе бика до стъпалата на храма. Още двама свещеници мънкаха молитвите си, а бикът извърна глава от нетърпимата смрад. Стъпалата бяха червенокафяви и лепкави. Сабина изглеждаше нервна, но самата тя беше помолила да дойде:

– Искам и аз да се моля за Линий!

А той ѝ позволи да скрие лицето си в диплите на тогата му, когато ножът се спусна надолу. Бикът измуча, падайки на колене, а Маркус пристъпи напред, за да потопи ръцете си в кървавата струя.

– Минерва, закриляй сина ми! – помоли той. Пред очите му се мяркаха обърканите образи на енергичното четиригодишно хлапе, което виновно признава, че е пуснало бръмбар в чашата с вино на майка си, на младежа, пръскащ се от гордост в чисто новата си преторианска ризница, на мъжа, който се гърчеше от страст под впиващите се в плътта му нокти на Лепида. – Минерва, богиньо на войниците! Хиляда бика, бели или е какъвто друг цвят поискаш, ти давам, ако върнеш сина ми невредим у дома! – Преплете алените си пръсти, докато жреците свършиха с напевите си и бикът издъхна. – Кръв за кръв!

– Направихме каквото можахме. – Командир Траян сви рамене. – Сега ще чакаме.

Паулиний погледна втория главнокомандващ: як, силен, плещест, с около дванайсет-тринайсет години по възрастен от Паулиний, който носеше ризницата си сякаш му беше втора кожа. Траян командваше най-добрите и най-свирепи легионери в Долна Германия и по право той трябваше да ръководи офанзивата срещу Сатурнин. Но братовчедът на Паулиний, наместник Лапий, истерично бе настоял Паулиний да бъде назначен за неофициален командир и на двата легиона, противно на всякакви правила за военен ранг, а той – изведнъж изтрезнял от едномесечно пиянство с вино и от мъгливо самосъжаление – не беше отказал. Не можеше да ликува, не и когато гражданската война дебнеше зад ъгъла, но не можеше и да накара пискливия гласец в главата си да спре да тананика: Командир на два легиона! Командир на два легиона! Не че Траян беше особено щастлив от този факт.

– Имам нужда от теб – беше казал Паулиний без заобикалки. – Аз не познавам тази страна, не познавам войниците ти, не познавам и терена. Ти ще си дясната ми ръка.

– Да, командире – каза Траян сковано. – Ще се радвам да служа под твоето командване.

– Глупости – беше казал Паулиний, – но все пак мога ли да разчитам на теб?

Прямият поглед на Траян го проучи щателно.

– И ти ли си конте като братовчед си? – засмя се той и двамата станаха приятели на мига.

Траян беше свършил много от работата по бързото укрепване на града, като съветваше Паулиний къде най-добре да разположи отрядите; главната заслуга на Паулиний бе, че възпираше Траян да не удуши Лапий, който дори и сега се беше сгушил в своя грубоват дворец с дървени стени и хленчеше.

Сега те чакаха, възседнали конете си, рамо до рамо, загърнати в тежките си наметала, а дъхът им се белееше в мразовития въздух. Пред тях стояха стройни редици легионери, подпрени на щитовете си и бъбрещи помежду си.

– И така, защо си в Германия, вместо да си кротуваш на топло в двореца? – попита Траян лениво. – Каква е твоята отрова, Норбан – жени, семейство, дългове?

Паулиний се поколеба.

– Жени – каза той. – Семейството също, като се замисля.

– Бих предпочел да се разправям с разбунтувала се провинция и орда крещящи германци.

– Аз също. – Паулиний преметна кичур от гривата на коня си от другата страна на врата му.

Незнайно защо, точно преди сражението, Лепида изглеждаше много далечна. Той не можеше да си я представи ясно, не и тук с мириса на сняг и стомана, с кал в носа и със звука от подрънкване на щитове в ушите. Това беше мирис на мъжество; тя нямаше място тук.

Траян присви очи, като погледна към небето.

– Развиделява се.

– Добре.

Слънчев ден, битка, опит да спаси императора от гражданска война… Може би дори щеше да загине, а тогава баща му щеше да има защо отново да се гордее с него.

Наметнат с кожи кон спря пред тях, разпръсквайки замръзналата кал с копитата си. Разузнавачът скочи на земята и поздрави:

– Командире, Сатурнин е забелязан. Единайсети и четиринайсети легион се задават от североизток.

– А подкрепленията? – попита Траян отсечено.

– Все още не се виждат, командире.

– Добре! – Паулиний размърда меча си в ножницата. – Разгърни първа дивизия.

Да. Много подходящ ден за умиране.

– Настъпление!

Бойният ред бе нарушен, мъжете на Сатурнин напускаха стройните си редици и се впускаха в самостоятелни сражения. Снегът беше обагрен в алено, а битката бушуваше. Паулиний седеше напрегнат, с присвити очи и се опитваше да осмисли случващото се.

– Да настъпим от юг? – изрева той, когато Траян рязко възпря цвилещия си кон, чиито копита се подхлъзнаха в кишата.

– Няма отстъпление! – Със сдвоени юзди, навити около юмрука му, и с меч в ръката, Траян изглеждаше като Марс, слязъл на земята. Те трябваше да се надвикват със стенанията на ранените мъже, с бойните викове на победилите в двубоя легионери, с тропота на копита и с металическия звук от удрящи се щитове. – Ни следа от Сатурнин!

– Ето го там отзад – Паулиний посочи към една могила до брега на реката. Той едва се сдържаше да стои мирно на седлото. Под доспехите му капеше пот и докато съветваше Траян да запази спокойствие, самият той копнееше да се втурне и да се бие, както правеха легионерите. – Стои на безопасно разстояние Траян добави няколко точни коментара за външността, потеклото и сексуалния вкус на врага им. Паулиний се изсмя мрачно. Центурионите му се навъртаха наоколо и чакаха заповеди, но за момента нямаше такива. Просто тежко, мудно сражение.

Слънцето беше пробило през облаците и удряше с жестоки ослепителни лъчи бойното поле. Под яростната атака на слънчевата светлина, под тежките крака и горещия дъх на бойците, които в броните си здраво се сражаваха рамо до рамо, отъпканият сняг се превръщаше в каша. Един легионер – или на Паулиний, или на Траян, или на Сатурнин – кой ли можеше да каже? – се подхлъзна в кървавата каша и умря с писъци, набучен на гладиуса на друг войн.

– Мислиш ли, че ние Продължителен остър вой прекъсна думите му. И двамата се обърнаха към гората.

– Диваци! – Траян изплю цяла върволица от псувни. – да изгният при Плутон[19] дано

Паулиний пришпори коня си нагоре по едно стръмно укрепление, като прегази тялото на един легионер, паднал пронизан от копие през окото още в първите мигове от битката.

– Плутон… – повтори той като ехо.

– Как изглеждат? – провикна се нагоре към него Траян.

– Хати, вероятно. Поне осемстотин. Тояги, вълчи кожи, татуировки… – Паулиний извика на помощник-главнокомандващия: – Дай сигнал!

Тръбите нададоха кратък повтарящ се звук и легионерите стегнаха редиците си. Хатите изскачаха иззад дърветата като вълци, чийто вой вещаеше смърт за чуждите богове. Водачът начело, размахващ плячкосан римски щит, на който беше забучена главата на злощастен легионер, крещеше – предизвикваше всеки мъж, достатъчно храбър, за да се приближи да се бие с него. Другите от племето, които го следваха, подхванаха воя, ревяха за кръв като глутница диви животни, избягали от някаква ужасяваща арена. Далечно ликуване се чу сред мъжете на Сатурнин. Паулиний докосна с пръсти дръжката на меча си, кръвта пулсираше във вените му. Идваха все по-близо. По-близо. Към замръзналата змиевидна снага на Рейн. Паулиний не можеше да чака повече – щеше да се спусне към ордата, сам да убие водача им, да забучи главата му на щита си и да го изпрати обратно в демоничното царство на подземния бог Плутон, от което беше излязъл

– Минерва! – промълви той към богинята на всички военни стратегии. – Бъди с нас!

Стисна по-здраво меча си. Воят се впиваше в слуха му, докато тъмната орда пълзеше по замръзналата река.

Освен… реката!

– О, богове! – прошепна той. – О, богове, да!

Не Минерва, а Фортуна – Фортуна – богинята на съдбата – току-що бе прелетяла над него, шумолейки със златните си криле.

– Какво? – Траян пришпори коня си, докато гледаше назад към бойното поле.

Втората вълна от германци се втурна към замръзналата река, когато Траян се покачи на укреплението. Паулиний почти си помисли, че чува пропукването на леда – и точно тогава се случи! Групичка скупчени германци изкрещяха, потъвайки в ледената вода.

– Слънцето! – смаяно извика Траян, невярващ на очите си. – Това откачено слънце!

Ревът заглъхна, когато германците започнаха да се оттеглят. Прегрупираха се. Отново нападнаха. Огромна ледена кора се отчупи и предната редица на диваците изчезна в Рейн. Дори и при целия шум от битката те успяха да чуят писъците, пляскането във водата, виковете на давещи се хора. Главата, забучена върху щита на водача, се беше търкулнала настрана, ухилена нагоре към слънцето, докато самият водач, увит в кожи, се удави с бълбукане.

Паулиний подвикна към помощника си:

– Обяви атака! Притиснете Сатурнин към възвишението!

Войските му се разпръснаха с усмивки по лицата, а тръбите започнаха да тръбят. Траян нададе боен вик. Паулиний се наведе от седлото си, взе едно копие и го издигна високо.

Траян грейна в широка усмивка:

– Хайде!

– Ти си жив! – Лапий обърса с кърпа закръгленото си лице. Изглеждаше състарен с десет години. Всички около него се суетяха, робите и жените с очи, разширени при вида на двамата мръсни войници сред тях. – О, богове, ако беше загинал в тази битка, Паулиний?!

– Той не е на себе си – каза Траян над главата на Паулиний. – Превърна се в герой.

Паулиний мигаше. Беше жив. Не можеше напълно да повярва.

– … сам си проправи път нагоре по хълма право към самия Сатурнин Групата младежи, които постоянно се навъртаха около Лапий, се ухилиха на Паулиний и тупайки го по рамото, скалъпваха поздравления. Паулиний ги виждаше като в мъгла и си мислеше за Сатурнин. Просто войник, който искаше истински действия, вместо само да гледа представления с диви зверове и намръщените физиономии на местните… Имаше някаква идея да убие Сатурнин лично, но когато пристигна на хълма, откри, че той сам се бе пронизал в корема. Беше погледнал нагоре към Паулиний с очи, пълни с кръв, умиращ бавно, и Паулиний прокара гладиуса си през сърцето му, за да сложи край на агонията. Траян откри Паулиний, облегнал гръб на едно дърво, а отсечената глава на Сатурнин се търкаляше до него.

– Четиринайсети легион е съсечен, а единайсети бяга. Ще са щастливци, ако се разминат с екзекуция – един на всеки десет.

Той установи, че би предпочел Сатурнин да го беше убил! Сега ще трябва да се изправи пред Лепида и пред баща си! Дори битката не бе оправила нещата. Ситуацията отново беше трудна. А в разгара на сражението всичко ставаше толкова лесно

– … изловихме и последния от диваците, но бих се обзаложил, че едва ли и един на всеки десет е успял да се измъкне от Рейн Дебела жена в розова стола въздъхна с облекчение и припадна. Робите се засуетиха безрезултатно около нея. Паулиний се загледа в пълничките ѝ бели крака, докато Траян не го сграбчи за ръката и отново го завлече навън. Останалата част от деня, останалата част от седмицата преминаха като във водовъртеж. Траян преследваше въстаналите легионери със същинска наслада. Разчлененото тяло на Сатурнин беше изложено на показ пред двореца на наместника и беше оставено да се разлага: предупреждение към всички евентуални узурпатори. Навсякъде, където минеха Паулиний и Траян, възседнали конете си, гражданите ги посрещаха с приветствени възгласи, а легионерите удряха по щитовете си.

– Престани да трепериш – ухили му се Траян, – ние сме герои!

– Би ли престанал да го повтаряш? – изръмжа Паулиний.

– Ти си странна птица, Норбан. Повечето от нас си мечтаят да бъдат герои.

– Ти си героят! Ще ти уредя хубав пост, дори и това де е последното нещо, което ще направя.

– Аз – бюрократ?! – възнегодува Траян. – Аз съм човек на войската, чист и обикновен. Хайде да се напием и да си потърсим курви. Момчета или момичета за теб?

– Момичета – каза бързо Паулиний.

– Послушай съвета ми – усмихна се Траян. – Момичетата може и да са по-хубави, но момчетата носят по-малко главоболия. Едва ли ще имаш нещо против да опиташ

– Не, не е в стила ми Паулиний вече беше свикнал на този род предложения. Половината от приятелите му и повечето от висшестоящите предпочитаха момченца или млади войници пред собствените си съпруги.

– Жалко. Все пак не искаш ли да се напием?

– О, богове, да!

Пристигна писмо от бащата на Паулиний, изпратено по бърз куриер. Един-единствен лист пергамент, един-единствен ред: – Браво, синко. Маркус.

– Мрази ме! – изкрещя Паулиний към писмото. – Отречи се от мен! Не ме поздравявай!

Той смачка писмото и го захвърли на пода. После прекара следващия час да го изглажда. Лепида не написа нищо.

След една седмица пристигна императорът.

***

– Норбан, нали? – От прословутия поглед на Флавиите коленете на Паулиний омекнаха. Той гледаше в една точка покрай ухото на императора. – Познавам баща ти. Ще се присъединиш към мен за вечеря след два часа. – Обърна се към Лапий: – Доведи изменниците. Ще си уредим сметките с тях още сега.

– Всичките ли, Господарю и Бог наш?

– Командирите. От легионерите ще бъдат екзекутирани един на всеки десет; това може да почака до утре. Подгответе командирите! – Лилавата тога на императора се раздипли, когато той рязко се завъртя и тръгна през двора. Дванайсет преторианци, шест помощници, група военачалници, шепа роби и Лапий Норбан подтичваха след него.

– Значи така един цезар се справя с изменничеството! – подсвирна Траян. – Стилът му ми харесва.

Паулиний сниши глас:

– Той дори не свика съд

– Че на кого му е притрябвало? Знаем, че са виновни! – Траян махна пръска кал от рамото на Паулиний. – Върви да се издокараш, хубавецо! Ще вечеряш с най-могъщия човек в света.

Най-могъщият човек в света почти не погледна към Паулиний, когато той влезе в императорските покои, а го поздрави сухо.

– Норбан – каза той делнично, – сядай. Яж. Полева храна. Мразя изтънчени блюда по време на война.

Паулиний седна, плащът му се оплете в краката на стола, а той боязливо се обслужваше сам. Яде мълчаливо известно време, докато императорът хем се хранеше, хем между хапките диктуваше писмо на двама помощници, хем набързо преглеждаше купчината с кореспонденция. Коравият войнишки хляб и обикновената яхния изглеждаха странно в златните чинии на Лапий. Също както и самият Домициан, който седеше на копринени възглавници, с кожен нагръдник и груба легионерска туника, и набързо прелистваше дузина оръфани стари папки с листове пергамент. Паулиний го погледна скришом – този бе мъжът, когото баща му беше обявил едновременно за добър военачалник и велик администратор; мъжът, който беше наредил да избият всеки десети от цели легиони, а беше мил с лудата си племенница; мъжът, за чиято поквареност се шушукаше и който беше погледнал с интерес към Лепида; мъжът, който сега седеше пред него в една обикновена шатра и носеше по-малко коприна и злато от собствените си слуги Императорският поглед се стрелна нагоре точно в този момент. Паулиний се изчерви и се захвана с вечерята си. Твърде късно.

– И така, Норбан – флавиевският глас накара Паулиний покорно да погледне нагоре, – ти си трибун в преторианската ми гвардия.

– Да, цезаре. Бях разквартируван в Брундизиум.

– Хм… – Домициан щракна с пръсти на един писар и му продиктува кратко поздравление. – Под ръководството на командир Денсус?

– Да, цезаре – отвърна той, чудейки се как е възможно императорът да знае това.

– Познавам всичките си преториански командири – каза Домициан, сякаш прочел мислите на Паулиний. Императорът имаше широко червендалесто лице като на добросъвестен търговец, но Паулиний знаеше, че на тези черни очи не им убягва почти нищо. – Твоят баща е сенатор Маркус Вибий Август Норбан.

– Да, цезаре.

– Ти си единственото му дете?

– Имам сестра. На четири години. Обича кайсии. – Паулиний затвори очи: Защо ли казах това?

– Нервен си – императорът неочаквано се усмихна. – Ние, цезарите, имаме такъв ефект върху хората. Пийни си вино!

Паулиний отпи с благодарност.

– И така… Ти не беше разквартируван тук, в Германия? – попита, докато подпечатваше множество документи.

– Не, цезаре. Бях в отпуска. Братовчед ми Лапий ме назначи за командир на легионите въпреки възраженията ми.

– Възраженията ти? – Черните очи се впиха изпитателно.

– Не бях добър избор. Не знаех нищо за Германия, нито за Сатурнин и легионите му. Никога нямаше да се справя без помощта на легат Марк Улпий Траян. Най-горещо го препоръчвам!

– Ще бъде възнаграден в най-скоро време. Но ти беше главнокомандващият.

– Не беше особена битка. Ако ледът на Рейн не се беше пропукал

– Не обичам думата "ако". – Императорът разтопи парче восък на пламъка на свещта. – Ако ледът на Рейн не се беше пропукал… И какво от това? Фортуна е била на твоя страна. Ти спечели.

– Просто не очаквайте да се случи отново – изскочи от устата на Паулиний. – Хм. Това исках да кажа Домициан се изсмя:

– Да не се опитваш да си изпросиш наказание вместо награда?

– Не, цезаре.

– Чувам, че си убил Сатурнин със собствените си ръце?

Писарите продължаваха да драскат нещо, докато Домициан продължаваше да размята купчини от писма и свитъци.

– Той се самоуби.

– Можеше да си припишеш заслугата! Никой нямаше да разбере.

Паулиний сви рамене.

– Тренирай с мен някой път – каза императорът внезапно. – Имам нужда от упражнения.

– Цезаре?

– Да, знам как се държи меч. – Той размаха перото като меч в сложно движение за париране, преди да го свали, за да подпише едно съобщение. – Ужасно съм загубил форма, тъй като всичките ми партньори ме оставят да победя. Дразнещо е. Ти ще ме оставиш ли да победя, трибун Норбан?

– Не

– И аз така си мисля. – Домициан счупи един печат със загрубелия си палец и набързо прегледа още едно писмо. – И така… Ти ми спести безпокойството самият аз да потушавам бунта на Сатурнин и легионите му. Затова ти благодаря!

– Благодаря! Исках да кажа, няма за какво, цезаре.

– Не беше кой знае какъв бунт, а и се съмнявам, че щеше да стигне далеч. Но ти ми спести неприятностите да укротявам разбунтувала се провинция. И все пак не мога да ти организирам триумфално шествие. Размириците, дори и потушените, не са нещо особено. – Продължаваше да преглежда писмото. – Така аз се оказвам длъжник на войн, когото не мога да възнаградя. Колко интересно Още една пауза. Домициан вдигна поглед от писмото и се вгледа в очите на Паулиний. Паулиний отвърна на погледа му. Не знаеше какво да прави с ръцете си.

Императорът кимна с глава на прислугата, пазачите и суетящите се наоколо писари.

– Оставете ни сами.

Те се измъкнаха от стаята в редица, докато си шепнеха.

– Ще повиша братовчед ти Лапий до поста консул следващата година. Той е глупак, но един глупак може да нанесе сравнително малко щети като консул. – Ръцете на Домициан за пръв път се спряха, той остави перото и замислено потупа по масата. – Командир Траян ще получи пост в Иудея, което гарантира много усилена дейност. Аз възнаграждавам лоялните. Имам нужда от тях около себе си за деня, когато някой убиец посегне на живота ми.

Паулиний си припомни слуховете, разнасящи се в трапезарията на военните: "Императорът се бои от собствената си сянка

– Знам, говорят, че се боя от собствената си сянка. – Домициан отново прочете мислите на Паулиний и той подскочи. – Но при положение, че половината от последните десет императори са умрели от нож, би трябвало да съм глупак да не се страхувам от убийци. Да си император е опасна професия! – Домициан съзерцаваше върховете на пръстите си. – Не моля за състрадание. Но човек понякога се… изморява.

Паулиний почувства неочакван пристъп на съчувствие.

– Не ви завиждам, цезаре! – каза той откровено. – Хората може и да допускат, че искам вашия пост, само защото моят прадядо е бил император. Но не го искам за нищо на света.

Домициан го изгледа остро, отвори уста, за да каже нещо. Затвори я отново, а остротата в погледа му избледня до съсредоточено изражение.

– Знаеш ли – вглъбено каза той, – мисля, че ти вярвам.

Те размениха погледи отново, от чисто любопитство.

Домициан кимна и се протегна за пергамент. Набързо изписа една страница, подпечата я с имперския печат най-отдолу и плъзна по масата още мокрия документ към Паулиний.

Паулиний прескочи формалните фрази, … ние в резултат признаваме Трибун Паулиний Вибий Август Норбан… като възнаграждение за лоялността и предаността му… удостояваме с титлата и отговорностите на... Той примигна. Отскочи назад. Прочете по-внимателно. "Удостояваме с титлата и отговорностите на... Той повдигна поглед в изумление.

– Цезаре – това е твърде много.

– Това го преценявам аз!

– Със сигурност има по-квалифициран мъж

– Разбира се, че има по-квалифицирани мъже. Всички те ще те намразят за това, че си ги изпреварил, и ще се опитват да те злепоставят при всяка възможност. Приеми поста и ще си създадеш стотици смъртни врагове. Искаш ли го?

– Ами, разбира се, че го искам, но

– Тогава защо се опитваш да ме разубедиш?

– Не се опитвам да ви разубедя, цезаре. Аз просто смятам, че Черните очи на Домициан се развеселиха.

– На теб никой никога ли не ти е казвал да не противоречиш на императора?

Паулиний усети как устата му се отваря и затваря като на риба. Ушите му бучаха.

– Ами аз нямах намерение да ви противореча, цезаре. Аз просто

– Добре – императорът протегна ръка. – Поздравления, префекте!

***

Лепида Наистина се радвах, че малкото въстание на Сатурнин беше претърпяло пълен неуспех в Германия. От него нямаше да излезе добър император, въобще. Всички знаеха, че си пада по момченца, а къде отивах аз в такъв случай? Така че бях доста облекчена, заедно с всички други в Рим, когато бунтът беше потушен. Имаше дори и малък бонус за мен: Домициан със сигурност щеше да се върне в града най-сетне след дълго очакване, а аз имах нова пламенно-оранжева стола със златна бродерия, която щеше да заслепи очите му

– Да знаеш, че синът ти е героят на деня! – подигравателно изсъсках на Маркус по време на една от редките ни вечери.

Напоследък почти не се виждахме, всеки се придържаше към собственото си крило на къщата и се срещахме само заради етикета. Аз обмислях да си купя собствена къща, в по-модерен квартал от Капитолийския хълм.

– Линий е герой – оповести Сабина.

– Не, не е скъпа. Паулиний е земен червей, маскиран като мъж! – казах аз и се усмихнах на Маркус. – Ябълката не пада по-далеч от дървото, нали?

Той погледна през мен, сякаш бях направена от стъкло. И не ми каза новината. Трябваше да я науча от Гней Апиций, най-новия ми любовник.

– Преториански префект?! – изправих се аз рязко в леглото. – Императорът е назначил Паулиний за преториански префект?!

– Изненадващо, нали? Момчето едва ли е много по-голямо от теб… – Гней ме ощипа по гърдата – и е служил само като трибун. Голям скок за някой толкова млад Преториански префект. Един от най-важните постове в Империята. Очите и ушите на императора. Пазител, шпионин, командир на личната армия на императора… Паулиний изведнъж един от най-властните мъже в Рим!

– Маркус, защо не ми каза? – казах аз рязко, когато се прибрах вкъщи.

Той дори не вдигна очи от свитъка, който четеше.

– Някой от твоите любовници със сигурност щеше да ти каже новината.

Нацупих се и излязох от стаята. Как смееше да ме държи в неведение за нещо подобно? Новина като тази беше изключително важна. Не бях планирала да държа Паулиний на верижка, когато се върне в Рим, но сега нещата бяха различни. Сега той беше дясната ръка на императора. Можеше да ми осигурява покани за двореца всяка вечер! Освен ако не ме беше забравил… Но всъщност не мислех, че е възможно. А ако беше, щях бързо да го накарам да си припомни. По-добре да седна да му напиша писмо още сега, за да го подсетя.

Може би трябваше да се омъжа за него. Дали щеше да е възможно от правна гледна точка? Рим има толкова досадни закони за кръвосмешението.

"Скъпи мой Паулиний"

ЧАСТ ТРЕТА

Юлия

В Храма на Веста Пламъкът на олтара е два пламъка. Очите ми са замъглени. Глад. Прави ме слаба. Разсеяна. Отдалечена. На хиляди левги от това тяло, което мразя.

– Твърде си слаба, Юлия – мръщи ми се той понякога.

Е, дори и един цезар не може да има всичко. Ям, когато ми каже, а когато си тръгне, отивам в лаваториума и повръщам всичко. От седмица не съм яла. Тялото ми ще се стопи.

Полусестра ми Флавия ми пише. Дори и от такова разстояние, на каквото е Сирия, където мъжът ѝ е наместник, тя е чула достатъчно, че да се тревожи.

"Чух някои много странни слухове, скъпа моя" – написа ми тя с бързата си непоколебима ръка. "Хората обичат да говорят, нали? Чичо ти вероятно пак е увеличил данъците, за да ги накара да си измислят такива неща. Но достатъчно за клюките. Добре ли си, Юстина? Изобщо не звучиш като себе си."

Юстина. Това беше галеното име, с което баща ни ме наричаше, когато бях малка. Юстина, защото изглеждах сериозна като съдия. Вече никой не ме нарича Юстина. Никой, освен Флавия, която е на хиляди левги далеч от тук и не бива да я тревожа.

Маркус се тревожи. Нещо го е направило нещастен, но пак намира време да се тревожи за мен. "Хапни нещо, Юлия. Пази си силите." Мисли си, че съм луда.

"За бога, дете, наистина си твърде слаба", ми каза императрицата миналата седмица. Отношението ѝ към мен не се промени: спокойно, величествено, учтиво. Ако изобщо нещо се е променило, е, че ме гледа с леко съжаление.

Заради чичо ми? Или защото съм луда?

Ядях по малко, когато замина за Германия. Но сега той се връща. Получих писмо, след като Сатурнин беше убит, и това, което пишеше вътре, накара плътта ми да се стопи от тялото ми за миг. Но тогава погледнах писмото отново и в него нямаше нищо, освен грубовати закачки. Дали не си въобразявам всичко? Образите – толкова са разпокъсани. Затварям очи и единственото, което не потрепва, е пламъкът.

Веста, богиньо на огнището и дома, помоли орисниците на съдбата да съкратят живота ми. Отнема твърде дълго време да умра от глад.

Глава четиринайсета

Теа

90 година след Христа

– Брундизиум Господарят ми беше пълничък, плешив, усмихнат и весел човек, но две дълбоки линии се появяваха от двете страни на устата му, когато се ядосаше, и го превръщаха от безобиден претор в суров и разгневен съдник. Двете линии бяха много дълбоко врязани днес, когато влязох в слънчевия малък атриум и се изправих пред него, седнал на сребристия си лектус. Това щеше да е сериозно.

С няколко остри думи ми разказа какво е станало.

– Съжалявам, доминус! – казах покорно. – Няма да се случи отново.

– Казвала си го и друг път, Теа! Винаги се повтаря.

– Ще бъда по-внимателна този път, доминус. Обещавам.

– Доста пари изгубих. А и нещо повече от пари.

– Знам!

Никога по-рано не го бях виждала толкова ядосан. Потреперих.

– Знаеш ли колко редки са асирийските двойни флейти? – Лариций ме стрелна с поглед. – Трябваше да ги внеса чак от Тива! Купени са от най-стиснатия дърт пазарящ се арабин, който някога се е раждал на този свят! И къде са асирийските ми двойни флейти сега? Направени на парчета от това твое отвратително отроче!

– Играл си е на гладиатор – казах боязливо.

– Той ще ми "изгладиатори" цялата къща и ще ме остави без дом – каза Ларций мрачно. – И не са само флейтите. Вчера разкървави носа на едно от момчетата хористи.

– Просто се е закачал. Това е само… Е, да, игрите му са груби. – Обичта му е груба… Прогоних мисълта. – Той чака отвън, за да се извини, доминус! Много съжалява Синът ми влезе като по сценарий. Косата му беше зализана с вода, миришеше на сапун и носеше най-неунищожената от туниките си. Всъщност не изглеждаше смирен, както се надявах, но поне бе успял да постигне вида на някакво временно затишие пред буря.

– Версенжеторикс! – сръчках го аз, за да застане изправен пред Ларций. – Имаш ли нещо да казваш на господаря ни?

Викс прокара загрубелия си бос крак по мозайката.

– Съжалявам.

– За какво? – пак го сръчках.

– Не знам.

– Флейтите!

– Казах, че съжалявам.

– А сбиването с момчето от хора? – подсказах му аз.

– Хленчещ, циврещ женчо – каза той с презрение – За това не съжалявам.

– Версенжеторикс! … – изсъсках аз.

– Разбирам – каза Ларций. – Махай се, ужасно дете, и се опитай да не чупиш нищо друго до края на деня.

Синът ми се измъкна намръщен.

– Съжалявам, доминус! – въздъхнах аз. – Обещавам да го набия.

– Не съм видял това да е довело до нещо добро, но щом настояваш. Той ти стопява наследството, да знаеш!

– Моето… наследство?

Усмивката проби през строгото изражение на Ларций и той с жест ме прикани да седна на един стол пред лектуса.

– Това е другата причина, заради която исках да те видя, дете. Промених си завещанието, за да те включа в него.

– Наистина ли?

– Ще наследиш малко пари, когато аз почина. Твоите пари – нали не си мислеше, че ще задържа за себе си всичко, което си изкарала? Аз ги инвестирах за теб. Освен тези, които ти удържах заради щетите, нанесени от твоя Викс. Той ще бъде освободен заедно с теб – добави малко колебливо Ларций, – когато умра. И съм щастлив, че няма да съм наблизо, за да видя хаоса, който ще докара на цивилизования свят.

Той се усмихна, когато се метнах напред и притиснах бузата си в пухкавата му ръка.

– Благодаря! Благодаря, благодаря – ти си най-милият господар, доминус

– Да, да. Върви да напердашиш онова ужасяващо дете, което имаш, и после да си упражняваш гласа. Все още чакам да чуя по-гладко изпълнение на последния куплет на "Сребърно море".

– Да! Да, ще се упражнявам!

Аз се поклоних и само дето не затанцувах из стаята. Свободна след смъртта му! Дано Ларций да живее дълъг живот, моля те, Господи, но един ден, когато Викс вече ще е пораснал, ние и двамата ще сме свободни! С малко пари, за да започнем свой собствен живот. Аз ще мога да работя за себе си, за разнообразие – да пея музиката, която искам, да отказвам на клиентите, които не харесвам, да си стоя вкъщи, когато не ми се излиза на сцената Къщата беше жизнерадостна сбирщина от хора: робите на Ларций, прочутите му момчета хористи, свирачите на флейта и на лира, всичките някак поставени в ред от Пенелопа, простичката освободена робиня, която го обичаше като предана съпруга. Тя сграбчи ръката ми, докато минавах покрай нея, къдриците ѝ потреперваха от гняв:

– Теа, Викс беше заловен в двора пак да играе на зарове с просяците. Викс изпищя, като го хванах за ухото и го завлякох обратно в уютната си малка стая на първия етаж.

– Ау! Нищо лошо не правех! Той беше един стар легионер и каза, че ако спечеля една игра на зарове, ще ми покаже меча си! Знаеш ли какъв вид меч наричат гладиус? Мога ли да...

– Не, не може да имаш гладиус!

Плеснах го и той заподскача пред мен по коридора, като мушкаше и финтираше към всяка една от статуите, които подминаваше по пътя си.

Пак му изкрещях:

– И това беше ужасно лошо извинение пред Ларций, Викс! Той щеше да е напълно в правото си да те продаде!

– Мислиш ли, че би ме продал на школа за гладиатори? – Викс притисна един срещу друг покритите си с белези юмруци. – Тогава ще се науча как да ги съсичам! Ще ги направя на парчета! Ще...

– Отиваш в стаята ми, не в гладиаторска школа!

Вплетох ръката си в рижавата му коса и го завлякох надолу по коридора. Той изпробва няколко нови псувни, подбрани от доковете, а аз го плеснах малко вяло, като го вкарвах в стаята. Викс беше решил тази година, че е твърде голям да спи с майка си в една стая, и се беше изнесъл на тавана при момчетата от хора. Съмнявам се, че за хористите това беше някакво подобрение на ситуацията. Синът ми беше едър за седемгодишен, а жилавото му, малко загоряло от слънцето тяло вече имаше много белези от бой с местен хулиган, от игра на "Юлий Цезар и галите", от един съдържател на таверна, който го беше пребил заради открадната бира. Моят син Викс, съкратено от Версенжеторикс. Бях мислила да го нарека другояче, но името беше заседнало в гърлото ми. И така той беше Викс.

Нямаше да мога да го задържа, ако Ларций не ме беше прибрал от бордея на крайморската улица. Проститутките не успяват да запазят децата си. Сводникът ми щеше да заповяда да го изхвърлят на хълмовете, да умре от глад заедно с всички останали нежелани бебета, независимо от мнението ми. Моят син да бъде оставен да умре на запустелия хълм, когато беше на едва няколко дни! От мисълта за това все още ме побиваха тръпки.

– Ще ме напердашиш ли? – той долови моментното размекване в очите ми.

– Не днес. Но ще стоиш тук до края на деня. И без вечеря!

Той се тръшна на леглото с широка усмивка на уста. Не знаеше кой е баща му, разбира се – малко деца на роби имаха законни бащи. Викс дори и не беше сънувал, че неговият може да е най-великият гладиатор на Рим. Това определено щеше да хареса на моя син, който мечтаеше за слава на арената и се захласваше по оръжията като пеперуда по пламъка на свещ. В Брундизиум нямаше арена, слава на бога, а синът ми горчиво съжаляваше за това. Ако бях казала на Викс, че баща му е Ариус Варварина, той щеше да се добере до Колизеума, дори и да се налагаше да пълзи до там. А не можех да причиня подобно нещо на Ариус. Нека да си мисли, че с нас е свършено. Никога нямаше да допусна да разбере, че на сто левги разстояние се намира седемгодишният му син, който израстваше като здраво рижо копие на самия него. Никога нямаше да допусна да разбере, защото знанието убива.

Рим

– Навмахия! – Галий прокара развълнуваните си пръсти по счетоводните си плочки. – Морска битка за Секуларните игри! О, това вече ще привлече тълпите! Някога виждал ли си навмахия, момче, това е морска битка. Пълнят Колизеума с вода от Тибър и докарват бойни кораби с гладиатори. Можеш ли да плуваш?

Ариус изцеди и последната капка вино от каната си.

– Да.

– Добре, добре… Виждал съм доста добри гладиатори да бъдат блъснати във водата и просто да потънат. Щеше да е жалко да те очаква подобна съдба.

Ариус го изпсува безгласно и си тръгна, поклащайки се.

– И най-добре върви да се упражняваш! – последва го гласът на Галий надолу по коридора. – Вече не си първа младост, както се сещаш. Не можеш да си позволиш да бъдеш толкова самонадеян!

На новия тренировъчен двор, който беше построен с парите от неговите награди, Ариус проведе четири двубоя. До края вече беше изморен и задъхан. Не, вече не беше млад. На трийсет и три? Трийсет и пет? Достатъчно стар, че да се буди всяка сутрин и да се чувства толкова изтощен, толкова осакатен и малтретиран до мозъка на костите си, че едвам ставаше, накуцвайки, от леглото си. Трийсет и пет години или там някъде, осем от тях прекарани на арената. Дълга кариера, три пъти по-дълга от тази на повечето гладиатори. Боевете му се планираха с месеци предварително, състоянието му – това на Галий – се беше намножило. Той беше поздравяван и следван от овации, където и да отиде, вечеряше във всички къщи на патриции, името му се знаеше от всички – и от бойци, и от зрители. Говореха, че той е най-великият гладиатор, който Рим някога е виждал.

Осем години, помисли си мрачно той. Осем години.

– Още един двубой? – попита го почтително треньорът.

– Не.

– Не можеш да издържиш още един двубой, ти, разпуснат дивако! – се чу дрезгаво тихо гласче от края на двора. – Вече си стар, Варварино!

– Но не твърде стар, че да те запратя през оградата, джудже!

– По-добре джудже, отколкото тъпак! – Херкулес направи неприличен жест. Синеок, с брада, дързък и висок само три стъпки, той се биеше в комичните прелюдии на арената преди срещите на Ариус.

Ариус грабна една кърпа и обърса челото си. Херкулес го погледна критично:

– Дишаш твърде учестено

– Пиян съм.

– Ти винаги си пиян. Ти си като бездънна делва. Ето, вземи си още. Рядко е като пикня, но здраво хваща.

Те пиеха прокиснало вино, потънали в приятелска тишина: Ариус облегнат на стената, със затворени очи срещу ярките лъчи на слънцето; Херкулес, с абсурдна шапка за слънце на главата и с крака, висящи високо над земята. Странна гледка, но твърде добре позната, че да буди любопитство. Всички знаеха, че Варварина и джуджето са неразделни.

– Здравей, ей ти там – беше се представил Херкулес преди около година със странния си дрезгав глас. – Аз съм нов. Ти вероятно си месото.

Ариус беше примигнал:

– Аз съм какво?

– Месото. Основното ястие на тълпата. А аз съм предястието.

Предупредително негодувание се беше надигнало от съседната маса:

– По-добре внимавай на кого викаш "месо", малко човече!

– Но той е точно това – отвърна хладнокръвно Херкулес.

– Ама и ти си цапнат в устата – изръмжа Ариус.

– Участвах в представления с уроди на арени и провинциални панаири – каза джуджето. – Всички са еднакви: накарай хората да се смеят и гледай да не получиш ритник по зъбите. Достатъчно добре се справям с първото, но не и с второто. Както сам каза цапнат съм в устата. Така че, ако джуджето ще си изкара пердаха – той направи сложен поклон на Ариус, – то поне да го ступа най-добрият!

Ариус усети, че се усмихва. Позабравена усмивка, но все пак усмивка. Той бутна каната с вино през масата към джуджето:

– Искаш ли да се напием?

И се напиха.

Херкулес надничаше изпод шапката си за слънце.

– И така, какво подочувам за някаква морска битка? Предполагам, че ще те пуснат в ролята на Нептун Всемогъщия, а аз ще играя твоята роля. Постоянно ме карат да играя теб напоследък. Аз, разбира се, съм доста по-хубав, но пък добре имитирам тази кисела намръщена физиономия. Освен това – добави той – на мен ми е по-голям!

– А, така ли, джудже?!

– Боговете са надарили всички джуджета с малко повече под пояса – каза напевно Херкулес, – за да компенсират онова, което ни липсва над кръста.

Ариус се усмихна.

– Значи, ако аз съм Нептун в тази морска битка, какво ще си ти?

– Попова лъжичка. А поповите лъжички, диви мой приятелю, плуват надалеч и се измъкват, докато всичките големи риби биват изядени.

– Хм!

– Може би е дошъл и твоят ред да бъдеш изяден – каза джуджето жизнерадостно. – Тълпата със сигурност го очаква със стаен дъх. Единственото, което не си правил за тях досега, е да умреш.

– Хм. Кучето на Ариус се приближи с подскоци, сгуши се на кравайче до краката му и започна да дъвче каишките на сандалите му.

– Безполезно нещо – каза Херкулес. – Вчера разръфа хубавите ми официални ръкавици на парченца. Мога ли да я ритна?

– Херкулес от легендата би ли ритнал куче?

– Аз не съм той и се радвам, че е така. Той е бил пълен тъпак, както по всичко личи. Но пък от името му става добро сценично прозвище, нали? Как си се казвал, преди да се превърнеш в Ариус Варварина?

Ариус се усмихна.

– Евриг.

– Евриг?

– Евриг.

– Ариус е по-сполучливо – каза Херкулес. – Евриг. Богове, това е твърде жестоко.

– Вече почти не го помня

– И още по-добре, Евриг! – Херкулес се изкикоти докато пресушаваше чашата си с вино. – Това вино е отвратително. Хайде да отидем в "Синята русалка" и да се натряскаме.

– Може би ще успееш да си намериш курва, която да ти повярва на приказките за джуджетата и допълнителните им достойнства

– Искаш ли да си ги мерим, Варварино? Само извади меча си от ножницата и аз ще извадя моя

Глава петнайсета

Лепида

Какво отегчение.

Не исках да гледам как Варварина ще бъде главната звезда на навмахията, но Секуларните игри бяха събитието на сезона, така че, да, отидох. В бяла коприна, с колие от великолепно изработено египетско злато около шията си, взех със себе си ветрило от паунови пера и квартет марокански роби, които вървяха след мен. Денят се зазори ясен и горещ, а Колизеумът беше претъпкан до небето. Плебеите ликуваха за легионерите победители, ликуваха за германските затворници, ликуваха за жертвоприношението на белия бик за Юпитер и на бялата крава за Юнона. Императорът, с новия си преториански префект, който яздеше сред великолепие от дясната му страна, получи огромна вълна от овации. Паулиний заемаше почетното място отдясно на императора в императорската ложа и аз го гледах замислено. Повече от година, откакто го видях за последно; в Германия той беше зает с оправянето на бъркотията, предизвикана от бунта на Сатурнин. Повече от година, но той не ме беше забравил, както личеше от потоците сковани писма, които варираха от угоднически до яростни. Днес може и да гледах игрите от ложата на рода Апиций (трима-четирима от тях ми бяха любовници), но до следващия фестивал щях да седя до Паулиний в императорската ложа.

Приветствените викове към императора бяха изпълнени с вълнение. Но нищо, нищо не можеше да се сравни с безумието, с което тълпата посрещна Варварина, когато нахълта на галерата и им даде кръвта, която искаха.

– Потопи я! Потопи я! – пищяха плебеите и Ариус се захвана да им угоди.

Четири галери бяха поставили началото на навмахията, две със сини платна за спартанците и две с червени платна за атиняните. Един от червените атински кораби гореше весело. Варварина се покачи над огъня, докато наблюдаваше как враговете му долу се щураха с кофите.

– Внимавай! – изкрещя Гней Апиций до мен, напълно забравил за присъствието ми, щом атинската галера започна да се накланя на една страна. Но Ариус запази равновесие върху мачтата и се задържа за най-високата ѝ част, увил платната около единия си юмрук и стиснал меч в другия.

– Точно така! Точно така!

Беше добър. Богове, наистина беше добър. Сега ходех в цирка по-често, отколкото на игрите, защото не исках да виждам как всички приветстват мъжа, който някога беше остригал косата ми до кожа и след това си беше тръгнал жив.

– Не разбирам за какво е целият този шум – казах аз високо, когато Варварина се хвърли с главата напред в изкуственото море, но никой не ме слушаше, а и бездруго много добре разбирах за какво е целият този шум.

Ариус изплува на повърхността от противоположната страна на атинската бойна галера с меч между зъбите като пират. Той сграбчи едно гребло и се покачи на борда. Изплю острието в ръката си и нападна. Много преди другарите му гладиатори да успеят да се доближат, гребейки с галерата си, за да вземат своя дял от славата, атиняните вече тичаха хаотично в паника, докато червените платна горяха. Аз затаих дъх, когато Ариус излезе от разгара на клането. Една стрела стърчеше от рамото му, а половината му коса беше обгоряла, но на фона на пламъците и купчините мъртви тела той можеше да е самият Марс, слязъл на земята. Той не погледна назад към другарите си гладиатори, а продължаваше напред, за да доведе победата си докрай. После просто се гмурна във водата и изплува с бърз замах, като развърза предпазната броня на ръката си и я остави да потъне; изми пепелта и кръвта от лицето си. Пренебрегна напълно писъците, виковете, пращенето от искрите и пукането на горящото дърво, обърна се по гръб като момче, което плува във вир, и се понесе по повърхността със затворени очи, обърнал лице към синьото небе.

Почувствах как очите ми започват да парят и осъзнах, че ще се разплача. Стомахът ми се беше свил на топка, а ръцете ми трепереха. Аплодисментите, писъците, дрънченето на сребърни монети и дъждът от листа от рози продължиха цял час, докато Варварина се носеше по водната повърхност с блажено затворени очи… А аз никога през живота си не бях желала никого толкова силно. Защо той не желаеше мен?! Защо беше избрал Теа с нейните груби ръце и загоряло от слънцето лице? Защо не мен?! Някой ден щях да получа отговора от него, докато червата му се влачеха извън корема.

– Рудиус – прошепна едно момче от Апициите и изведнъж всички започнаха да го повтарят, шепотът се засилваше из редовете на Колизеума.

– Рудиус! Той ще получи рудиус! Императорът ще му даде рудиус!

Варваринът отвори едно око и отърси водата от ушите си. Хвърли поглед към императорската ложа, където императорът се бе изправил и пристъпил напред.

Ариус чу как сандалите му жвакат, докато преторианецът го съпровождаше нагоре по мраморните стълби. Пищящи жени се втурваха да намокрят кърпичките си в локвичките, които оставаха под стъпките му. Той чу думата "рудиус". Дървеният меч? От години си мечтаеше за рудиус!

– Поклони се – изсъска преторианецът и го сбута с дръжката на копието си в гърба. Ариус рязко вдигна глава към най-могъщия човек на света.

– И така… – Очите на Домициан се забиваха в него. – Това ли е Варварина?

– Да, цезаре.

Едва забележимо изражение на недоволство проблесна върху челото на императора.

– Господарю и Бог наш – изсъска преторианецът.

– Господарю и Бог наш – каза Ариус.

– Хубава битка, Варварино. Наблюдавам те вече осем години – дълго време. Защо все още не си захвърлил меча?

– Аз съм роб, Господарю и Бог наш.

– Казват, че робите са страхливци. – Императорът протегна лениво ръката си и щракна с пръсти. Един роб дойде със сребърен поднос. На подноса Дъхът на Ариус спря.

– Рудиус. – Императорът поглади обикновеното дървено острие. – За теб, може би. Да проверим ли? – Той отново щракна с пръсти.

Тантурест малък човек дотича бързо. Носеше накит от обръчи около плешивата си глава и роба на освободен грък.

– Несий – каза императорът, – ти четеш бъдещето с такава лекота, с каквато останалите от нас четат азбуката. Какво крие бъдещето на този човек?

Ариус погледна от астролога към рудиуса и отново обърна поглед към императора.

Несий протегна властна ръка.

– Дланта, моля!

Той се взря в линиите, измърмори напевно един-два стиха с някакви врели-некипели, понатисна мазолите от меча и белезите по ръката. После отново се вгледа в лицето на Ариус.

– Колко интересно

– Интересно ли? – Императорът се приведе напред. – Какво виждаш?

– Виждам… Ами, Господарю и Бог наш, това е много странна длан. Виждам три пъти смърт.

– Три пъти?! – възкликнаха в един глас император и гладиатор.

– Три… Чудно, наистина, повечето от нас получават само една, нали? Той ще умре веднъж от огън, веднъж от меч и веднъж от старост.

– А не виждаш ли рудиус? – Широкото червендалесто лице на императора беше непроницаемо.

– Хм… – Несий хвърли разтревожен поглед към Ариус. – Ами не Ариус почувства тъпа болка. Носещите се из въздуха розови листенца сякаш замръзнаха на място.

– Жалко. – Императорът се отпусна назад в златния си трон. Бих казал, че вече си го е заслужил. Отнеси го – обърна се той към роба.

Онемял, Ариус гледаше как свободата му се стопява.

– От огън, от меч и от старост – размишляваше Домициан. – Колко интересно. Ами това е предсказание, което си струва да се провери, нали?

За миг очите им се срещнаха и те си размениха мисли с поглед.

"Иска ти се да ме убиеш, нали? " – каза погледът на императора.

"Ще те изкормя! " – отвърна погледът на гладиатора.

Префект Паулиний Норбан гледаше ту единия, ту другия.

– Цезаре?

Домициан махна небрежно с ръка.

– Отведете Варварина обратно в казармите и изпратете императорския лекар да се погрижи за раните му. Няма да мамим боговете за първата му смърт. Смъртта на арената.

– Сега изби ли си го от главата? – Херкулес залегна. Една кана се разби в стената, където допреди секунди беше главата му. – Не разбирам защо си толкова сърдит! Ти искаше да умреш. Размотаваш се унил и се опитваш да умреш в продължение на осем години. Е, сега няма да отнеме много време. Сега, когато императорът е вперил любопитното си око в теб… – Херкулес се наведе, за да избегне една паница. – Престани да мяташ съдове, едър побойник такъв! Плашиш тъпото си куче!

Ариус изръмжа, взе кучето с една ръка и изчезна в килията си. Той тресна вратата, но все още чуваше гласовете отвън.

– Сега никога няма да се отървем от него – каза Галий с прегракнал глас, защото се беше задавил, докато се подсмиваше по време на представлението на Ариус. – Ако не бяха парите, които ми докарва… Е, нека всички богове закрилят императора. Богатството ми е подсигурено до края на живота!

– Разкарай се от вратата ми, Галий! – изрева Ариус през ключалката. – Или ще ти изтръгна гръцмуля!

– Винаги съм си знаел, че целият този фатализъм е преструвка – отбеляза Херкулес.

***

Беше година на потресаващи битки. Боевете на Ариус вече отдавна се бяха формализирали, бяха уговаряни месеци предварително и с някои изключения, никога нямаше повече от четири срещи годишно. Сега всички правила бяха погазени, остана само едно: той се биеше по всякакъв начин, който би забавлявал императора. Би се с лява ръка, завързана зад гърба му, би се върху платформа от горещи въглени само със сандали, които да го предпазват от огъня, би се разкървавен и замаян от раните си. Трябваше да мери сили гол и невъоръжен срещу каляска, пълна със стрелци с лъкове, да мери сили въоръжен само с къс нож срещу лъв с черна грива или на гърба на кон срещу два разярени бика.

Оцеля.

Колко пъти тълпата замръзваше на място, а после в една обща въздишка си отдъхваше облекчено, когато той изпълзяваше изпод трупа на лъв или изпод отломките на разбита каляска? Колко пъти кръстосваха погледи с императора в дуел, който отново и отново завършваше с равен резултат?

Ариус вече беше изгубил бройката.

– Ти май си го просиш? – мърмореше Херкулес. – Малките нововъведения на императора са достатъчно лоши сами по себе си, така че не е необходимо да го гледаш кръвнишки след това. Помисли си за мен! Докато ти си жив, аз съм имунизиран, също като кучето ти. Умреш ли ти, и двамата ще просим за остатъци от храна и ще бъдем сритвани всеки път, когато не успеем да избягаме достатъчно бързо.

– Не аз определям дали ще живея, или ще умра – сви рамене Ариус.

Но понякога се чудеше дали всъщност не зависеше единствено от него самия.

– Това някаква магия ли е? – попита го Галий съвсем ненадейно, докато Ариус си седеше на пейката със затворени очи, облегнат на стената, в двора на казармите, след дивашки двубой срещу един мъж от Крит. – да не си погълнал някаква друидска отвара там, в Бригантия, за да станеш непобедим? Чувал съм за такива неща.

– Нищо подобно – отвърна Херкулес, преди Ариус да успее да си отвори устата. – Това е безсмъртие. Той е бил направен безсмъртен!

– От кого?

– От теб. От тълпата. От императора. Вие всички сте го направили безсмъртен. Бог сред човеци.

Ариус завъртя очи, отпивайки глътка вино.

– Глупости! – отсече Галий.

– Не са глупости. Можете да вините само себе си. Не идвайте да ми плачете после, когато той най-сетне реши да си излее гнева върху вас. – Джуджето се нахили идиотски. – Но той няма да дойде първо за теб. Първо ще спипа императора. "Господар и Бог наш", ха! Домициан е бог само защото сам се нарича така. Дали няма да изпадне от пурпурните си сандали от ужас, когато осъзнае, че си играе на котка и мишка с нещо истинско. О, да, нашият Варварин ще се погрижи първо за императора. После ще дойде и за теб. Ще дойде за теб сред мрака на нощта

– Ще накарам да те бичуват, джудже! – Галий се оттегли сред облак от парфюм.

– Знаеш ли кое е странното? – Херкулес обърна циничния си поглед към Ариус. – Понякога наистина си мисля, че си безсмъртен. Представяш ли си?

Ариус начерта окръжност в пясъка на тренировъчната площадка с крак. Изпитваше остра болка в рамото, на мястото, където един леопард беше забил нокътя си до костта му по време на последния двубой.

– Ариус Бога… – Херкулес се усмихна към кучето. – Странно, а, приятелю?

Кучето изскимтя и нападна една кожена ръкавица.

Глава шестнайсета

Теа

91 година

Брундизиум

– Мъртва? – обърнах се рязко. – Юлия… е мъртва?

– Така чух. – Пенелопа сбръчка състрадателно нос. – Както по всичко личи, се е отправила в последното си пътуване.

– Но… как? – попитах аз. – Тя беше едва на двайсет и три или двайсет и четири. Не е стара. Как се е случило?

Две от перачките се доближиха до атриума, за да чуват по-добре, а също и новата музикантка от Коринт, която свиреше на лира.

– Ами – сви рамене Пенелопа – говори се, че от треска. Но аз подочух, че може да е било самоубийство. Намушкала се е в корема.

– Намушкала се е в корема, с това съм съгласна, но не за да се самоубие – каза една от перачките с тих глас. – Имала си е малка неприятност, ако разбирате какво искам да кажа, и се е опитала да я премахне.

Шепот от размишления. Аз се обърнах и отидох в центъра на атриума, където силният зимен дъжд се стичаше по улуците в малкия син басейн по средата. Мъртва. Юлия беше мъртва. Облегнах челото си на мраморната колона, вдишвайки мириса на риба и катран, които дъждът донасяше от пристанището. Аз не познавах Юлия, но веднъж бях засякла погледа ѝ в една ясна сутрин до олтара на Юнона, на нейния сватбен ден. Гледах избродираната ѝ със злато роба и огненочервения копринен воал, и ръцете ѝ, нагиздени със сребърни окови, и се чудех защо изпитвам съжаление към нея. Още по-странно – бледото ѝ малко, триъгълно лице се беше обърнало и забелязало моето и аз видях, че тя ми завижда. На мен, изгорялата от слънцето робиня, която носеше ветрила и бършеше подове. Тя беше завидяла на мен. Защо?

Е, всички знаехме защо, нали? Или си мислехме, че знаем. Чувахме слуховете дори в Брундизиум. Аз я помнех бледа и изпита под пламтящия воал, докато вървеше под ръка с чичо си за ритуала по крадене на невястата… Видях и младоженеца, който трябваше да използва и двете си ръце, за да я изтръгне от него.

– Значи е умряла при аборт – казах аз съвсем спокойно. – Чие дете е? На императора ли?

– Ох, уф! – Новата музикантка сбръчка хубавото си носле. – Собственият ѝ чичо?!

– Не трябва да повтаряте грозните клюки – каза Пенелопа остро. – Императорът е съкрушен, така казват. Но това не е причина да се говорят мръсни слухове.

Тя се оттегли много възмутена.

– Съкрушен?! – чудех се аз на глас. – Но дали страда за изгубената племенница, или за изгубената любовница?

– Чух със сигурност, че му е била любовница – сви рамене една от перачките. – И той сега се побърква от чувство за вина, защото я е накарал да се отърве от детето.

– Защо? – Показах ръката си навън от покрива на атриума, на дъжда. Бурите този месец бяха провалили празненствата за Луперкалиите. – Домициан се нуждае от наследник, защо да ѝ заповядва да убива детето му? Тя може и да му е племенница, но императори са се женили за племенниците си и преди. Той можеше да накара Сената да приеме и нея, и детето, ако искаше.

– Значи не е искал – сви рамене новата музикантка. – Императорите са странни.

Такива бяха.

Рим

– Ще изгубиш част от сръчността си. – Лекарят разви превръзките от ръката на Ариус. – Особено в последните два пръста. Твърде много износване и разкъсвания през годините. Колко пъти си чупил тези твои пръсти?

– Не знам – Ариус сви юмрука си за проба.

– Какво беше този път? Дръжка на меч?

– Шип на щит.

– О, жалко – намръщи се лекарят. – Гледай да ги оставиш да си почиват за няколко седмици. Или отново ще се скършат като сухи клонки.

– Не бери грижи. – Ариус обви ранената си ръка със здравата. – В почивка съм.

– Да, вярно. Императорска забрана на всички празненства и игри, нали така?

– Аха.

– Заради племенницата му. Тя беше в Кремона, нали знаеш, заради жегата там погребалните ритуали трябваше да бъдат проведени незабавно. О, да, императорът направо полудя, когато племенницата му се върна в Рим в урна.

Внезапно в главата на Ариус изплува образът на Домициан, който преобръща урната с един замах на ръката си, с уста, отворена в безмълвен вик, а после пада на колене, за да събере мазната бяла пепел с обезумели ръце. Ариус примигна, за да прогони тази картина.

– Готови ли сме?

– О, да, съвсем. Ами аз по-добре да потеглям… – Лекарят спря за момент и се изчерви. – Жена ми… Тя ти е голяма почитателка. Дали ще е възможно

– Говорете с моя ланист.

Галий взимаше огромни суми пари за малки дървени медальони, от едната страна на които имаше портрет, а от другата – кичур коса. Не от неговата коса; тази на бръснаря, на някой роб или дори на Херкулес, защипана и боядисана в червеникави нюанси.

– Всеки, който е склонен да даде пари за спомен за теб, скъпо момче, заслужава да бъде оскубан!

Поне веднъж Ариус беше напълно съгласен с него.

– Толкова ще е доволна! – ентусиазира се лекарят. – Тя така се вълнува всеки път, когато ме извикат да те закърпя. Със седмици говори все за тебе. Ами остави ръката си да си почива! Искаме те във форма за следващите игри, когато императорът излезе от мрачното си настроение.

Ариус се извърна, след като лекарят излезе от стаята. Сви пръстите си. Не, те съвсем не бяха като някога – вече не можеха да се разпънат напълно. Но той все още можеше да стегне юмрук около меча, а това беше от значение. Можеше да грабне меча още утре, ако се наложи. Не му беше нужна почивка, за да спечели.

"Не ми трябва нищо, за да спечеля, ти, мръсен кучи син! " И той не говореше на лекаря.

Императорът пак допълзя в главата му. Хладният поглед върху лицето му при последния двубой, когато беше заповядал да завържат лявата ръка на Ариус зад гърба.

Предизвикателство.

Нямаше ли още нещо в погледа на Домициан тези дни? Нещо друго, освен предизвикателство? Нещо като… страх?

– Страх ли? – беше му се присмял Херкулес, когато той се осмели да сподели мислите си с него. – Защо императорът на цял Рим би се страхувал от теб?

Ариус сви рамене.

– Ами защото се страхува от мен.

– Да бе, да! Има милиони поданици, които може да разиграва, а ще отделя цялата си енергия, за да тормози именно теб! Започнал си да ставаш суетен на стари години, Варварино Ариус прие, че джуджето е право. Съмняваше се, че Домициан се събужда посред нощ от кошмари за него, както той се будеше от своите за Домициан. Сънуваше червендалестото загадъчно лице на Домициан и невидимите му предизвикателства.

Но дали си въобразяваше онзи поглед върху императорското лице всеки път, когато се надигнеше от пясъка до трупа на поредния си противник и вдигнеше очи към императорската ложа?

"Защо все още си жив? " – представяше си той как казва Домициан.

"Защото ти искаш да умра", отвръщаше той.

"Кой си ти?"

– Никой – каза Ариус на висок глас. – Никой, Господарю и Бог наш.

И се озъби.

Теа

Ти се издигаш, дете! – Ларций нахълта сияещ в атриума, където седях и упражнявах нова песен на лирата си. – Императорският ковчежник се свърза с мен. Ти ще пееш на императорския прием за самия император, когато пристигне в Брундизиум следващата седмица! Няма да си единствената, разбира се. Ще има петима жонгльори с огън от Крит, един оратор от Тива и, разбира се, Клеопатра.

– Едва ли някой ще ме забележи, щом там е Клеопатра Тя беше малка златна танцьорка, сензацията на Брундизиум, която взимаше скъпо за танците си и дори още по-скъпо за по-интимни услуги.

– Ти ще минеш незабелязано някъде между рибата и сирената – съгласи се Ларций. – И все пак всеки със слух ще разбере, че слуша истинска музика. Какво ще изпееш, дете? Мисля, че "Очите на Китира" е малко сантиментална за императора, какво ще кажеш за "Панаира на богините"?

– Твърде интелектуална – усмихнах се аз. – Той е войн, вероятно харесва весели, жизнерадостни мелодии.

– Тогава нещо заедно с хора. Гостите ще ти пригласят, ако се напият достатъчно. Да пееш пред войници е прахосване на таланта ти, дете.

Оставих Ларций да избере цялата музика, а когато настъпи очакваната нощ и той вече беше сменил репертоара два пъти, Пенелопа най-сетне го изгони и ме остави сама да се подготвя. В чест на случая аз оставих настрана традиционната си сива туника и избрах една от черна индийска коприна със златни бродерии по ръбовете. Златни ленти, вплетени в накъдрената ми коса, златни гривни над и под лактите, черен въглен, дискретно подчертаващ очите ми. Бойните ми доспехи, които ме превръщаха от Теа в хладна, сериозна, интелектуална изпълнителка и творец, каквато беше Атина. Понякога поглеждах в огледалото и изобщо не виждах себе си. Там по-рано стоеше тъмнокожо момиче, влюбено в гладиатор, но то отдавна беше изчезнало.

– Мамо!

Кутийките с руж и шишенцата с парфюми се разтресоха застрашително заедно с масичката, когато Викс нахлу през вратата. Той профуча покрай момчетата от хора, свирачите на лютия и останалите от хората на Ларций, които се подготвяха за вечерните си представления.

– Мамо, мога ли да отида на боевете с кучета? Последния път една хрътка разкъса гръкляна на един дог и навсякъде имаше кръв и черва, и...

– В никакъв случай няма да ходиш на боевете с кучета!

– Ама...

– Не спори!

Викс се тръшна точно до тоалетката ми и една бутилка с розова вода падна и се пръсна.

– Ще видиш ли императора? – попита той.

– Да, и ще ти разкажа всичко, когато се прибера.

Викс сви рамене. Гладиаторите, а не императорите, пленяваха въображението му.

– До късно ли ще стоиш? – попита той с надежда.

– Не твърде късно… – Разроших косата му. – По-добре да си в леглото, преди да се върна, или ще те пердаша, докато започнеш да пищиш.

– Защо си толкова лоша с мен? – оплака се той. – Мен ме бият повече от който и да е друг!

– Другите деца не са и на половина палави, колкото теб, Версенжеторикс.

– Само чакай да порасна. Тогава няма да ме биеш. Ще бъда голям и страшен гладиатор и ще трябва да се държиш мило към мен!

Той заподскача около тоалетката, размахвайки въображаем меч, и аз почувствах парене в очите. Всичко, от което се нуждаеше, беше дървен меч за упражнения и прашна арена, две сиви очи и някой да го посреща с усмивка… Протегнах ръка и придърпах Викс към себе си. Миришеше на морска сол, което значеше, че пак се е измъквал тайно, за да ходи да плува на пристанището и да се излага на риска да се зарази с половината болести на Италия.

Той се изви и се измъкна, с което развали прическата ми.

– Престани да ме целуваш!

– Само ако си добър!

– Ще бъда добър, ще бъда добър!

– Да, повярвахме ти – измърмори една от робините.

Специално наета за целта носилка ме отнесе до двореца в Брундизиум, където вчера беше пристигнал императорът. Никога не бях пяла на това място и сега надзъртах с любопитство. Но както обикновено става с легендите, и тази се оказа преувеличена. Скръбта на Домициан не подхождаше на лукса: мозайките бяха занемарени, статуите прашни, а половината стаи не бяха осветени и аз подтичвах зад императорския иконом, препъвайки се в собствените си крака в мрака. Заведоха ме до едно празно преддверие, отделено от залата със завеси, и ме оставиха да чакам. Жонгльорите с огън представяха номерата си, премятаха горящи главни от ръка в ръка, а после щеше да бъде сервирано основното ястие.

– Теа – обърна се към мен Клеопатра, малката танцьорка. Златни къдрици танцуваха на раменете ѝ, а пищното ѝ тяло беше загърнато в оскъдни розови воали и обсипано с пайети. – Можеш ли да ми дадеш назаем обеците си? Една от моите току-що се счупи, а не мога да се появя пред императора с голи уши.

– Всичко друго ти е голо, защо не и ушите? – попитах аз, но все пак ѝ дадох златните си висулки с усмивка. Клеопатра и аз често се засичахме по приеми и вечерни тържества и тя винаги се държеше дружелюбно. – Само не ги забравяй на нощното шкафче до леглото на някой мъж този път.

– Ако го направя, императорът просто ще ми купи нови! – Тя се усмихна и трапчинките ѝ се показаха. – Моята господарка подкупи управителя на двореца да му каже, че изглеждам точно като Юлия. Той ще ме извика след гощавката, само чакай да видиш!

– Сигурна съм, че ще стане така – съгласих се аз.

Тя примигна.

– Хайде да надникнем!

В първия момент си помислих, че нещо недовиждам, когато надзърнах иззад завесите в триклиниума. Просто една мрачна дупка. Но примигах и тогава ясно видях, че всичко беше в черно.

Черни мраморни стени, абаносови лектуси, отрупани с възглавници от черна коприна, чернокожи роби африканци в черни туники, разнасящи подноси с храна в призрачна тишина.

– Жизнерадостно… – отбелязах аз.

Жуженето на разговорите беше приглушено, лампите потрепваха с мръсна светлина и дори ярките коприни и бижута на гостите изглеждаха потъмнели от черния сумрак.

– Поне ти ще се вписваш в обстановката. – Клеопатра подръпна една гънка на черната ми туника и проточи изящната си шия зад диплите на завесата. – Това там ли е императорът? На първия лектус с нагръдника?

– Не, това е префект Норбан.

Паулиний изглеждаше здрав и в добра форма, носеше пръстена с печат и медальона – символ на новия му пост – с лекота. Властта му отиваше – не можех да си представя, че новата му позиция беше променила сладкото момче, което познавах. Не го бях виждала, откакто бе тръгнал така ненадейно за Германия, към битката, която го беше издигнала в кариерата.

– Значи императорът е този до него? В черната туника? – Клеопатра приглади къдриците си. – Е, аз ще го накарам да вдигне поглед от онази чаша с вино! – Тя влетя в триклиниума по подаден знак – огнен проблясък от цветове и музика сред чернотата, извиваше тялото си като дъга, движеше го на вълни и го усукваше. Тъмните очи на императора за миг проблеснаха с интерес, когато тя най-накрая падна грациозно на пода пред лектуса му. Проблеснаха, но само за миг.

– Ти си следващата! – извика ми управителят.

Сигурно изглеждах като суха пръчка след изпълнението на Клеопатра – императорът почти не вдигна поглед, когато се плъзнах в стаята с лирата си. Но Паулиний ми се усмихна приятелски и аз си припомних колко приятна беше неговата компания. Направих един допълнителен поклон към него и се качих на своя пиедестал, като изчаках робите да свършат със сервирането на следващото ястие. Дори и храната беше черна: синкавочерни стриди от Британия, черен хляб с маслини, чернолилави сливи, натрупани в подноси от оникс. Посрещнаха ме с аплодисменти и аз започнах с първата си песен. Жизнерадостна безсмислена музика, която Ларций би презрял, но това черно пиршество имаше нужда от разведряване. Пях за Паулиний, който обичаше приятните мелодии, но той поглеждаше към мен само от време на време. Сбърчил чело, бе насочил цялото си внимание към Домициан, говореше му внимателно и тихо. Дали е възможно действително да са приятели? Императорите нямаха приятели, особено Домициан – дори и толкова на юг, колкото беше Брундизий, чувахме за зачестяващите екзекуции на конспиратори и за дела за държавна измяна. Разбира се, всеки интелигентен управник на Рим се боеше от убийство: поне половината от десетте предишни императори бяха убити.

Императорът изглеждаше по-едър от първия път, когато го бях видяла отблизо, на сватбата на племенницата му Юлия. Косата му бе започнала да оредява на темето, но на бузите му все още имаше руменина. Черната му тога нямаше никакви бродерии; единственото украшение, което носеше, бе пръстенът с държавния печат. Храната в черната му чиния стоеше недокосната, а бокалът с вино – три четвърти пълен. Не просто суров човек – направо неприветлив! Но някои от думите, които Паулиний му шепнеше, успяваха да изтръгнат усмивка от него, а в усмивката му имаше чар.

Довърших песента си и последва боязлива вълна от аплодисменти. Не особено весела компания, но едва ли бих могла да ги виня. Аз настройвах лирата си, когато един от сенаторите смело заговори императора през черните чинии.

– Господарю и Бог наш, чуваме много слухове за Иудея напоследък. Още бунтове ли има в Йерусалим?

– Достатъчно лесни за потушаване, ако изобщо има такива… – Императорът сви рамене с безразличие. – Евреите са слабохарактерен народ.

Бях чувала и по-лоши неща през живота си, със сигурност. Но някакъв демон ме облада.

– Във ваша чест, Господарю и Бог наш – казах сладко, покланяйки се, и засвирих прелюдията към една еврейска песен, която знаех от детството си.

С ъгълчето на окото си видях как брадичката на императора потрепери и продължих с песента. Милвах всяка дума на иврит, оставях богатите тонове да се разстелят из тази черна стая, както някога се стелеха по камъните на Масада.

Бурни аплодисменти заляха залата, когато заглъхна и последната нота. Усмихнах се право в очите на императора.

– Певицата… – гласът му внезапно проряза аплодисментите.

Поклоних се.

– Господарю и Бог наш.

– Името ти?

– Атина, цезаре.

Той впи продължителен и суров поглед в мен, както един човек с власт може да си позволи да гледа робиня. Гледа ме толкова дълго и сурово, че хората започнаха да шушукат.

Зачудих се дали не съм подписала собствената си смъртна присъда.

Той протегна ръка.

– Ела!

Отидох.

– Седни!

Седнах. На почетния лектус точно до него. Шепотът се разнесе на талази.

Той се облегна, непроницаемите му очи не се откъсваха от мен. Черни очи, черни като стените.

– Говори!

И аз говорих.

– Пееш добре.

– Благодаря, цезаре!

– Аз не хваля теб. Хваля гласа, който боговете са сложили в гърлото ти. "Атина" – защо гръцки псевдоним за еврейка?

– Господарят ми чувстваше, че ми подхожда. Сериозно е, възвишено е

– Да, такава си.

– Благодаря.

– Не харесвам евреите.

– Не е особено оригинално, цезаре. Никой не ги харесва.

– Брат ми ги харесваше. Тит. Той си имаше еврейска любовница, Беренис – царицата на Иудея.

– А, да… "Тит Златния и неговата еврейска курва…" Или както евреите виждат нещата: "Царица Беренис и чуждестранният ѝ жребец". Винаги сме гледали на нея с презрение заради това.

– Евреите са я гледали с презрение заради Тит?

– Разбира се. Ние все пак сме Избраният Народ. Той беше просто един император.

– Той беше Златния.

– Вие ревнувахте ли заради това?

– Позволяваш си твърде много. Вино?

Той ми предложи собствената си чаша.

– Благодаря, цезаре.

***

До полунощ гостите вече бяха започнали да ни зяпат открито. Императорът не беше отправил нито думичка към никой друг, освен към мен в продължение на повече от час. Гласът му беше спокоен, дълбок. А моят бе в хладен синхрон с неговия. Почти не осъзнавах какво говоря. По време на разговора очите ни се срещаха, без да примигват.

– "Атина" – гръцката Минерва. Минерва е моята богиня покровителка.

– Богинята на мъдростта? Много мъдро. Войната винаги дебне зад ъгъла всеки император, но мъдростта се постига по-трудно, цезаре.

– Трябва да се обръщаш към мен с "Господарю и Бог наш".

– Всички ли така те наричат?

– Не и племенницата ми Юлия. Тя беше изключение. Но ти не си.

– Ще те наричам "Господарю и Бог наш", щом искаш. Но не смяташ ли, че това забавя диалога?

– Един император никога не бърза.

– Както желаеш, Господарю и Бог наш!

– Подиграваш ли ми се?

– О, не, Господарю и Бог наш!

– Няма да позволя една еврейка робиня да ми се смее. Можеш да ме наричаш "цезаре". Ще се справиш ли, без да се кикотиш?

– Да, цезаре.

Два часът. Трупа уморени жонгльори излязоха на сцената отново, за да ни забавляват. Робите донесоха набързо приготвено плато, малки сладкиши с черна глазура от карамел. Зад един стълб в преддверието забелязах робите, които се бяха вторачили в нас. Гостите се раздвижиха неспокойно, никой не знаеше дали може да ни прекъснат, или не. Аз не бях сигурна дали исках да го направят.

– Защо всичко в тази зала е в черно, цезаре?

– Това плаши гостите ми.

– Искаш да изплашиш гостите си?

– Полезно е. Преценявам хората по това как се справят със страха.

– Но всички се боят от императора.

– Не и ти.

– Значи издържах изпита?

– Засега. Дали да те възнаградя?

– Приятелката ми Клеопатра би ме посъветвала да поискам бижута

– Аз не подарявам бижута на жените!

– А аз и не искам бижута.

– Какво искаш тогава?

– Струни за лирата си. От черва на критски бик. Те са най-добрите.

– Ще ти изпратя утре.

– Благодаря, цезаре!

– За пръв път подарявам на жена черва от бик.

– Е, поне е оригинално!

***

Четири часът. Приемът трябваше да свърши преди часове. Всички се прозяваха и дремеха по лектусите си. Робите се облягаха по стените, опитвайки се да държат очите си отворени. Група музиканти изморено подрънкваха на инструментите си, преповтаряйки музика, която вече бяхме слушали в началото на вечерта. Още хора се насъбраха в преддверието зад черната завеса: видях, че Ларций беше пристигнал заедно с разтревожената Пенелопа. Но никой не се осмеляваше да си тръгне.

– Племенницата ми Юлия… Предполагам, че си чула за смъртта ѝ?

– Това е голяма загуба, цезаре. За цял Рим.

– Не ми пробутвай банални фрази.

– Не го правя. Видях я веднъж. Изглеждаше мила.

– Кога си я виждала?

– На сватбата ѝ. Аз бях на петнайсет.

– Аз не помня сватбата ѝ.

– Е, и бездруго бракът ѝ беше кратък.

– Тя беше много… Смехът ѝ беше радост за слуха – когато се смееше, което не беше често. Не трябваше да умира. Астрологът ми Несий каза, че не е трябвало да умира толкова млада. Досега никога не беше грешил.

– Говори се, че е искала да стане весталка.

– Злобни съсухрени стари жрици. Щеше да е загуба да стане една от тях.

– Може би.

– Тя беше… Тя беше голяма утеха за мен. А сега всички постоянно ме затрупват с русокоси момичета, сякаш тя ми е била любовница. Глупаци с мръсни помисли.

– Хората обичат да говорят, цезаре. И каква е ползата от императора, ако не можеш да измисляш мръсни слухове за него?

– Някой от предишните ти господари продавал ли те е заради наглостта ти?

– Не, обикновено съм много тактична. Но ти ми каза да говоря.

– Да, така е. Не знам какво ме прихвана. Обикновено не харесвам безцелните разговори. А всеки, който хули паметта на племенницата ми, ще го екзекутирам.

– Тогава ще трябва да екзекутираш доста невинни клюкари.

– Предатели!

– Невинни.

– Всички са невинни, когато са мъртви.

– Няма смисъл да се спори с теб, нали?

– Правилно!

***

Шест часът. Скоро ще съмне. Повечето от гостите са заспали по лектусите. Другите, с безжизнени очи и изтощени, гризат съхнещите стриди в изстинал сос. Едно момче роб в черна туника спи право с глава върху каната с вино. Дори и Ларций е задрямал в преддверието.

***

Императорът стана. Гостите му се стреснаха и насочиха вниманието си към него. Веднага щом свали черния си флавиевски поглед от мен, осъзнах колко изтощена се чувствах.

– Прекрасна вечер! – непринудено каза Домициан на всеослушание.

И без дори да ме погледне, си тръгна.

Тогава всички очи се обърнаха към мен. Чудеха се какво точно беше видял той в мен. Защото, макар че нямаше да е никак необичайно за императора да хареса някоя певица на приема, определено беше необичайно, че не ме отпрати настрана за по-късно вечерта. Не беше в стила на Домициан да кара важните гости да чакат, докато разговаря с робини. Не беше в стила на Домициан да разговаря с каквито и да било момичета изобщо. Той не считаше жените за особено полезни, когато бяха извън леглото му; всички го знаеха.

Но той беше говорил с мен половината нощ, сякаш никой друг не съществуваше на този свят, и изведнъж всички започнаха да се тълпят наоколо със сънливи, но блеснали очи.

– … скъпата ми Атина

– … какво прекрасно представление

– … един от великите творци на нашия град

– Добре, стига толкова! – приближи се Ларций. – Беше дълга нощ. Веднага вкъщи, дете!

Една ръка с хубав маникюр ме потупа по рамото и аз се обърнах. Императорски освободен роб, с официалните лилави отличителни белези.

– Скъпа Атина? – каза той с възпитан тон.

Залата замлъкна в очакване. Вече бях скъпа Атина, така ли?

Наведе се и ми прошепна нещо в ухото. Аз кимнах. Той се поклони много ниско, поклон, запазен за императора – или за най-близките му.

Глава седемнайсета

Теа

– Да, вече повече от месец и няма никакви признаци да му е омръзнала! – прошепна пред стаята ми една робиня, която току-що бе изнесла цяла купчина от туниките ми. Тя се беше натъкнала на две други перачки и веднага бяха събрали глави заедно да шушукат. През последния месец никой в дома на претор Ларций не можеше да говори за нищо друго, освен за мен.

– Чух, че поръчал куртизанка от съдържателката на дом Ксанти! – каза друга робиня.

– Да, и я отпратил след по-малко от час. А нашата Атина я държи цяла нощ!

– Тя не е толкова хубава, колкото тези куртизанки. Какво има толкова, че не му омръзва?

И аз не знаех.

– Защо? – бях го попитала веднъж, но Домициан само сви рамене. Той изпращаше да ме викат поне пет пъти седмично. Аз винаги прекарвах нощта и се връщах пеш в дома на Ларций, обута в сандалите си, прозяваща се в пролетната зора.

Перачката:

– Шшшт, ще те чуе!

– Не, няма. Била е будна с часове, правила е кой знае какво и ще спи поне до обяд!

Всъщност аз седях изправена на леглото си, косата ми се спускаше отзад, по широката гръцка роба, с която спях, дъвчех края на перото и се опитвах да напиша песен. Домициан доста харесваше музиката, която пишех сама.

– Някой ден може дори и да напишеш нещо хубаво – така се изрази той.

– Знаеш ли, че той говори с нея? Мислиш ли, че тя го съветва – гласът зад трона, нещо такова?

Аз се изсмях тихичко. Изобщо нямах влияние над Домициан, изобщо; той не беше оставил място за съмнение.

– И не се опитвай да се месиш в императорските дела – беше казал хладно той, когато за пръв път пренощувах в двореца. – Никога не искам съвети от жените си. Други важни житейски правила са: "никога не разгневявай боговете" и "никога не залагай на гладиатори".

Това последното вече го знаех.

Отново робинята:

– Мислиш ли, че скоро ще му омръзне?

Дори и това да се случеше, бъдещето ми вече беше подсигурено. Щеше да има много мъже в Брундизиум, които да искат да чуят какво в гласа ми е запленило така господаря на света. Навсякъде, където отидех, бях ухажвана и поздравявана. Само Ларций изглеждаше обезпокоен.

– Мразя, когато постъпваш така, дете – сконфузено рече той. – Ти си певица. Творец. Не куртизанка.

– Императорът го знае – опитах се да се усмихна. – Той ми подари струни за лирата, нали? Достатъчно, че да свиря, докато стана на петдесет.

– Не ставай досадна! Знаеш какво имам предвид!

Усмихнах се. Малко от безочливостта в тази усмивка бях заимствала от сина си, но не можех да я избегна. Ларций въздъхна.

– Е, надявам се, че знаеш какво правиш. Изпускаш доста концерти, нали ти е ясно? Центурион Денсус и Корнелия Прима искаха да пееш на сватбата на голямата им дъщеря, а те винаги са били едни от любимите ти патрони

– Кажи им, че не мога!

Моят императорски любовник не обичаше да ме дели с други. В известен смисъл това бе ободряващо – императорът ме беше взел само за себе си и като резултат не трябваше да бъда подвластна на никого вече. Освен на него.

Мелодията, която се опитвах да напиша, се отприщи в главата ми и се изля върху хартията през върха на перото. Доста приятна. Щеше добре да се върже с текста на една стара гръцка поема, за която си мислех. Може би дори щях да получа няколко неохотни думи на похвала от императора: "Не е добро, но не е и лошо".

– Теа? – Пенелопа връхлетя в стаята, сивите ѝ къдрици се тресяха от гняв. – Теа, това твое дете пак бие сина на Хлоя!

Докато успея да изтичам надолу по коридора, както бях в спалната си роба, крясъците на Викс вече изпълваха къщата.

– Да наричаш майка ми евтина курва! Тя е много скъпа! Тя е най-добрата! Твоята майка го прави БЕЗПЛАТНО!

Те паднаха с грохот в басейна на атриума. Викс се заизмъква, олюлявайки се, като говореше несвързано и все още ръмжеше. Сграбчих го за свитите в юмруци ръце, издърпах го от басейна, извиних се както беше редно и го повлякох по коридора.

– Не можеш да продължаваш да се размотаваш наоколо и да се биеш! Какво ти каза синът на Хлоя?

– Каза, че си курвата на императора.

– Но аз съм курвата на императора, Викс! – Бутнах го в стаята си.

– Да, но той каза, че изобщо не си певица! Каза, че би направила всичко за петаче. Каза...

– Това не е извинение! Наведи се!

Извадих поошмулената брезова пръчка, а Викс нададе писък, от който кръвта да ти се смръзне.

– Викс, за бога, та аз дори още не съм те ударила!

– Хайде де, почвай… – ухили се той.

Здравата го напердаших по подгизналия задник. Той крещеше, сякаш му вадех вътрешностите с вилица. Не че наистина толкова го болеше; просто крещеше, защото така бе редно. А и не му бях наистина ядосана; аз също просто го биех, защото така бе редно. Все трябваше да направя нещо, за да покажа, че не съм пълен провал като майка.

– Значи, щом като си курвата на императора, би трябвало и аз да спечеля нещо от това? – Викс се изправи, търкайки задника си, и дружелюбно попита, когато оставих настрана брезовата пръчка: – Той ще те заведе ли на игрите? Ще мога да отида и аз на игрите! Да седя в императорската ложа толкова близо до

– Няма да ходиш на игрите!

– Ще ходя! Ще бъда гладиатор някой ден!

– Няма да бъдеш гладиатор!

Моят народ има една стара поговорка за децата, които плащат за греховете на родителите си. Някога си мислех, че това са глупости. Изглежда, не са

***

– Не е лоша песента – каза императорът. – Не е толкова банална, колкото обикновено.

– Така си и помислих, че ще кажеш – оставих аз лирата си.

– За теб има ли изобщо някакво значение какво мисля?

Беше много късно. Маслото в лампите почти бе изгоряло и те хвърляха сенки върху императорската спалня. Непретенциозна спалня, която отразяваше непретенциозния вкус на Домициан: без копринени завеси на прозорците, без кадифени възглавнички по леглото, без скъпоценни камъни в мраморните очи на малката Минерва, която стоеше в ъгъла.

Протегнах се за робата си и я надянах през главата, без да отмятам завивката, преди да съм напълно облечена. На него не му харесваше да се излежавам гола в леглото му.

– Няма да търпя, която и да е жена да се разхожда безсрамно из стаята ми като Клеопатра – бе казал кратко той. – Ще се обличаш като порядъчна жена, освен ако не ти кажа друго!

Вечер той посягаше към документите, светлината прозираше през оредялата коса отгоре на главата му. Беше чувствителен на тази тема, както бях установила. Намръщи се, като прегледа набързо един свитък, но това беше само вяло изражение; тази вечер бе в по-достъпно настроение.

– Какво става с пристанището? – попитах аз. – Или искаш някоя нова арка?

Навсякъде, където отидеше Домициан, той строеше: пристанища, арки, пътища, водопроводи, храмове – всичко на нивото на бляскавата династия на Флавиите.

– Да, пристанището...

– Върви много бавно, нали?

– Инженерите казват, че им трябва още една година. Аз мисля, че – три.

– По-скоро – четири, бих казала. Предвещават ново наводнение.

– Ти знаеш повече за пристанищата от мен?

– Не, но живея в Брундизиум от дълго време.

– Никога не приемам съвети от жени.

Свих рамене, готова да чакам мълчаливо, но след миг той ми направи жест да продължа да говоря.

– Не съм сигурна за какво искаш да говоря, цезаре – казах аз внимателно. – Защо вместо това ти не ми разкажеш някоя история? За вълнуващата ти победа над германците в Тапе може би?

– Мразя да разказвам истории!

– Това е нещо ново. Повечето мъже обичат да ме отегчават с разказите си за храброст.

Веднага щом думите излязоха от устата ми, осъзнах грешката си. Той не обичаше да му се напомня за другите мъже, които бях забавлявала преди него. Това беше една от причините, заради която не му бях казала за Викс.

Черните му очи ме гледаха замислено, сякаш черепът ми беше направен от стъкло и той виждаше през него чак до малкото рижаво момченце в главата ми. Една муха избръмча, ръката му се стрелна и набоде мухата на острия връх на перото. Никога не пропускаше. Придворните обичаха да се шегуват с този му навик и се обзалагаха колко мухи може да набучи до края на един такъв дълъг летен следобед… Но зад шегите се криеше страх. Може би просто защото той беше император. А може би не. Никога не се чувствах напълно спокойна с него, въпреки че говорех открито. И не му бях казала за Викс.

Смених темата.

– Ще се връщаш ли скоро в Рим, цезаре?

– Не. Ще бъда в Тиволи за лятото.

– Кога ще заминеш?

– Защо? – Той остреше върха на перото си. – Чакаш да се отървеш от мен ли?

– Може би чакам да се отърва от всичките подлизурковци, които стоят в приемната ми.

Те прииждаха всяка сутрин, молеха да разменят дума с мен. Сенатори, тактично просещи привилегии за себе си и постове за синовете си, поети, пишещи ми стихове, за да получат благоволението ми, стари войници, надяващи се на място в охраната на двореца, дори и млади мъже, достатъчно глупави да мислят, че да откраднат любовницата на императора си е най-възвишена цел. Може би ще си помислите, че е вълнуващо да си център на цялото това внимание, но всъщност беше изненадващо досадно. Малко тъжно. Всичките тези алчни очи.

– Не се тревожи – каза Домициан, прекъсвайки мислите ми. – Щом ми омръзнеш, подлизурковците ще се махнат. Предполагам, че ще се натъжиш, когато настъпи този ден?

– Не.

– Някога ценях откровеността на жените. Започвам да си променям мнението.

– Да си тръгвам ли, цезаре?

– Не. – Той прокара острия връх на перото по челото ми, носа, устните. – Ела тук.

Като любовник беше рязък и несантиментален. Нямаше нестандартни нужди, нито необичайни желания; всъщност единственото му изискване беше:

– Въздържай се, моля те, да имитираш екстаз. Намирам го за разсейващо.

Той имаше масивно тяло, но беше подвижен, с посивели къдрави косъмчета по гърдите – пращящ от сила четирийсетгодишен мъж. В леглото повечето мъже ми изглеждаха като глупаци, но Домициан не беше глупак.

Когато свърши, аз се протегнах за робата си.

– Вече почти съмна – казах, – трябва да тръгвам.

Той лежеше на възглавницата, очите му бяха непроницаеми.

– Да, трябва.

Аз бях певица и знаех как да чета мислите на публиката. Бях работила като проститутка и знаех как да чета мислите на мъжете. Но поглеждах Домициан и никога не знаех какво мисли. Бях го виждала да подписва смъртни присъди с нехайна жизнерадост, бях го виждала най-неочаквано да отмята главата си назад и да избухва в смях от някоя шега; делях едно легло с него, взирах се в черните му очи – а изобщо не го познавах.

Завързах сандалите си, взех си лирата и се измъкнах в коридора. Зад мен светлината от лампата очертаваше строгия нос на императора, притворените му клепачи, които скриваха проницателния му флавиевски поглед. "Боричкането в леглото", както той го наричаше, когато беше в по-весело настроение, бе приключило. Вече се беше съсредоточил върху документите.

Приятен мъж? Не. Привлекателен мъж? Дори и това не.

Но със сигурност не и скучен мъж.

***

Рядко ме викаха в двореца сутрин, но когато един императорски освободен роб почука на вратата ми след закуска, аз не се възпротивих. За мое изумление ме заведоха не в спалнята, а в таблинума, където моят любовник, императорът, седеше наполовина скрит зад купищата пергаменти.

– Влез – каза той, докато подпечатваше с пръстена си някакви документи. – Затвори вратата!

Разговорът ни, когато получих първия шок за деня, беше кратък и делови. Иронична усмивка трепна на устните на освободения роб, когато ме изпращаше от двореца, и аз знаех, че скоро всички в Брундизиум щяха да говорят, че императорът най-сетне е платил на курвата си и я е отпратил, а и какво друго може да очаква една обикновена пееща еврейка. Издърпах края на воала си и си покрих лицето, докато бързах през атриума, промъквайки се през тълпата от роби и прислуга. И внезапно се натъкнах на втория шок за деня – шок, облечен в рубиненочервена стола и ухаещ на мускус.

– Гледай къде ходиш! – сопна се тя и ме блъсна, когато минаваше покрай мен.

– Лепида? – казах аз.

– Да, какво?

Тя се завъртя и ме погледна за пръв път. Дръпнах воала от лицето си и тъй като бузите ѝ се покриха с червени петна, аз почувствах някакво скрито задоволство, че носех новата си лъскава коприна с кехлибарен цвят със златни ширити.

– Теа? – Очите ѝ се стрелнаха към кехлибарените огърлици около врата ми и накитите от топаз на ушите ми, златната диадема, която повдигаше косата ми… – Какво правиш тук?

Видях как мислите ѝ се завъртяха бързо, като колелата на каляска с коне, препускащи из арената.

– Работя – направих небрежен жест, който да разкрие златните ми пръстени. – А ти какво правиш тук, в Брундизиум?

– На посещение съм на доведения си син – той току-що се завърна от Германия, не че е твоя работа

– О, но Паулиний не е тук точно сега! – Накарах обеците ми да затанцуват, леко отмятайки глава, и почувствах необуздан наплив на задоволство дълбоко в себе си. – Някакви задачи в преторианските казарми, вероятно. Връща се утре.

– Ти от къде знаеш? Какво правиш в двореца, Атина? – Лепида ме гледаше злобно, опитвайки се да запази самообладание. Хората наоколо започнаха да ни зяпат с почуда и тя сниши глас: – Префект Норбан е близък личен приятел на императора и ако чуе как ми говориш.

– Е, Паулиний е и мой близък личен приятел. Сигурна съм, че ще ми прости! – Използвах това, че съм по-висока от нея, за да я изгледам отвисоко – трик, който подейства безотказно, също както някога. Може би дори малко по-успешно, тъй като сега моята туника беше точно толкова изтънчена, колкото и нейната, а бижутата ми – по-скъпи от нейните. – А императорът, е, той напоследък е склонен да ми прощава всичко, което правя. Ти да не би да се надяваше да го видиш? Точно в момента е много е зает с плановете за пристанището. Бремето на поста му е огромно! – въздъхнах аз, като се вживях в ролята си. Една едра матрона във виолетова копринена стола ни погледна и прошепна нещо на мъжа си зад отрупаната си с пръстени ръка. – Огромно бреме, но миличкият ми се справя с всичко толкова добре. Пожелавам ти по-голям късмет утре!

Аз се завъртях на петата на украсения ми със злато сандал, сякаш бях готова да профуча покрай нея.

Малката ѝ ръка с остри нокти се впи в рамото ми.

– Какво искаш да кажеш? Ти не познаваш императора!

– О, напротив! Той е доста всеотдаен към мен – усмихнах се аз, като забивах всяка дума като стрела и издигах отработения си глас, за да я изстрелям по-силно. Група ликтори, които стояха наблизо, ни изгледаха. – Нима не знаеше? Атина – новата пойна птичка на императора! Новата му любовница! – Завъртях се и всичките ми воали зашумоляха около мен. – Аз! – Лицето ѝ позеленя. Никога преди не бях виждала нечие лице да позеленява и наблюдавах с интерес. Точно като неузряло сирене. Лепида отвори устата си, затвори я, отвори я отново… Довърших я, като пуснах последната си, най-точна стрела. Всички в атриума се бяха вторачили в нас. – Всъщност, когато императорът се оттегли във вилата си в Тиволи за лятото, ще ме вземе със себе си. Само мен! – Усмихнах се отново, лъчезарно, срещу зяпналото в недоумение лице. – Може да наминеш, преди да тръгна за Тиволи. Имаме толкова много неща да си кажем. О, и не се срамувай, че ще идваш при една обикновена певица. Напоследък имам толкова много видни посетители… Приятен ден, Лепида Полиа!

Красив миг! О, колко красив, съвършен миг! Но като продължих извън двореца надолу по улицата, ликуването ми отстъпи място на недоумението… Императорът щеше да ме води в Тиволи… Където не водеше никого Защо?

***

– Време да ми се отплатиш и да се сбогуваме ли? – бях попитала аз дръзко, докато си проправях път през обичайната суматоха от роби, писари и помощници в таблинума. Може би прощалният му подарък щеше да е достатъчно щедър, че да мога да откупя свободата си от Ларций.

– Няма да те отпращам, все още – каза той равнодушно, като подпечата някакъв документ и го подаде на един роб. – Ще те водя в Тиволи за през лятото. Тръгваме след пет дни.

Вероятно съм изглеждала доста смешно – да стоя там със зяпнала уста. Той ме погледна с известно раздразнение, но след това стана, заобиколи писалището си и тръгна към мен, а на устните му трептеше една от неговите редки очарователни усмивки.

– Не, Атина, аз рядко се шегувам. – Той взе ръката ми, което ме изненада отново. Извън "боричкането в леглото" той почти никога не ме докосваше. Повдигна пръстите ми към устните си, сякаш да целуне ръката ми, но внезапно се наведе и ме ухапа по възглавничката на дланта.

– Не взимай много багаж.

Веднага след това продължи да диктува на един от писарите си, който ме погледна със страхопочитание, когато излизах от стаята зашеметена и се сблъсках с Лепида.

Прогоних образа и погледнах малката дъга от розови следи от зъби на дланта ми. Почти не се забелязваше на слънчева светлина.

Е… Наистина трябваше да се прибирам. Ако щях да заминавам за Тиволи след пет дни, ме чакаха много приготовления.

Глава осемнайсета

– И така, защо високопоставено лице като преторианския префект Норбан ескортира любовницата на господаря си? – задяваше се с него Атина. – Надявам се, че не са те понижили. Паулиний се изсмя.

– Мисля, че съм единственият човек, на когото императорът има доверие, че може да те доведе, без да се опита да те съблазни – каза той весело.

В сивкавосиня стола, с гребенчета от лазурит, придържащи тъмната ѝ коса, излегната в императорска носилка със завеси от лилава коприна, носена от шестима безмълвни нубийци. Атина изглеждаше като любовница на императора от глава до пети. Паулиний за миг изпита лека завист – той се беше наслаждавал на компанията ѝ много преди императора все пак… Не че Домициан знаеше това. Пропъди мисълта и подкара коня си близо до носилката. Пътят пред тях беше разчистен, росата вече съхнеше. Преторианците от отряда му непринудено си приказваха зад тях, подпрели копията си на рамо, и от време на време беззлобно ругаеха пролетната кал под краката си, радостни от приятната езда в слънчевата лазурна утрин, също както и самият Паулиний.

– След като вече не съм залък за твоята уста, можеш да ми викаш Теа – каза тя, докато отвяваше праха от лицето си с ветрило. – Всъщност това е истинското ми име.

Паулиний примигна.

– Не знаех.

– Разбира се, че не знаеш. Мъжете не говорят с любовниците си. Само с приятелите.

– Значи императорът не говори с теб?

– Е, той – да! – Атина – Теа звучеше замислено. – Но той е различен, нали?

– Така е – съгласи се Паулиний.

– И те цени много. – Теа облегна лакътя си на лилавата копринена възглавница. – Не си излизал от Дакия през последните години, нали?

Паулиний сви рамене и почувства как червените пера се разлюляха на шлема му.

– Аз съм просто пазач.

Теа се усмихна, обеците ѝ от лапис лазули се полюляваха.

– Той те използва много, нали?

– Да – каза Паулиний сериозно. – Но и ми гласува голямо доверие.

– Предполагам, че е така. Поверява ти войните и жените си… Човек си мисли, че императорите нямат приятели, но теб те е превърнал в приятел, нали?

– Не. – Паулиний се усмихна, поглеждайки надолу към пъстрия врат на коня си. – Не можеш да станеш приятел с човек като него

– Защо? – любопитно запита тя.

– Ами той е просто… – Паулиний търсеше думи. – Ако можеше да го видиш в битка, щеше да разбереш. Той не е като онези военачалници, които разказват за героизма над чаша греяно вино, но никога не се доближават достатъчно до сърцето на боя, че да усетят истинския му аромат. Той е точно там, в разгара на събитията. Легионерите биха направили всичко за него. Той е един от тях. Войн.

Теа подаде главата си.

– Хората казват, че е бог.

– Може и да е. Ако има човек на земята, който да е бог, то това е той! – Паулиний я погледна. – А ти какво мислиш?

– О, аз съм еврейка – каза небрежно тя, докато си вееше с ветрилото. – Ние вярваме само в единствения Господ. Както и да е, странно е да си помислиш, че можеш да делиш едно легло с бог, като Леда или Европа.

– Аз, ами може би не е моя работа, но… – Паулиний усети, че се изчервява и погледна надолу към гривата на коня си.

– Паулиний – плътният ѝ богат глас звучеше развеселено. – Никога няма да кажа на императора, че си ме посещавал за нещо друго, освен заради музиката ми.

– Не за това си мислех… – каза той, въпреки че безспорно почувства облекчение. – Слуховете за него… Не вярвай на всичко, което чуваш.

– Разбирам.

– Слуховете за племенницата му! – Паулиний избухна. – Долни слухове, а той просто изсумтява и казва, че клюките продължават да живеят, независимо колко човека ще екзекутира. Но хората не бива да говорят за императора си по този начин. Просто защото той е бил мил към нея.

– Ти някога срещал ли си Юлия?

– Не и откакто бяхме деца. Когато получих поста си на префект, тя вече живееше в Кремона заради здравето си. Тя беше луда, нали разбираш – видях докладите от предишния префект, който е водил прилежно досиета на всеки в двореца. Тя е сновяла безцелно, мърморейки разни безсмислици, отказвала е да се храни, измъквала се е до Храма на Веста, за да се опита да спи под олтара… Дори и когато аз я познавах като дете, си беше странна. Плашеше се до смърт от неща, които сама си въобразяваше. Тя не беше… не беше нормална, въпреки че никога не бих го казал на императора. Не иска да чуе и дума срещу нея. Той няма собствени деца, нали разбираш, затова за него тя бе като дъщеря.

– Но е умряла при аборт, нали?

– Не! – Паулиний си припомни частния доклад, който беше прочел, описанието на лекаря от Кремона, който после избягал от страх за живота си. – Било е самоубийство – пробола се е в корема. Умряла е бавно, от инфекцията… След това хората започнаха да говорят, че е некадърно направен аборт. Баща ми беше там; той се опита да извади истината наяве, но кой ти слуша истината, когато лъжите са по-интересни.

Последва доста конфузна тишина. Атина се надигна на възглавниците си, пооправи лилавите копринени завеси така, че да прикрие лицето си от слънцето. – Паулиний, видях доведената ти майка в двореца преди няколко дни Тя се бе помъчила да намери по-малко неудобна тема. Не го направи нарочно, но едва ли можеше да попадне на по-неудобна от тази.

– Лепида?

– Да, каза, че била дошла, за да те види.

– Е, не дойде… – Паулиний се наведе, за да изтрие мръсно петно от прасеца си. – Тя… Ние не сме в добри отношения. Виждам я понякога, но… – Той поизостана от носилката.

– Лично аз – каза направо Теа – по-скоро бих поддържала добри отношения с усойница, отколкото с Лепида Полиа.

Миля или две мълчание. Цветното ветрило на Теа се движеше напред-назад.

– Атина – Теа… – Паулиний усети как гласът му трепери, – някога била ли си… ами… искам да кажа… някога желала ли си някого истински? Да го желаеш като вода в пустинята – въпреки че знаеш всичките му недостатъци, всеки един от тях – и това да няма значение?

Той видя как дълбока вълна на съчувствие се надига в очите ѝ и извърна поглед.

– Да – каза тя, – да, желала съм някого по този начин!

– … колко време ти отне да забравиш?

Тя бавно поклати глава, ветрилото спря да се полюлява.

– Не съм го забравила

– Не си ли?

– Не… Може би, ако се бях омъжила, но… – Тя сви рамене. – Трябва да се ожениш, Паулиний!

– О, ама аз не за себе си… За един приятел – Траян се казва, той е в Иудея.–

Разбира се. След това му беше по-лесно да язди пред носилката, отколкото отново да срещне очите ѝ.

Теа

– Добре ли пътува, цезаре?

– Нормално. Ти настани ли се?

– Да. Вилата е хубава.

Дори всъщност много хубава. Бижу от бял мрамор: алеи с колонади и терасирани градини, урни с лилии и езерца с тиха вода, вълнисти мозайки и сребърни нимфи в ниши. Луксозно и усамотено убежище на около миля от прелестния град Тиволи; място, където човек, който няма право на личен живот, може да остане сам. За пръв път тук нямаше тълпи от придворни, заети писари или суетящи се роби. Като изключим мълчаливите роби, императорът на Рим и аз бяхме съвсем сами. Странно.

– Ще вечеряме на терасата! – заповяда ми той. – След един час.

Облякох се с особено внимание в стаята от розов мрамор, която може би някога е била на Юлия. Спрях се на семпла бяла роба със сребърен пояс под гърдите, косата ми – свободно пусната по гърба, и без бижута, освен медния пръстен на Ларций на едната ми ръка и един с голяма перла на другата. Колко беше хубаво да си почина от внимателния подбор на тоалети за представленията. Бутнах настрана кутийките с руж и боя за нокти и се плъзнах на терасата боса. Два украсени със сребро лектуса бяха поставени под сянката на една върба, чуваше се ромолящият звук на реката долу.

Императорът вече чакаше, облегнат на един лакът на своя лектус, когато вдигна поглед от купчината документи.

– Девица весталка… – отбеляза той заради бялата ми роба.

– Не, просто момиче на почивка.

Седнах със свити крака върху лектуса си и се насладих на ястията, които тихите роби изнасяха в безмълвен поток. Щраусови яйца, езичета от фламинго, сърнешко в розмарин, захаросани лешникови сладкиши в сметана, старо червено вино в украсена със скъпоценни камъни бутилка – доста драстична разлика от обичайните за Домициан говеждо с хляб и бира. Имаше и други промени, както забелязах. Копринени възглавнички по лектусите, като се има предвид, че обикновено той ненавиждаше коприната… солидни сребърни чинии, макар че обикновено ядеше в глинени… и вместо обичайната вълнена туника носеше роба във варварско ярки цветове от някаква екзотична източна коприна.

Тогава вдигна очи и хвана погледа ми.

– Любуваш ли ми се?

– Да – усмихнах се аз.

– Да – той почувства вкуса на думата. – Би го казала на всеки мъж. Колко си имала?

– Моля?

– Колко? – Погледът му ме обезпокои: не твърде безизразен, не твърде незаинтересуван. – Хайде, Атина, приблизително? Сто?

– Не знам – отвърнах с равен глас. – Сега имам само теб.

– Отличен отговор. Своевременен, убедителен и необвързващ. Можеше да станеш сенатор, ако не беше курва.

– Аз?

– На колко си, на двайсет и четири? Трябва да си започнала отрано.

– Цезаре!

– На колко? Дванайсет? Тринайсет? Кога се научи да лъжеш така изкусно?

Оставих чашата си.

– Колко красив изглед има тук! Може ли да погледна?

Отидох до ръба на терасата, без да чакам отговор. Имаше една навъсена червена резка в небето, само това беше останало от залеза, а луната се показваше иззад покрива на вилата. Погледнах надолу, покрай босите си крака. Терасата нямаше парапет, само отвесен мраморен ръб, надвесен на двайсет или повече крачки над спокойно течащата река.

– Опасно – каза Домициан зад гърба ми. – Нали?

– Да – обърнах се и го погледнах, – но аз добре пазя равновесие.

Той погледна назад за момент, след това стана и прекоси терасата до мястото, където стоях, а варварската му роба шумолеше.

– Прекрасен изглед! – каза той. – Сутрин мъглата се издига от реката на талази, като Юпитер, когато идва за Даная! Много красиво!

Той прокара пръсти през косата ми.

– Често ли идвахте тук с Юлия? – попитах, без да мисля.

– Юлия? – изрече името, сякаш никога не го беше чувал преди. – Не, тя не харесваше терасата – боеше се да не падне. Не като теб.

Той усука косата ми като въже около ръката си.

– Но ти не си Юлия, нали? – Докато гледах разсеяно над реката, той дръпна главата ми назад толкова рязко, че от очите ми изхвръкнаха сълзи. – Юлия не би стояла на ръба.

Дърпането намаля, когато ръката му отпусна косата ми. Стоях вцепенена, докато той прокара пръсти по извивката на шията ми, почти галейки я… Този мъж, който никога не ме докосваше случайно… Почувствах как ръката му обхваща врата ми, усетих дишането му зад себе си и все пак останах глупаво изненадана, когато ме сграбчи за врата и го стисна.

– Страх ли те е? – попита той, а очите му бяха като на любопитно дете.

Пръстите на краката ми се вкопчиха в голия ръб на терасата.

– Не.

– Лъжеш! – Ръцете му се впиваха по-силно в гърлото ми.

– Може би.

– Ужасена си.

– Не.

– Знаеш ли какво правя с лъжците?

Бях започнала да придобивам относително ясна представа. Ние се полюлявахме на ръба над пропаст, дълбока двайсет крачки. Щях да падна. Паднах – на длани и колене, върху твърдия мрамор, когато той ме дръпна настрани от ръба. Поех въздух през насиненото си гърло с хрипливо вдишване. Вдигнах поглед към него.

Той се загледа в мен за момент. След това се усмихна с онази очарователна флавиевска усмивка, която смекчаваше суровото му лице.

– Ще си признаеш – каза той весело. – Ще си признаеш, че те е страх. Време е за леглото.

Той ме прегърна и ме вдигна със здравата си войнишка ръка.

***

Събудих се бавно. Натъртвания. Болка. Мъжка ръка на рамото ми.

Изплъзнах се, като за малко щях да падна от леглото. Но мъжът беше русокос грък с груба робска туника и ми се усмихна някак дружелюбно. Императорът не беше наблизо.

– Кой си ти? – гласът ми дращеше собствения ми слух.

Той просто се усмихна отново и започна да оправя стаята, като подреждаше възглавниците и изпъваше чаршафите. Спря, вдигна туниката ми от пода и сбръчка нос при вида на петната по нея.

– Изхвърли я – казах аз.

Погледна ме с такова безмерно съчувствие, застанал там със съсипаната туника в големите си ръце, че аз извърнах лице. Вероятно беше виждал това и преди. Не се възпротивих, когато ме взе на ръце. Съмнявам се, че бях в състояние да ходя сама.

Занесе ме в малката зелена мраморна баня до спалнята ми. От басейна вече излизаше гореща пара; някой беше запалил въглищата. Потопи ме в топлата вода и започна да ме къпе като бебе, изтърка ме с меко парче плат и вчеса масло от камелия в косата ми. Пръстите му бяха нежни върху ожулванията ми.

– Как се казваш? – попитах го аз.

Той се усмихна и ме извади от басейна. Попи ме с хавлия, нахлузи ми роба и ме изнесе навън. Аз поклатих глава.

– Не, не искам да ходя там – не на терасата! Знаеш ли къде е императорът?

Робът издаде успокоителни звуци и направи жест към празната тераса. Имаше само един лектус, само една чиния и само един бокал на масата. Под мраморния ръб мъглата се издигаше от сребърната река – Юпитер идва при Даная! Красота!

Закрих лицето си с длани.

Усетих как големият роб ме сложи на лектуса. Той събра мократа ми коса с ръце и аз усетих зъбците на гребенчето, с което захвана влажните кичури.

Поклащах се напред-назад под топлото майско слънце, с очи затворени и закрити с дланите ми.

– Здравей, скъпа.

Вдигнах поглед толкова рязко, че за малко да се строполя от лектуса. Но не беше Домициан. Беше дребен тантурест мъж на около трийсет, с овално лице с бретон от неподвижни къдрици над челото.

– Аз съм Несий – каза той сияещ, – астрологът на императора. Ти трябва да си новата любовница? Много ми е приятно да се запознаем. И не, императорът го няма. Отиде по някаква държавна работа, мисля. Би трябвало да не се прибере цял ден.

Кимнах в мълчалив поздрав. Не можех да изрека и дума, но Несий сякаш не забеляза и се разположи лежерно върху един стол с изваяни орнаменти точно срещу мен, опъвайки дебеличките си, обути в сандали крака.

– Атина, нали? Знаех си, че беше някаква богиня. Вече си се запознала с Ганимед, както виждам. Той ти среса косата. Подходящо име, нали?

Погледнах нагоре към роба, който се усмихваше над рамото ми. Ганимед – "хубав младеж" – да, подхождаше му. Той имаше тъмносини очи и коса с цвета на пшеница, и тяло като на златен Аполон. Ръцете му бяха много нежни.

– Благодаря – казах аз с дрезгав глас.

– Той е ням по рождение – каза Несий. – Така се е случило, въпреки че едва ли има някакво значение, щом на всички други роби в тази вила са им отрязани езиците.

Погледнах към дребния астролог.

– Вие не сте ням.

– Да, ама аз не съм роб. Но разликата не е голяма – никой не се нуждае от астролог в наше време, така че аз изцяло завися от императорската си пенсия. Ще ядеш ли тези кифлички?

Побутнах храната към него.

– Защо… защо никой не иска астролог?

– Защото е в разрез със закона, разбира се. Императорът официално прогони астролозите в изгнание. Но въпреки това сметна, че услугите ми са му от полза – съвсем естествено. Аз съм най-добрият, така че му се стори уместно да ме държи подръка. Добра професия, както се очертава: храната е вкусна, виното изобилно, а заплащането редовно. – Той намаза с мед една кифличка. – А сега твоята история… Гложди ме любопитство.

– Аз съм певица. Той ме видя, хареса ме и ме доведе тук. Това е всичко.

– Трябва да се научиш да добавяш малко тръпка в историите си, скъпа моя. Не се страхувай да се хвалиш. Аз самият съм непоправим самохвалко. Трябва да има нещо особено в теб или той изобщо не би те избрал от първото виждане. Каква е тайната ти?

– Тайната ми ли? – Прокарах ръка по шията си. – Не му напомням за Юлия.

– А – светлите очи на Несий проблеснаха от съчувствие заради натъртванията ми. – Странно момиче бе Юлия. Толкова крехко същество, но издържа осем години на неговите… – Той се прокашля. – Така де. Не беше чак толкова крехка, колкото изглеждаше. Направо ме изуми, когато се спомина. Можех да се закълна, че не ѝ беше време да си отиде. Бях разчел хороскопа ѝ, искам да кажа. Е, тя взе съдбата си в свои ръце… Точно така направи. Някои хора го умеят.

Той въздъхна и отхапа от една праскова.

– Разчел си хороскопа ѝ?

– Да. И ръката ѝ също. Да ти кажа право, предпочитам дланите пред звездите. По-малко математика.

– Можеш ли да разчетеш и моята? Искам да знам колко скоро ще му омръзна.

Погледът му потрепна от хладния ми глас. Протегна пълната си малка ръка, а аз му подадох своята.

– Ще прескоча мистичните напеви и размахването на ръце, които обикновено правя в такива случаи… – Очите на Несий се плъзнаха по дланта ми делово, сякаш бе държавен служител, четящ документ. – Първо, миналото… горещо място, горещо и сухо. Звезда с шест лъча – а, от народа на Давид! Значи мястото трябва да е Иудея. Град, пълен със смърт, тела, скупчени по три-четири едно върху друго – да, историята на Иудея има своите страшни моменти. Да прескочим тази част. След това, нови градове и нови хора; ново име. Музика; това е постоянно. Пресича дланта ти като златна нишка. Няколко стари вражди. И стара любов също, о, богове! Войн, както разбирам – дълбока следа е оставил върху тази твоя малка ръчичка. Аплодисментите го следват навсякъде като облак, това говори ли ти нещо?

– Прескочи го – казах аз грубо.

– Следва, дете… О, спокойно, не се плаши, няма да те издам. Още деца, но това вече е в бъдещето. Да, цяла тълпа деца.

– Чии деца?

Не и на Домициан! Не и негови! О, Господи, само не негови! Сетих се за египетската каша с връхчета от акация, която може да предотврати зачеване; тинктурите от джоджен и седефче, които могат да прекъснат бременността, ако кашата не подейства. Трикове на проститутките, които бях научила през времето, прекарано на крайморската улица, а сега бих ги използвала с удоволствие. Никое мое дете нямаше да бъде от Домициан!

– Не се знае чии деца. Това е длан, а не родословно дърво. Има и златен венец в основата на пръста. И двамата знаем кой е това. Линиите се пресичат – предстоят ти изпитания!

– Колко дълго? – прошепнах.

– Не знам. Известно време, мисля. Период на трудности с неясен изход. Нещо повече… – Той сгъна пръстите ми върху дланта и бутна ръката ми към мен. – Тежко минало, скъпа моя, и тежко бъдеще. Съжалявам.

– Известно време? – повторих аз.

Колко дълго е това известно време? Колко дълго?

Ганимед ме помилва по главата.

– В такива случаи мразя да гледам в бъдещето! – Несий бутна чинията обратно към мен. – Ето. Ето, вземи си кифла.

Глава деветнайсета

Теа

Ганимед ме накара да отидем на пазар. Посетих по-модния от пазарите на Тиволи и дори със забулено лице всички ме разпознаваха.

– Малко парфюм?

– Руж от Индия?

– Коприна, която ще направи кожата ви сияйна!

Вървях тромаво из форума и посочвах всичко, което исках. Избирах неща, които щяха да запазят стойността си – златни статуетки и украшения от слонова кост, неща, които бяха достатъчно малки, че да мога да ги взема със себе си в случай на бягство. Ганимед вървеше по петите ми като послушно кученце и носеше нарастващата купчина покупки. Жени плебейки шепнеха, прикривайки уста с длан, когато ме видеха; патрицианки повдигаха оскубаните си вежди; двама легионери се смушкаха с лакти. Всички се отдръпваха, за да ми направят път.

Бижута. Влязох в първия магазин, посочих един поднос с пръстени и пред слисаните очи на собственика започнах да ги слагам по насинените си ръце. По два-три на всеки пръст – злато, сребро, перли.

– Гривни?

– Да! – Грабнах с шепи от изящните гривни и ги нанизах на ръката си, докато не заприличах на престъпник в окови, а след това закопчах три или четири огърлици около врата си. – Икономите на императора ще се погрижат за сметката – казах аз и излязох с щедрия откуп.

Откуп, който можеше да ми осигури бъдещето, когато омръзнех на императора!

Моля те, Господи, нека да е скоро!

Пресякох улицата до най-близката скамейка, студен мраморен блок до Храма на Юпитер. Една количка трябваше да спре рязко, за да не ме блъсне, но никой не изруга, нито ми показа юмрук. Аз бях наложницата на императора. Кой би ме докоснал? Преторианецът с униформа в червено и златно, който вървеше зад гърба ми, не беше там, за да ме защитава, а за да ме пази да не избягам.

Ганимед издаде въпросителен звук.

– Да – казах му аз, сядайки, – да, с право ме изведе навън! Прекрасно е!

Дори още по-прекрасно беше да съм сама, да знам, че императорът се е върнал в града и може да не дойде до утре вечерта Обърнах лицето си срещу бриза. Красив ветровит ден! Не беше студено, въпреки че се бях загърнала с вълнената си пала. Идеален ден!

Сгуших се по-дълбоко във вълнената дреха и в бижутата си.

– Ганимед! Ганимед, ти ли си това?

Вдигнах поглед. Ганимед, с лице, засияло в усмивка, побутна покупките ми настрана, пристъпи напред и се поклони с вълнение пред една дребна жена в жълто, която слизаше от позлатена носилка с множество орнаменти.

– Да – каза тя, – и аз се радвам да те видя. Как ми се иска все още да си мой, Ганимед; не съм имала хубав масаж, откакто те загубих. О, кой е това? – Тъмните ѝ очи се обърнаха към мен.

– Атина, домина – станах аз, както повеляваха добрите обноски.

– Аз съм Флавия Домицила. – Топлата ѝ малка ръка ме повдигна от поклона ми. – Живея във вилата точно над хълма, ето там. Или по-точно казано, сега живея там; мъжът ми беше наместник в Сирия. Но императорът ни извика обратно най-сетне, така че сега съм твърдо решена да се установя за постоянно, както подобава на римска матрона. Императорът – каза небрежно тя – ми е чичо. В известен смисъл.

Както и да е. Значи тя беше тази Флавия Домицила – другата дъщеря на император Тит от първия му брак; втората племенница на Домициан. Не толкова интересна и не толкова одумвана, колкото полусестра ѝ Юлия, тъй като имаше хубав брак и, както си бе редно, беше родила двама синове. Което означаваше, че… хм… вероятно майката на бъдещия император стоеше срещу мен с очарователната флавиевска усмивка на розовото си личице.

– Трябва да минеш да ме посетиш някой път във вилата – бъбреше тя. – Съвсем наблизо е с носилката, а аз обожавам компаниите. Опасявам се, че не мога да ти идвам на гости, защото чичо ми ненавижда посетители.

Аз примигнах. На гости? Жена патрицианка, от рода на Флавиите, да покани курвата на чичо си да намине на гости? Изобщо осъзнаваше ли какво бях аз?

– О, какъв късмет! – Тя плесна с меките си ръце. – Направо си умирах да те зърна! Ти си абсолютно прелестна, така е! Определено не съм чула погрешно!

– Императорът… е казал за мен?

– Разбира се, че не. Той не казва нищо на никого. Но робите говорят, дори и немите. Чувала съм толкова много за пеенето ти, трябва да ми попееш някой път. А също свириш и на лира, нали? О, богове, каква е тази синина?!

Погледнах я остро, търсейки в погледа ѝ прикрито коварство. Но тя гледаше синия отпечатък на китката ми без любопитство.

– Паднах от носилката, домина. Дръпнах ръкава си надолу. Какво точно знаеше тя за Домициан, тази патрицианка, облечена в жълто, чийто флавиевски чар се носеше около нея като аромат на индийски парфюм? Какво беше споделила с нея полусестра ѝ Юлия?

Наследила ли си вкуса на чичо си, освен очите му, Флавия?

– Поискай от Ганимед да ти приготви от специалния си мехлем. – Флавия направи жест и аз тръгнах до нея надолу по улицата, докато тя крачеше със сляпата самоувереност на човек, на когото тълпите винаги правят път. – Той приготвя прекрасно ухаеща смес – много добра за ожулвания и натъртвания. Постоянно трябваше да я забърква за Юлия. Тя непрекъснато падаше от носилките.

Погледнах Флавия Домицила, а черните ѝ очи ме преценяваха, проницателни и без да мигат, от нежното лъчезарно флавиевско лице.

Отново се поклоних.

– Благодаря, домина!

– О, небеса, може и само Флавия – потупа ме тя по рамото. –Мисля, че вече трябва да тръгвам, твърде много неща за вършене имам тази сутрин. И не забравяй да се отбиеш.

Още един проблясък в жълто и си тръгна, а придружителите ѝ преторианци се носеха след нея като опашка на комета.

***

До вечерта императорът се прибра.

– Ще идвам и ще си отивам цялото лято. Свиквай.

– Да, Господарю и Бог наш.

– Мислех, че сме се споразумели за "цезар".

– Да, цезаре.

– Защото вие евреите вярвате само в един бог, нали? Така че, когато ме наричаш "Господар и Бог", или лъжеш, или наистина си мислиш, че съм единственият ти бог.

– Искаш ли вино?

– Не, не искам. Кое от двете е, Атина? Аз бог ли съм, или ме лъжеш?

– Каквото и да отговоря, ще ми кажеш, че лъжа.

– Вероятно. – Той се облегна назад. – И какво точно представлява този единствен истински твой бог?

– Той е строг. Но и справедлив, също.

– Той взима ли си смъртни жени, като Юпитер?

– Не. Той има в себе си и мъжко, и женско начало.

– Нищо чудно, че евреите са такъв смачкан народ. Кажи ми, ти страхуваш ли се от този твой женствен бог?

– Да. Страхувам се.

– Но не и от мен. – Той ме хвана за косата и ме притисна надолу, към ръба на лектуса. Завъртях главата си навреме и острият ъгъл удари бузата ми вместо окото.

– Защо?

***

Не знаех какво да му отговоря.

Дълги дни. Изгарящо слънце. Предимно сама, тъй като Домициан се носеше напред-назад до града по имперски дела. Аз се отдавах на безкрайни разходки из пазара, на безкрайно лежане във ваната… Тревожех се за Викс, със сигурност тормозеше Пенелопа. Прочетох хороскопа си, написан от Несий. Звездите даваха същите лоши новини като дланта ми. Несий ме погледна извинително, а Ганимед го потупа по рамото и издаде глух стон без думи. Дали не бяха любовници? Всеки би обикнал Ганимед, ням или не.

Домициан, между работата си по новото законодателство, пишеше наръчник за грижи за косата. Самият той имаше рядка коса, но боговете да ти помагат, ако го споменеш. Аз препоръчах плакнене с бъзова отвара за блясък на тъмна коса; беше ми казано да замълча. Император да пише съвети за поддържане на косата? Е, всички ние имаме нужда от разтоварващи занимания. Император Тиберий си играел с момиченца робини, император Клавдий изучавал етруските, Домициан пишеше за косата. Другото му любимо занимание беше да подрежда робите под терасата и да цели със стрели разстоянията между разтворените им пръсти. Много беше добър; никога не пропускаше, освен нарочно. Когато бе в лошо настроение, обичаше да е точен. В добро настроение обичаше да пропуска.

Изпях песен за Ларций. Видях го едър, розов и с одобрителен поглед; Пенелопа също. Тя ми каза да спя повече. Ларций каза, че звуча прегракнало. Твърде много се задавям, казах аз сериозно и той ме разбра. След това изчезна, а аз се събудих и осъзнах, че сънувам. Заплаках.

Вече измина цял месец. Оставаха само няколко месеца до края на лятото, когато Домициан щеше да се върне в Рим, а аз – обратно в Брундизиум, обратно при моето момченце, обратно при Ларций и нежния му глас. Няколко месеца. Минаваха много бавно.

***

– Несий ми каза, че си се срещнала с племенницата ми Флавия Домицила.

– Да, така е.

– Празноглаво момиче, също като майка си. Християнка на всичкото отгоре. Знаеш ли какви са те? Хора плъхове, които се крият по катакомби и рисуват риби по стените. Обмислях да отделя синовете на Флавия от грижите ѝ, но засега те изглеждат добри римляни.

– Значи те ще са вашите наследници?

– Правилно. След като жена ми не успя да осигури… Ти самата искаш ли да имаш наследници? Чувам, че имаш поне едно дете

– Отървах се от него – излъгах набързо. – Не харесвам децата. Дори не съм го виждала. – О, Господи, нека ми повярва! Само от мисълта за Викс в ръцете на това чудовище.

– Отвори си очите – каза запъхтян Домициан – и ми кажи, че те е страх от мен.

– Не.

– Надушвам страха ти!

– Не!

***

Дълги нощи. Луната блести като сребро. Никога сама. Дълги, дълги нощи, пълни със странни неща. Острото перо, което използваше, за да намушква мухите във въздуха; използваше го и за други неща. Гривни на вериги, пристягащи китките ми към леглото. Въпроси.

– Боли ли? Не? Ами ако забия острието по-дълбоко?

С празни очи и заети ръце, като учен сред експериментите си.

Детинско е да си мисля, че в публичния дом беше зле. Твърде лишено от въображение, че да е зле. Изморително, но не и зле. Зле е жизнерадостен глас в полунощ, който казва:

– Страх ли те е сега? Остават само няколко часа да променим това.

Стъкленици и стъкленици от мехлема на Ганимед.

– Все още не е дошло лошото, Теа – укоряваше ме нежно Юлия в сънищата ми, облечена цялата в бяло като девица весталка. – Изчакай осем години, за да видиш какво е наистина лошо!

Юлия, не бях справедлива към теб. Вярвах, че си луда. Може и аз самата да съм луда. Той обичаше ли да те гледа, докато спиш?

Втори месец измина. Толкова бавно.

***

– Изглеждаш бледа, Атина – каза за поздрав Домицила. – Не стоиш достатъчно на слънце. Каквото искат да си приказват тези красавици еднодневки, но според мен слънцето е, за да се печеш, а не да бягаш от него като от орда варвари. Как е императорът?

– Много добре, Флавия… – Тя никога не питаше повече от това, а и аз никога не задълбавах в темата. – Как са момчетата?

Лицето ѝ просветна.

– Тичат диви, кафяви като араби и заявяват, че няма да се върнат в града, докато са живи.

– А съпругът ти? – Бях срещала Флавий Клеменс, блед патриций, който със сигурност знаеше каква е професията ми, но се държеше към мен с огромната любезност, с която се отнасяше към всяка жена, от собствената си съпруга надолу по йерархията до последната робиня.

– Чувства се много по-добре на този свеж въздух. Аз също смея да твърдя, че няма да се върна в града. Толкова се забавлявам да изтърбушвам вилата и после да я поправям. Пренаредиха ми мозайките предишната седмица.

Погледнах към пода и открих повтарящ се мотив от две риби с проблясващи люспи, вписани в кръг.

– Прекрасно е! – казах аз. – Рибите… Те са християнски символ, нали?

– Виждам, че чичо ми ти е казал за моето малко прегрешение. – На брадичката ѝ се появи трапчинка, когато се усмихна. – Да, християнка съм. Освободеният роб на майка ми, Траке, беше такъв и като се има предвид, че съпрузите на майка ми постоянно се меняха, Траке ми беше почти като баща, така че, предполагам, нещо ми е останало и от него. Сигурно императорът е много смутен от това. Не е тайна, въпреки че на публични места поднасям почести към боговете като всички останали.

– Може би трябва да си по-внимателна, домина! – казах боязливо. Харесвах я, тя беше повече от любезна с мен, но разликата в социалното положение все още беше огромна. – Императорът каза, че може… че може да ти отнеме момчетата, ако не ги възпитаваш като добри римски граждани.

– О, но те са такива! Освен това никога не би ги взел. Защото къде може да ги премести освен в двореца при него? Той ненавижда децата твърде много, че да направи подобно нещо. В крайна сметка, просто ще махне с ръка и ще приеме вярванията ми за един дребен дразнещ каприз. Всъщност те действително са такива. Кого го интересува, ако нося някоя и друга кошница с храна на по-бедните си събратя от време на време?

Спокойният ѝ тон незабавно събуди подозрението ми. Флавия със сигурност стигаше много по-далеч от кошници с храна. Дали всички роби, които се навъртаха около хубавата ѝ вила, бяха наистина просто роби? Дали всичките опърпани деца, просещи пред вратата ѝ, бяха наистина бездомни? Тайни се криеха надълбоко в семейството на Флавиите, както у най-милите му членове, така и у най-жестоките. Но тя никога не питаше за моите тайни и затова аз никога не питах за нейните.

В момента вече бъбреше за нещо по-безопасно.

– … значи си накарала Несий да ти направи хороскоп? Със сигурност е верен; той е най-добрият астролог в империята. Жалко, че моята вяра не позволява да се съветвам с астролози. Нима не е същинско съкровище? Може все пак да се консултирам с него. Много ми е признателен, откакто му преотстъпих Ганимед за масаж. Никога не си получих Ганимед обратно, разбира се. Несий изфабрикува някакво безсмислено пророчество, за да го задържи. Религията ми не ми позволява да одобрявам любовните връзки между мъже, но трябва да отбележа, че те са щастливи. Добре ми се отразяваше да я слушам. Мисля, че и тя го знаеше. Винаги ме канеше да дойда отново и никога не задаваше въпроси. Дали беше научила този урок от Юлия?

***

Помислих си за Ариус.

Силно тяло, излъчващо топлина през синята туника. Коса – яркочервена на слънцето. Стегнати мускули, преливащи плавно един в друг като горещ мед. Белези по ръцете, на челото, на рамото. Вече имах почти толкова, колкото него. Странни малки бели белези, направени със странни малки играчки на места, на които не се виждаха. Не бяха явните белези от меч.

Сурово лице. Счупен нос. Очи с цвета на облаците. Тънки устни. Вежда, прорязана с белег от нож. Мъжки аромат на напечена от слънцето кожа, желязо, пот, пясък от арената. Но не и кръв, някак си – без кръв. Кръвта беше отмита.

Здрави ръце, топли ръце. Те стискаха чаша с вино понякога, или меч, или нечие гърло. Или те просто докосваха. Докосваха, за да носят наслада, а не болка Махай се, Ариус! Махай се и ме остави на мира!

***

Бяха изминали три месеца. Хладни есенни ветрове разнасяха дори и лятната жега на Тиволи. Септември наближаваше. Есента дойде. Есента дойде.

– Време е да се прибираме в Рим – отбеляза Домициан на вечеря. – Жалко. Беше приятно лято.

– Приятно – промърморих аз в чашата си с вино.

– Сарказмът не ти отива, Атина! – Той все пак беше в добро настроение. – Е, със сарказъм или не, ти ми служи добре. Приятна компания за лятото. Как да те възнаградя?

– Достатъчно ме възнагради, цезаре.

– С божественото си присъствие?

– И с всичките подаръци, които ми позволи да си купя за твоя сметка.

– Да, доста алчна ставаш, като влезеш в бижутерски магазин! Еврейката в теб проговаря, без съмнение.

– Без съмнение.

Изпрати ме вкъщи, о, моля те, изпрати ме вкъщи!

Домициан бутна назад чинията с вечерята си, стана сред шумолене на екзотична коприна и отиде до голия ръб на терасата. Изглеждаше здрав и във форма, с руменина, избила по бузите му, а онази негова очарователна усмивка леко потрепваше в ъгълчетата на устата му. Той се загледа в реката за миг и след това се обърна.

– Ела тук.

Отидох.

Той постави ръка на врата ми и аз почувствах как пръстите на краката ми се впиха в мраморния ръб. Потръпнах, а той се усмихна.

– Да те дръпна ли обратно? – каза той.

Вътре в себе си, зад сянката на съмнението знаех, че ако кажех "да", щях да полетя зад ръба.

– Не – погледнах го право в очите. – Не ме е страх от височините, цезаре.

За миг си помислих, че така или иначе щеше да ме пусне. По-точно както беше направил през първата ни нощ тук, той ме дръпна настрана от ръба и ме остави да падна на мраморния под.

После пристъпи напред и стъпи със сандала си върху разперената ми длан – не много силно, само достатъчно, че да боли. Малкият ми пръст, този, с пръстена на робите на Ларций, беше точно под петата му.

Последният му дар, помислих си вледенена. Всичките струни за лира на света, но без пети пръст, с който да ги достигам. Ще ми отнеме музиката. Стъпалото му натисна пръста ми за момент. След това той енергично коленичи с грациозност, която бе странна на масивното му тяло, а когато вдигна ръката ми, видях, че държи кама.

Съпротивлявах се, разбира се. Но той хвана ръката ми в плен със здравите си пръсти и острието проблесна – отне ми момент да осъзная, че за пръв път нямаше кръв и болка.

Обикновеният пръстен с името на Ларций издрънча върху мраморния под, сцепен на две.

Аз погледнах към пръстена с изумление.

– Евтина вещ – каза Домициан, прибирайки камата в ножницата. – Неподходяща за една храбра жена.

Сега на пръста ми имаше бяла ивица, вместо заварената медна халка.

– Освобождаваш ме?

– Помислих си, че ще предпочетеш да носиш това в замяна.

Той отвори малко ковчеже с орнаменти и се завъртя с изпънати напред ръце, като ми направи жест да се обърна. Зърнах сребърна лента, преди той да я увие стегнато около шията ми. Като погледнах надолу, можех да видя само лъскав черен камък – вероятно ахат, – нанизан на шията ми.

– Това е… Красиво е!

Никога преди не ми беше правил подарък.

Той не отговори, само кимна над главата ми. Когато погледнах нагоре, видях, че до вратата стои ковач, изцапан със сажди и съвсем не на място на елегантната тераса.

– Запои го! – каза Домициан. – Няма значение, ако я опариш.

– Какво?! – завъртях глава, за да го погледна. – да го запои ли?!

– По-елегантна версия на онзи безвкусен пръстен – обясни той весело. – Прибавих камъка от прищявка. Черен камък. Считай го за моето око върху теб. Обичам да бележа своята собственост.

Почувствах грубите ръце на ковача върху врата си, закрепващи сребърната лента.

– Но, но ти каза...

– Арестувах претор Ларций за държавна измяна – каза безгрижно Домициан. – Беше му разрешено да извърши самоубийство след делото. Собствеността на изменниците се конфискува в полза на империята, разбира се. Сега ти ми принадлежиш.

– Ларций?! – думите излизаха насила от изтръпналите ми устни. – О, не! Не!

– Да. Не мислех, че ще ми бъдеш толкова интересна, не и след три месеца. Но в теб има нещо, което явно ми харесва, а и в дългосрочен план предпочитам да притежавам, вместо да взимам назаем. Ще се върнеш в Рим с мен след седмица.

Усещах среброто горещо на врата си, как се размеква, споява. Почти не усетих парене. Отвътре бях студена като мраз. Ларций. Ларций е мъртъв.

О, Господи, ами Викс!

– Знаеш, че построих нов дворец, нали? Почти е завършен. Ще го използвам за обществени дела… и за покои на императрицата. Ти ще се нанесеш в нейните стаи, точно до моите в Домус Августана – това е личният ми дворец. Знаеш ли, че поръчах статуя на Минерва с твоето лице за новия си храм? Може би наистина си богиня. Би било глупаво да оставя съвсем личната си богиня да ми се изплъзне, нали? А аз никога не съм бил глупак.

Викс. Къде ли беше Викс сега? Къде беше синът ми?

Домициан прокара ръка по шията ми, очите му станаха празни и отнесени.

– Обичам да играя игри, нали знаеш. С икономите си, със сенаторите си, със стражите си. Лесно е да ги накарам да се страхуват от мен. Дори и жена ми се страхува под онова нейно каменно лице. Но не и ти. Ти и още един човек – знаеш ли кой? Той не е дори човешко същество. Просто роб, друго животно като теб. Гладиатор. Онзи, когото наричат Варварина. Не е възможно да е бог, каквото и да говорят. Просто варварин. Но и той не се страхува от мен, знаеш ли. И оцелява – оцелява от всичко. Стои на ръба и гледа – гледа нагоре към мен, стои и гледа, но ще се погрижа аз за него! Ще се погрижа, като се върнем, още на първите игри за сезона – и това ще е краят! Само един Господар и Бог на Рим има. И една богиня – с толкова мога да се примиря, Атина.

Имаше още болка, още болка, която почти не забелязвах, защото ковачът си беше тръгнал и среброто беше изстинало. Изстинало в твърд обръч около врата ми, който никога, никога нямаше да мога да сваля.

Глава двайсета

– Значи ще бъде семеен парад – измърмори Флавия. – Което означава връчване на почести и листенца от рози, и тръби, и тези отвратителни игри. Императорът ме викна обратно в града – обясни тя, докато аз я гледах с празен поглед. – Мен, съпруга ми и момчетата. Чичо ми вероятно чувства, че масите имат нужда от малко разкош и показност. Може би протестират твърде много срещу последните такси.

– Но Паулиний казва, че е много популярен.

– О, сред войниците да; те го обожават. Но римският плебс иска просто намаляване на таксите и много състезания с колесници. Така че ако някой повиши данъците, ще се наложи да харчи за нещо друго. Обикновено за разкош и показност – усмихна се сухо Флавия. – Аз може и да съм само една празноглава християнка, скъпа моя, но знам как стават тези неща.

И аз самата бях започнала да разбирам.

– Е, момчетата ще се радват – каза Флавия. – Опасявам се, че те направо обожават Колизеума. Може би ще мога да ги оставя на баща им и да кажа, че имам главоболие, преди кръвта да започне наистина да се лее. С Юлия винаги така правехме. О, боже, липсва ми! – Флавия въздъхна доста тъжно. Но вдигна погледа си към мен и пак се усмихна. – И ти ще ми липсваш, Атина. Беше чудесна компания.

– Защо не ме наричаш Теа, домина? – Ръката ми неволно се плъзна към черния камък – окото на Домициан, което висеше на врата ми. – Аз също ще ходя в Рим. И аз щях да гледам игрите.

***

Рим Под Колизеума. Ариус вече чуваше тълпата.

– Много са ентусиазирани днес, нали? – забеляза Херкулес.

Кучето, свито на кравайче върху наметалото на Ариус, дъвчеше усърдно един сандал.

Ариус методично се разсъблече и започна да се приготвя. Синята препаска. Протекторите за краката. Предпазната броня за ръката, с която държи меча, целият нашарен с белези, които някои заможни почитатели мислеха за варварски символи. Според обичайния си навик, демонът се събуди и се протегна вътре в него, вече не размахваше камшика си, както в старите дни, но все още се оглеждаше наоколо с известен интерес. Ариус посегна да вземе меча си. Меч с прекрасен баланс и специална дръжка, подходящ за лява ръка, изкован специално за него. Да си най-добрият имаше своите привилегии.

– Време е.

Херкулес посегна за своя меч, миниатюрно копие на този на Ариус.

Ариус метна колана си на пода, за да има какво да дъвче кучето.

– Стой тук!

Овациите ставаха все по-силни. Прах се сипеше от тавана като завиваха по мрачните коридорчета. Галий ги засече точно пред клетките на обречените християни.

– О, толкова се радвам, че те хванах! Успех днес, успех. Знаеш, че имаш две срещи днес, нали, скъпо момче? Да, само исках да се уверя. И в случай че има други изненади, е, ами просто не се изненадвай!

Галий потупа Херкулес по дребната главичка, прокара ръка по голата ръка на Ариус и изчезна сред блясък от бижута.

Херкулес погледна след него.

– На мен ли ми се струва, или този гад е замислил нещо?

– Струва ти се.

Ариус погледна нагоре и отново се заслуша в звука от аплодисментите. В клетката зад него християните стенеха и се кръстеха.

Днес, помисли си той, днес е важен ден – и се зачуди защо.

Теа

Великолепен парад. И как да не бъде? Аз седях отзад, в прикритата ми със завеси носилка, но въпреки това виждах всичко, като надзъртах иззад черните копринени пердета.

Листенца от рози. Знамена. Тръбачи – скромен брой, защото не чествахме военна победа, а просто Волтурналиите. Преторианци в редици, облечени в червено и златно. Паулиний, който се беше върнал от германския фронт и изглеждаше много благородно на черния си кон, всички го поздравяваха. Флавия и съпругът ѝ, в носилки, се усмихваха и поздравяваха, както умеят само особи от висока класа. Самият император Домициан в златна каляска, а от двете му страни гордо седяха синовете на Флавия. По-малкото момче беше на възрастта на Викс. След това бях аз, в сребърна носилка със завеси, които потрепваха само колкото да позволят да се зърнат лилавата копринена туника, проблясък от сребро и аметисти, гол глезен върху черни кадифени възглавнички. Болеше ме главата.

Продължавах да виждам Ларций, както го бях видяла за последно. Целувка на привързаност за сбогом, когато потеглях към Тиволи. Никога не бих си помислила, че императорът ще го убие като муха само за да ме притежава. Защо? Дори не беше нужно; можеше просто да ме купи – но мъж като Домициан винаги би предпочел да убие, отколкото да купи. Изпратих писмо на един друг претор в Брундизиум, който някога много ценеше музиката ми, и го помолих да ми разкаже повече подробности за смъртта на Ларций, а той ми отговори с кратко студено писмо. Ларций е бил осъден за измяна с дело, което е било същински фарс, но както беше казал Домициан, била му е дадена възможност да се самоубие. Ларций е организирал последна гощавка за онези приятели, които не са се страхували, че ще бъдат дискредитирани от връзката си с него, но всъщност е искал да си вземе сбогом с музикантите си. Лесно можех да си го представя: Ларций на почетното място, с Пенелопа до него, слушат хора на момчетата, свирачите на лютня, певците – за последен път. Той щеше да отдели нужното внимание на всяко изпълнение, да спре след края за последна насърчителна дума, няколко монети, може би последна критика. Зад завесите всички роби щяха да плачат от отчаяние, но на сцената щяха да дадат най-доброто от себе си за него. След като се е сбогувал с гостите, той явно се е оттеглил в спалнята си, където е влязъл в ароматната вана и е прерязал вените си.

Аз нямах никакво съмнение, че Пенелопа е държала ръката му до края, а след това е взела ножа и го е последвала.

Какво ще стане със собствеността и хората му? Написах на претора, разтревожена за Викс.

"Завещанията на изменниците се анулират и всичката им собственост се конфискува в полза на империята – гласеше отговорът. – Братът на претор Ларций купи цялата му собственост, освен музикантите. Моля, не ми пиши повече, Атина".

***

Дотук със свестните господари, които ме бяха превърнали от проститутка в творец; бяха дали на мен и на сина ми щастие. Грубият брат на Ларций не се интересуваше от музика, но със сигурност беше купил Викс заедно с другите роби, поддържащи къщата. Едрите силни момчета бяха ценни помощници в къщата, докато пораснат, а после пазачи или носачи на носилки. Поне синът ми беше в безопасност… докато не започнеше да прави бели.

Което означаваше, че няма да е в безопасност много дълго.

О, Господи, кой знае кога ще го видя отново!

– Стигнахме, домина – повтори пазачът нетърпеливо.

Носилката беше спряла; завесите се дръпнаха настрани.

Тамян. Жреци. Още тръбене. Още ликуване. Слязох и видях Колизеума. Огромна костница, закриваща слънцето.

Спънах се. Ганимед се наведе и ме задържа. Милият ми Ганимед. Сега ми беше личен роб, а Несий стоеше някъде зад нас в тълпата от освободени роби, следваше Ганимед където и да отидеше.

– Добре – измърморих аз и слязох.

Нагоре по мраморните стъпала, главоболието няма значение – върви! Точно зад Флавия, която без съмнение планираше своето главоболие преди главния спектакъл. Двете ѝ момчета зад нея подскачаха ентусиазирано. После Паулиний с момиче в червено под ръка. Отпред беше императорът и до него съпругата, която мразеше. Императрицата – висока, тъмна и отрупана с изумруди, гледаше право през мен. Нагоре през мраморния коридор до императорската ложа. Не мислех. Не мислех. Особено за Викс, който може би в този момент пищеше под ударите на камшика на новия си господар, без да разбира, че за миг може да бъде продаден на пазара за роби.

Арена. Простираше се пред очите ми, цялата от чист бял пясък. Нямаше да остане чист задълго. Все още нямаше гладиатори – те вероятно бяха долу, чакаха, молеха се. Ариус щеше да е там, но колкото и пъти да се опитвах да си го представя през последните няколко седмици – да го видя отново, как се бие на тази арена, почти толкова близо, че да мога да го докосна, – сляпа паника притискаше главата ми като в менгеме.

Отместих поглед от ширналия се пред мен пясъчен кръг и седнах на едно по-задно място. Ганимед стоеше зад мен като колона.

С ръка на рамото ми, подкрепящ. Пред мен седеше Домициан, момчетата от едната страна, съпругата му от другата, Флавия в края, откъдето можеше да се измъкне лесно, Паулиний.

– Атина? – каза някой. – Каква изненада!

Лепида Полиа, гостенка на Паулиний, седна точно до мен.

***

Маркус Норбан, макар и да отиваше неохотно, харесваше състезанията с колесници, тъй като неговата приятелка и братовчедка често го замъкваше в Циркус Максимус, но на игрите не ходеше. "Варварски спектакъл, напълно лишен от просветлението на добрия вкус" – го бяха чували да казва. И все пак понякога отиваше, като обикновено взимаше със себе си и някой роб да носи свитъците и перата му, за да може да работи между боевете, които наблюдаваше хладно. "Варварски спектакъл, напълно лишен от просветлението на добрия вкус и обоснован от нуждата" – казваше той понякога и се чудеше на тълпите, които се подчиняваха на декрети, срещу които бяха негодували допреди няколко дни. "Отидете на игрите, за да видите действителния облик на Рим." И затова от време на време ходеше. За да си припомни. Както беше отишъл на последната битка на Варварина, без да очаква нищо по-изненадващо от обичайната му победа и обичайната истерия на тълпата.

***

– Господарю – прошепна му на ухо тихо икономът. – Току-що ме уведомиха, че съпругата ви Лепида е получила покана за императорската ложа.

– Това не е от особено значение – сви рамене Маркус.

– Да, господарю, но сутринта тя взе Вибия Сабина със себе си

– На игрите?

– Да, господарю. И тъй като не може да вземе Сабина в императорската ложа, Маркус кипеше от гняв, докато си проправяше път към сектора с високи стени, където седяха жените патрицианки. Крехко седемгодишно дете, заведено на игрите, а след това изоставено само сред непознати. Той откри дъщеря си, свита в един ъгъл зад насядалите модни приятелки на Лепида, облечена в най-хубавата си дреха и напълно забравена, докато наконтените жени се кикотеха, лееха вино и подвикваха на гладиаторите. Маркус се извини с острия си глас и взе дъщеря си.

– Може ли да си ходим вкъщи? – изхълца тя.

Туниката ѝ бе в петна от вино, защото някой беше разлял чашата си върху нея.

Маркус се поколеба. Едва ли в този момент имаше нещо на този свят, което да искаше повече от това да заведе дъщеря си у дома, но тълпите плебеи нахлуваха екзалтирани през всички входове, тръпнещи от вълнение. Дори и робите на Норбан да им проправяха път, щеше да отнеме цял час в блъскане и потене, за да се доберат до вкъщи, а нищо друго не предизвикваше гърчове у Сабина така, както тълпите.

– Ще си тръгнем веднага след срещите на Варварина, когато тълпите поутихнат – реши той. – Дотогава можеш да си седиш тихичко и да си почиваш, Вибия Сабина.

Но никъде в ложата им не можеше да се открие тишина и спокойствие.

– Ау… пусни ме, пусни ме...

– Квинт? – Маркус влезе с вдигнати вежди и видя, че икономът му се бореше с едно момче роб.

– Извинете, господарю, хванах го, докато се опитваше да се промъкне… – и внезапно нададе рев, когато момчето се извъртя и заби зъбите си в китката на иконома, после се втурна към входа, но ръката на Маркус се стрелна и го хвана за врата.

– И така – каза благо той, – кой си ти? Роб, струва ми се. Кои ти е господар?

Момчето направи доста сполучлив опит да се изплъзне, но Маркус беше предвидил това и сграбчи здраво грубата туника. Момчето отново се намръщи: беше около година по-голямо от Сабина, с рижава коса и изгоряло от слънцето лице. Сабина го гледаше с широко отворени очи.

– От къде идваш? Кажи, момче – заповяда му Маркус, като видя, че челюстта му потрепери – или ще те предам на магистратите.

– От Брундизиум – отвърна то смръщено.

– От толкова далеч? Господарят ти ли те доведе?

– Господарят ми е мъртъв. Дойдох с каляска до Мизенум, а после продължих пеша – сви рамене момчето. – Всички пътища водят до тук.

– Всички пътища водят до Рим – съгласи се Маркус.

Сабина, която стоеше до него, се засмя.

Момчето роб гледаше навъсено.

– Просто исках да видя Великия град.

– Разбирам. И не можа ли да започнеш със състезанията с колесници?

– Те са за женчовци.

Сабина изненада Маркус, като се засмя отново.

– Татко – тя подръпна ръкава му, – може ли той да остане?

– Ако има достатъчно здрав стомах, че да понесе гледката. – Маркус намери за дъщеря си нисък стол, така че да е на безопасно място, откъдето да не се вижда арената, и кимна на момчето. – Не се пречкай и пази тишина, но ако искаш, можеш да гледаш.

– Наистина ли? – Момчето се поклони за пръв път, ухилено до уши. – От тук се вижда много добре, доминус. Не съм изпуснал гладиаторите, нали? Отне ми цяла вечност да се промъкна покрай.

– Тихо – каза Маркус развеселен.

– Съжалявам, доминус. – Момчето отново се поклони, макар и да не си личеше, че съжалява особено, и се настани до парапета.

– Как се казваш? – осмели се да попита Сабина.

– Викс. – Той погледна към малкото копринено създание, седящо до лакътя му. – Или Версенжеторикс, но това е малко трудно за изговаряне.

– Като галския пълководец? – Сабина погледна към Маркус. Точно миналата седмица частният ѝ учител ѝ беше разказал за Версенжеторикс, докато учеха за завладяването на Галия.

– Той ми е бил баща – похвали се момчето.

– Той е умрял преди повече от сто години.

– Бил ми е дядо – поправи се Викс.

– Наистина ли си изминал целия път от Брундизиум?

– Да, бях собственост на един стар мъж, но той умря и аз не исках да отида на пазара за роби.

Очите на Сабина се разшириха. Пред този поглед Викс се изду от гордост.

– Беше трудно да се измъкна от Брундизиум. Откраднах каляска, нали разбираш? А собственикът започна да ме преследва с един камшик. Маркус погледна към двете деца: дъщеря му – дребна, тиха, чиста, цялата в перли, и момчето роб – мръсно, с вулгарен език, усмихнато и разправящо измислени истории. О, богове, дъщеря ми си намери приятел!

Теа

– Игула! – разпалено изкрещя Лепида надолу към един молещ за милост гладиатор, лицето ѝ порозовя от вълнение и за един ужасен миг имах усещането, че стоя зад нея с ветрило от паунови пера в ръце. Вълна от отвращение се надигна в гърлото ми.

Лепида се отпусна назад и започна да си вее небрежно с ветрилото, след като кръвта бликна по пясъка.

– Все още не ти харесват игрите, а, Теа?

На арената един мароканец обезглавяваше гал.

– Не – отвърнах ѝ аз, – просто съм отегчена.

Затворих очи.

– Отегчена? Толкова е вълнуващо!

Навсякъде около нас по трибуните хора стояха на крака, махаха, викаха, крещяха. Двамата синове на Флавия бяха погълнати от зрелището. Домициан гледаше с безпристрастното око на експерт. Погледът на Паулиний блуждаеше неуморно, обръщаше се на всички страни, но не и към Лепида. Ръката му почиваше на облегалката, на едва няколко пръста от нейната, сякаш се страхуваше да не се опари.

Паулиний и Лепида? Вече нищо не можеше да ме изненада. Горкият Паулиний.

Горкият гал. Извлякоха го за краката.

– Добре! – Лепида изяде един пълнен лозов лист, облизвайки хубавите си пръсти. – Нямам търпение да видя какво следва. Какво следва, Паулиний? – Тя прокара яркочервения си боядисан нокът по китката му, а той потръпна. – А, да, разбира се. Варварина – усмихна се тя към мен.

Разтеглих устни в сляпа усмивка.

– И как е съпругът ти, Лепида? Не би ли трябвало да седиш с него? – отрони се от устните ми. – Не ми казвай, че вече си успяла да похарчиш всичките му пари. Лепида отвори уста, но беше прекъсната от шумолене на оранжева коприна и дрънчене на златни гривни, когато Флавия се изправи.

– О, богове! – измънка тя. – Прималя ми от горещината, ще ме извиниш ли, чичо? Момчета, бъдете послушни… – и тя изчезна.

– Добре ли си, Теа? – мекият, загрижен тон на Лепида. – Изобщо не изглеждаш добре. Може би и ти трябва да си отидеш у дома. Хм, къде е домът ти всъщност напоследък?

– В двореца – имах удоволствието да наблюдавам как лицето ѝ се изопва и подготвих малка язвителна реч, но думите заседнаха в гърлото ми… Защото жуженето на тълпата прерасна в рев и за пръв път от седмица агонията от притеснение за сина ми бе заглушена, когато баща му пристъпи на пясъка.

Ариус

Не бях осъзнала, че устните ми изговаряха името му отново и отново, не и докато Ганимед не докосна рамото ми и не издаде въпросителен звук. Аз му се усмихнах нервно, но не можех да откъсна поглед от гладиатора, който някога беше мой любовник – мина толкова близо до императорската ложа, че можех да преброя белезите по гърба му.

Изглеждаше малък сред това огромно пространство, точно както си спомнях. Глух за аплодисментите, точно както си спомнях. Още белези по непреклонната мургава маска на лицето му. Но все още строен, с изправени рамене. Все още отказваше да се перчи или да се усмихва. Все още красив.

Господи, толкова красив!

Той не се поклони на императора. Само кимна с глава, с което внезапно ми напомни Викс. След това се обърна и вдигна меча си и аз почувствах как позната желязна ръка сграбчва дробовете ми и ме оставя без дъх.

Той се би срещу един тракиец. Лицето му бе като в мъгла пред погледа ми. Всичко, което виждах, бяха двата проклети къси тракийски меча, проблясващи на слънцето, и аз преставах да дишам, особено когато едното извито острие се заби в крака на Ариус и излезе покрито с кръв. Но после някак единият от тези проклети мечове изхвърча и Ариус нападна с премерен удар. Сега се биеше по-спокойно, движенията му бяха плавни, дъгите, които описваше мечът му – по-контролирани. Тракиецът падна ранен, с полуразрязано стъпало и беше бързо довършен с промушване през сърцето. Аз механично започнах да ръкопляскам.

– Каква досада – нацупи се Лепида. – Защо не загуби поне веднъж Ариус свали шлема си, прокара пръсти през косата си, и през сърцето ми също. Метна меча си на един от стражите, тръгна напред, отново кимна с глава към императора. Домициан играеше на зарове и на своите си игрички с двама придворни и дори не обръщаше внимание на арената. Но Ариус спря, изчака един миг и Домициан го погледна. Видях напрежението на врата на императора и си спомних: "Знаеш ли кое е единственото друго човешко същество, което не се бои от мен? Един гладиатор, онзи, когото наричат Варварина". Най-сетне Ариус свали погледа си и се отправи към Портата на живота. Бях забравила как точно са приведени раменете му и как точно се поклаща, когато върви. Как е възможно да забравя подобно нещо?!

Шумът по трибуните преминаха в смях, когато една тайна врата се отвори в пода на арената и оттам изскочи дребна фигура с черна брада. Джудже, облечено като миниатюрно копие на Ариус. Комедиен изпълнител. Не мислех, че мога да се засмея някога отново.

Ариус спря за момент, наведе глава към джуджето. Усмихна се на някаква шега и душата ми се разтопи като восъчна свещ. Значи той си беше намерил приятел. Той имаше нужда от приятели.

Потупа джуджето по рамото и отново продължи към Портата на живота. Но точно когато бях започнала да се отпускам, четирима от пазачите на арената се приближиха и хванаха Ариус. Друга врата на пода на арената се отвори и оттам изскочиха половин дузина британци в зелени шотландски полички, с мечове в ръце.

***

Докато екзекуциите по обяд течаха бавно, момчето роб с увлечение разказваше на Сабина за приключенията си по пътя към Рим, които явно включваха летящи коне, триглави кучета и банда от четирийсет разбойници. Веднага щом Варварина се появи, Маркус забеляза, че момчето бързо млъкна.

– Ооо! Ехааа! – отпусна се то назад и подсвирна, когато двубоят приключи. – Еха!

– Какво? – проточи вратле Сабина.

Маркус я побутна обратно на място ѝ, зад парапета. Беше твърде малка, за да вижда каквото и да е от онова, което ставаше на арената. Тя нямаше нищо против, макар че очите ѝ се бяха окръглили като чинийки от измишльотините на момчето и сякаш почти не забелязваше звуците от арената – крясъци и удари на метал.

– Варварина! – Викс звучеше изпълнен със страхопочитание. – Знаех си, че е най-добрият, но той е още по-най-добър, отколкото си мислех. Той е бог.

– Да, много е добър. – Маркус се усети, че се съгласява.

Винаги гледат да има двубой, след като Сенатът наложи нов данък. Битката успява да успокои тълпата за седмици.

Сабина примигна.

– Кой е Варварина?

– Ти къде си расла? – Викс я изгледа отвисоко. – В стъкленица ли?

– Обикновено не ми позволяват да идвам на игрите. Имам епилепсия – обясни тя – и вълнението не ми се отразява добре.

– Не познавам никой друг с епилепсия – той погледна Сабина с още по-жив интерес. – Освен Юлий Цезар, но предполагам, че това не е точно – да познаваш някого. Знаеш ли, кръв от гладиатор може да те излекува. Трябва да ти дам малко от моята кръв. Аз също ще стана гладиатор, да знаеш!

Очите ѝ отново се разшириха.

– Но не си.

– Съм! – Момчето замахна към стената с въображаем меч. – Ще стана по-добър и от Варварина!

– Ще си навлечеш неприятности.

– Човек си навлича неприятности независимо какво прави – каза мъдро Викс, – така че по-добре да правиш всичко, което можеш.

Философ, помисли си Маркус. Какво ужасно дете. А Сабина изглеждаше запленена.

– Хей, вижте, отварят врата в пода! – Викс се наведе напред към перилата. – Какво ли ще стане?

– Какво… – Ариус се извъртя, когато пазачите хванаха ръцете му. – Моят двубой приключи.

– Имаме заповед – каза кратко единият пазач. – Ако си знаеш интересите, кротувай.

Те го дръпнаха настрана, като по двама го държаха за всяка ръка, и той видя как се отваря врата в пясъка и оттам се втурват половин дузина момчета от Британия в зелени полички. Подредиха се в дъга, с изправени мечове, насочени към озадачения Херкулес.

– Не! – Ариус започна да се съпротивлява, но бе твърде късно Херкулес се огледа объркан. Трябваше да следва комична сцена: "Ариус Варварина покосява безверниците", а безверниците се играеха от двайсет пауна. Но никъде не се виждаха пауни! … Само половин дузина момчета с извадени мечове!

– О! – възкликна той. – О!

Смешният дървен меч се изплъзна от пръстите му.

Той побягна.

Те го нападнаха.

Момчетата се разпределиха в кръг и Ариус видя как Херкулес се олюлява. Затичва се към една врата. Пада в суматохата от надигащи се и спускащи се мечове.

Сякаш от разстояние Ариус чу сам себе си да ругае, почувства как се измъква от пазачите. Усети удар по тила си и падна на колене.

Задъхан и хлипащ, Херкулес се измъкна. Втурна се да бяга с късите си крачета. Вълна от смях се надигна от трибуните, когато той направи огромен скок нагоре и се опита да се покачи на стената.

Те го свалиха.

Ариус освободи едната си ръка и заби юмрука си в лицето на единия от пазачите. Шипът на един щит притисна рамената на гладиатора и той нагълта пясък.

Херкулес крещеше.

Ариус скочи от земята и хвана пазача за коленете. Сграбчи колана на мъжа и изтръгна камата му.

Херкулес крещеше името му.

Ариус намери място, незащитено от ризница, и намушка пазача. Кръв плисна по лицето му. Той се претърколи, изправи се на крака и успя да отскочи, преди трима от пазачите да го ударят отзад и да го повалят отново на земята.

За миг очите му се изчистиха от пясъка и той видя лицето на Херкулес. Бял кръг, притиснат към земята, две слепи очи, пълни с кръв, размазана уста, зейнала в черен вой.

Ариус почувства как широко отваря уста, как цялото му тяло се пропуква и някъде в главата си нададе рев в отговор. Дълъг, безкраен вик, който го погълна целия, вледеняващ фон на тъпия звук от ударите на дръжките на мечовете върху тялото на Херкулес, докато британските момчета бавно го пребиваха до смърт.

Причерня му пред очите, когато демонът надигна главата си и нададе писък.

Пуснаха го.

– Е – каза меко Маркус, – това беше интересно.

До него момчето роб висеше на перилата със зяпнала уста.

Ариус стоеше на колене, когато го пуснаха. Мечът падна от ръцете му.

Убий ги, ревеше демонът, но викът му изглеждаше толкова далечен.

Не можеше да диша. Смъкна шлема си и го запрати настрана. Пръстите му се свиха в юмрук.

Убий ги, скимтеше демонът. Той можеше да си представи как Галий се усмихва, отпуснат назад в креслото си.

– Това трябва да върне стария Варварин – щеше да каже той весело. – Насладете се на забавлението!

Ариус се олюля на краката си. Британците го гледаха задъхани, с мечове, потрепващи неуверено във влажните им длани.

Ариус разпери ръце. Дланите му кървяха от мястото, където ноктите му се бяха забили в тях, но той не усещаше нищо.

– Убийте ме!

Те го гледаха с широко отворени очи.

– Убийте ме! – изрева той. – Убийте ме, кучи синове!

Гласът му отекна из замрелия в гробно мълчание Колизеум.

Той се изправи на крака и свирепо пристъпи напред, разпервайки голите си ръце.

– Убийте ме!

Шепнейки, те направиха знак за предпазване от "лоши очи", и отстъпиха назад.

Теа в императорската ложа всички бяхме замръзнали като статуи: аз, с ръце притиснати към устата, за да не изкрещя; Лепида, с шепа сладки в ръка, спряла по средата на пътя до устата ѝ; Паулиний, със зяпнала уста; императрицата, сменила обичайното си спокойно изражение, изглеждаше изненадана; синовете на Флавия, вкаменени като омагьосани.

Тогава Домициан стана от стола си.

– Игула – изкрещя той толкова силно, колкото и Ариус и обърна палеца си надолу в знака за смърт.

Сподавен писък стисна гърлото ми, когато британците го заобиколиха. Но Ариус се обърна с празни ръце, разперени широко.

– Кой е пръв? – попита той, а гласът му прониза всички. – Кой ще нанесе първия удар на Варварина?

Очите им проблеснаха. Те облизаха устни. Спогледаха се.

– Убийте ме! – каза той, като хвана един потреперващ меч и го притисна към собственото си гърло. – Направи го!

Момчето изпусна меча си.

Ариус се завъртя към другите като лъв и пет меча паднаха в пясъка. Половин дузина момчета в разцвета на силите си отстъпиха назад с лица, по-бели от сенаторска тога, докато един застаряващ гладиатор бавно ги пронизваше с погледа си.

Тогава той започна да се смее, а аз го обичах точно затова. Смях, истинска разтуха, когато отметна главата си назад и започна да се смее нагоре към небето. Той скочи леко към британските момчета и те се отдръпнаха треперещи с широко отворени очи.

Той се обърна с гръб към тях и се доближи към императора, който стоеше неподвижно в императорската си ложа.

– Искаш ли и ти да опиташ, цезаре? – изкрещя Ариус, разпервайки ръце. – Ти, смучеща кръв курво от рода на Флавиите!

– Ох! – каза Викс. – Това беше глупаво! Вече го загази.

– Какво? – Сабина се надигна от мястото си с любопитни очи. – Какъв е този шум? Какво означава

– Мисля, че е време да си вървим, Вибия Сабина.

Маркус я прегърна и направи жест към иконома. Всички наоколо, цялата тълпа, стояха абсолютно безмълвни, като хипнотизирани от този надменен гладиатор. О, Фортуна, какво ли ще е въздействието му върху плебеите?

– Ами Викс? – Сабина надникна над рамото на Маркус, докато той я носеше. – Ние го оставихме там.

– Той ще се оправи. – Маркус нямаше желание да види какво щеше да направи императорът с Варварина и още по-малко пък дъщеря му да го види. – Дръж се здраво за мен, Сабина.

– Той ми открадна перления гребен – каза тя тъжно. – Мислиш ли, че ще го видим пак?

Теа

Домициан изтръгна лък и колчан със стрели от един страж, а аз се спуснах към него с неясната идея да го поваля на земята. Но се спънах и паднах по лице, а той чевръсто направи първия си изстрел.

Стрелата се заби в пясъка между краката на Ариус.

Той се изсмя отново. Направи няколко крачки напред с широко разперени ръце, сякаш се предлагаше. И с широка усмивка.

Домициан изкрещя. Без думи, просто дълъг рев без думи. Отново стреля.

Стрелата лизна косата на Ариус. Следващата профуча покрай рамото му.

Обикновено Домициан боравеше с лъка с такава прецизност, че можеше да изпрати пет стрели между разперените пръсти на роб, застанал на петдесет крачки. Днес нито една от цял колчан не докосна омразната мишена.

Ариус се изсмя отново. Почувствах как балон от истеричен смях се надигна в задната част на гърлото ми. По трибуните чух вълна от приглушен кикот. Домициан хвърляше свирепи погледи напред-назад, търсеше кой се смее сред тълпа от петдесет хиляди.

Смехът на Ариус заглъхна. Той се наведе напред. Закова погледа си в очите на Домициан. Изплю се на пясъка.

– Стража! – измуча Домициан, керемиденочервен. – Стража!

Рояк от стрели заваля към арената. Две от тях удариха едно злочесто британско момче, което изпищя и се сгърчи на земята. Но Ариус закрачи, без да бърза, към центъра на арената, положи смазаното тяло на джуджето върху щита си, повдигна го и отново, без да бърза, излезе през Портата на смъртта. Нито една стрела не го докосна.

Гробна тишина падна над Колизеума, тишина толкова мъртвешка и тягостна, че замрази петдесет хиляди души по местата им като вкаменени. Неколцина тихомълком се запътиха към изходите – един от тях беше дебел мъж с бретон от мазни къдрици. Окото на императора се стрелна към него и един пръст посочи към мъжа, който беше решил, че убийството на джуджето ще направи представлението на Варварина по-интересно.

– Хвърлете го вътре!

Трибуните избухнаха. Римските граждани скочиха на крака, раздиращи въздуха с пръсти и ревящи за кръв, а дузина ръце повдигнаха Галий и го метнаха през стената на арената… На арената, където половин дузина хлипащи, изпаднали в истерия британски момчета го накълцаха на парчета още преди да успее да изкрещи думите: "Ще ви платя".

На арената Ариус беше почувствал безсмъртието да бушува из вените му, но в тъмния коридор на Портата на смъртта безсмъртието бледнееше. Той почувства пясъка да скърца в устата му, почувства бавно сълзящата рана на крака си и дори и лекото тяло на мъртвото джудже му се струваше тежко.

Херкулес

В голия коридор, където довличаха мъртъвците, той положи джуджето върху щита си, както полагаха героите в Британия. Изпъна изпотрошените му крайници, затвори окото, което беше останало неизбодено, скръсти малките ръце върху малкия меч. Остави собствения си шлем отстрани на джуджето, а после и ризницата си. Добър момент да сложи край на Ариус Варварина, на когото и бездруго вероятно не му оставаше още много живот. Той намери една факла, която мъждукаше в ниша в стената, и протегна ръката си, докато тя не обгори гладиаторската му татуировка до черно. Почти не усети болката от огъня.

Ариус постави факлата в неподвижните крака на Херкулес: клада за един герой. Херкулес щеше да хареса това. Той мина в двете посоки на коридора, събра още факли и ги струпа около щита.

Обърна гръб точно, когато дървеният под започна да се разпалва. Вървеше на сляпо, треперещ, препъващ се, блъскащ се в стените. Коридорите бяха странно празни – но все пак той никога по-рано не беше минавал отвъд Портата на смъртта. Може би смъртта беше празна. Дори и така, всеки момент преторианците на императора щяха да дойдат и да забият меч в червата му. Всеки момент – той се препъна зад ъгъла, блъсна се в един забързан роб, който носеше купчина старо месо за лъвовете, избягна двама стражи и се затича надолу по друг коридор.

Оранжева мъглявина се блъсна в него.

– Ей, по-внимателно!

Погледът му се фокусира. Оранжевата мъглявина се оформи в пълничка русокоса жена в огнена копринена стола. По едно мръсно дете се полюшваше, опряно на всяко от бедрата ѝ. Тя го погледна строго.

– Слушай – каза тя, – не си ни видял!

– Моля?

Тя кимна зад себе си:

– Идвайте.

Премина поток от роби, опрели на бедрата си опърпани деца с големи очи или водещи ги за ръка. Преброи повече от трийсет.

– Какво става тука?!

– Не си ни видял! – повтори тя, като махна с ръка на робите и децата да продължат. – Ще ти платя, за да забравиш. Също както платих на всички други. Не си ни видял!

– И бездруго вече съм мъртъв. – Усещаше тялото си тежко като олово. – По-добре се измъквайте бързо. Има пожар.

– Пожар? – Тя подуши въздуха, пипна каменната стена колебливо. – Къде?

– Там назад – посочи зад рамото си. – В коридора, където извличат труповете на умрелите.

– Какво? Кой си ти?

– Варварина – каза той уморено.

– Ариус Варварина? Помислих си, че ми изглеждаш познат. Това оживление, което току-що чух горе на арената – то няма нищо общо с теб, или греша?

– В известен смисъл Тя го изгледа втренчено.

– Да не би да бягаш?

– Не – отвърна търпеливо той. – Аз съм мъртъв.

– На мен ми се струваш жив. – Тя отново подуши въздуха. – Знаеш ли, наистина ми мирише на пушек. Ето, вземи това дете.

Ариус го взе. Беше по-лесно да се подчинява. Усети как малките ръце обвиват врата му и последва оранжевата туника нагоре по коридора.

– А ти к'я си? – скованият му език сливаше звуковете.

– Флавия Домицила. Децата са еретици или поне родителите им са. Християни и евреи, осъдени да бъдат хвърлени на лъвовете. Опитвам се да предотвратя това. Слушаш ли ме? Прави каквото ти казвам и ти също ще се измъкнеш!

– Племенницата на императора?!

Ариус предположи объркан, че затова не срещат по пътя си пазачи по коридорите. Племенница на императора, тя можеше да подкупи подобни хора да стоят настрана… Робите ги поглеждаха подозрително, докато ги подминаваха бързо, носещи купчини с оръжия или гребла за извличане на мъртъвците, но тя спокойно им подмяташе монети и продължаваше да върви.

Миризмата на дим ставаше все по-осезаема. Следващите двама роби дори не ги погледнаха, просто се затичаха назад, като крещяха за ведра с вода.

– Ето, отвори тази врата!

Той бутна една тежка врата с рамо, покорно следвайки заповедите ѝ, и те излязоха на слънчева светлина.

– Подай децата в тази каляска. Бързо! Ето мъниче – не, не, недей да плачеш, всичко е наред. Улица "Марцелус" – нареди тя на кочияша, а после се обърна и кимна към Ариус. – Ето я носилката ми. Качвай се!

Той погледна пищно облечената жена, сребърната носилка, кадифените възглавници и копринените завеси. Всичко изглеждаше твърде нереално.

– Качвай се – повтори Флавия Домицила – или искаш преторианците да те нанижат на копията си?

– Момент.

– Но ние нямаме.

Той се върна до вратата, куцукайки стигна до първия завой на коридора и като сложи два пръста в устата си, изсвири. След миг кучето дотича с полусдъвкана ръкавица, висяща от устата му.

– Тръгваме веднага! – долетя гласът на Флавия от носилката. – Идваш ли, или не?

Той прегърна кучето и се качи вътре.

Теа

– Пожар!

– Пожар!

– Гладиаторските казарми горят!

Един от пазачите ме сграбчи за ръката и бързо ме поведе навън от императорската ложа зад Домициан и императрицата. Проточих врат и видях дима, който се издигаше от Портата на смъртта. О, Господи, Ариус. Излязох замаяна на площада пред Колизеума под сянката на колосалната статуя на Нерон. Хората се блъскаха от всички посоки, обезумели майки стискаха китките на рожбите си, мъже се бутаха и крещяха. Преторианците, които трябваше да ме пазят, ругаеха и хванали здраво щитовете си, се противопоставяха на натиска с железните си рамене, а пък аз сякаш бях залепнала за стъпалата на Храма на Венера. Над френетичната суматоха от притиснати плебейски глави зърнах за миг императора, който продължаваше да гълчи преторианците си, и тогава една ръка ме сграбчи за китката и ме дръпна в преддверието на източната страна на храма.

– Хей! – каза много познат глас.

– Викс?! Версенжеторикс, какво правиш тук?! – прегърнах го здраво.

– Избягах – каза с глас, заглушен зад мен. Звучеше наперено, както обикновено, но грубата му лапичка потърси ръката ми под прикритието на наметалото и я хвана здраво. – Братът на Ларций, той става, но икономът ми беше набрал много. Изпрати ме да работя в двора с животните и тогава стана онова с расовите гъски, а не бяха откраднати толкова много, но икономът каза, че ще ме продаде в солна мина. Така че аз се промъкнах в един керван, който отиваше на север.

– От Мизенум до Равена и след това до Рим? – усмихнах се, заровила устни в косата му.

Трябваше да се досетя, че никой нов господар нямаше да успее да държи сина ми под контрол. Той изглеждаше толкова прашен и изморен, но си личеше, че полага големи усилия да не разбера, че съм му липсвала Аз се стегнах и го раздрусах с все сила.

– Хей?!

– Тихо, няма време! Поне веднъж трябва да ме чуеш, Викс! – Надникнах иззад ъгъла на преддверието. – Вече ме търсят, трябва да си вървиш – не мога да те задържа тук! – Направих пауза, докато търсех решение. – Флавия, това е решението!

– Коя е тая?

– Пазач! – сграбчих ръката на най-близкия преторианец. Слава богу, че Домициан все още беше погълнат в разправията със собствените си стражи от другата страна на Храма на Венера. – Пазач, това момче е роб на Флавия Домицила и е избягало от дома ѝ в Тиволи. Трябва да го изпратите обратно в къщата на господарката му.

Пазачът изгледа подозрително моя прашен, навъсен син. Без съмнение си мислеше за шестнайсетте мили езда до Тиволи.

– Веднага го заведете! – прибавих в гласа си цялото високомерие, присъщо на любовница на императора. – Той е любимото момче за поръчки на Флавия и тя ще те възнагради щедро, че си го върнал. Вземи това… – бутнах няколко монети в ръката на пазача – за положените усилия.

– Добре, домина.

Той се запъти към своя центурион, за да поиска разрешение, а аз се обърнах към Викс.

– Мамо, уморен съм… – Ръката му все още стискаше моята под наметалото – от години той смяташе, че е твърде голям, за да държи ръката ми на публични места, а сега не ме пускаше. – Краката ме болят и съм гладен и...

– Отиваш при Флавия Домицила в Тиволи – отрязах го аз безмилостно. Нямаше време да го прегръщам и гушкам, колкото и да ми се искаше. – Флавия е племенница на императора. Кажи ѝ – насаме, – че си син на Атина. Свалих една сребърна гривна от китката си, гривна, с която Флавия ме беше виждала много пъти, и я бутнах в ръката му. – Дай ѝ това. Флавия ще разбере, че казваш истината; около нея постоянно тичат деца. – Целунах го силно, пъхнах няколко монети в мръсните му ръце и се обърнах, за да видя как преторианецът крачи тежко към нас. – Надявам се Флавия здраво да те напердаши за неподчинението, момче – казах на висок глас. – Стража, не го изпускайте от поглед! Той създава само неприятности!

Викс ме изгледа сърдито, когато преторианецът го хвана и повлече навън. Той се гърчеше, опитвайки се да измъкне ръката си от здравата хватка на пазача… В същия момент усетих ръка върху рамото си – Домициан! За миг само моят син и моят император срещнаха погледите си.

– Цезаре! – виждах нещата ясно. – Трябва да се оттеглим… – и го повлякох надалеч, доколкото можах, и когато погледнах назад, видях, че синът ми и пазачът му са се изгубили в тълпата.

Имах късмет. Наистина голям късмет. Домициан беше в изключително лошо настроение, но не ме наказа. Само накара един от ковчежниците си да ме изпрати до частния му дворец Домус Августана и да ме остави да гния в една луксозна стая.

Пожарът в казармените помещения на гладиаторите беше изгаснал сам. Без да нанесе много щети, както разбрах по-късно. Две неща бяха открити сред пепелта: ризницата и шлемът на Варварина. "Божествен огън! " – шепнеха плебеите, които говореха как са го видели да отлита надолу към подземното царство на Плутон. Преторианците са го направили, бих казала аз, ако някой ме беше попитал. Преторианците, които са спазили заповедите на Домициан – да убият Варварина и да подпалят тялото му. Само един е Господар и Бог на Рим!

Викс. Погледнах навън от балкона на новата си спалня – разкриваше се панорама към Рим и отвъд него.

Викс, в Тиволи ли си вече?

Ариус не мисли за тях.

Как се бях издигнала! Сега имах златна купа за кръвта си

– Тръгваме довечера – каза Флавия, – за Тиволи. Имам вила там, там ще те скрием. Разбираш ли от градинарство?

– Градинарство ли? – Изгарянето на ръката му започваше да боли, но той се чувстваше най-вече изморен.

– Да, от градинарство. Трябва ми още един градинар, а на теб ти трябва работа. И прикритие, за да дадем на хората време да забравят това твое известно лице. Хм… Какво ще кажеш за Стефанус, верния градинар?

– Ммм – поклащането на носилката му действаше приспивно. Кучето вече дъвчеше копринения пискюл на една от възглавничките. – Ако изобщо успеем да стигнем дотам.

– О, със сигурност ще успеем. Никой няма да претърси тази носилка на градската порта. Аз съм племенница на императора – усмихна се Флавия. – Защо не подремнеш малко?

Той затвори очи. Ариус Варварина напусна града, мъртъв за света.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

Юлия

В Храма на Веста

От време на време Маркус отива в Храма на Веста. Не за да поднася благодарности на богинята – той едва ли може да си представи семейство и дом, по-прокълнати от неговите собствени, – а за да се моли за Юлия.

– Чувствам присъствието ѝ тук – казва той.

Главната весталка му е приятелка; тя има несломим дух под белия си воал и двамата веднъж или два пъти са се борили заедно срещу някои от най-суровите декрети на императора.

– Може би наистина е тук, Маркус Норбан.

Той протяга ръцете си над вечния огън на тихия олтар.

– Веста, богиньо на огнището и дома, бди над душата на Юлия! Тя винаги ти е служила вярно.

Глава двайсет и първа

Лепида

92 година след Христа

– Щом искаш вила в Тиволи, непременно си купи. – Маркус почти не вдигна очи от документите. – Каквато къща пожелаеш, стига аз да не съм в нея!

– Благодаря ти, скъпи!

Маркус можеше да е груб към мен, можеше да ме пронизва с твърдите си като мрамор очи, можеше да пуска хапливи забележки, докато ядяхме смокини за закуска в редките случаи, когато все още се срещахме вкъщи, но и двамата знаехме кой командва.

И така, вила в Тиволи! В Рим си имах собствена къща в най-модната част на хълма Палатин, център на всички най-изтънчени приеми в Рим и далеч от тихия дом на Маркус до Капитолийската библиотека, където живееше със Сабина, но през лятото модата изискваше нова свежа струя. Баие някога беше популярен град, но император Домициан имаше вила в Тиволи и сега никой от висшите кръгове не летуваше другаде. И така, аз получих своята вила с огромен кръгъл триклиниум и атриум с падащи на каскади цветя и с достатъчно бюстове на видните предци на Маркус, за да привличат внимание. Идеално за забавления! Можех да постегна мястото по време на траура ми тази пролет. Инкрустирани със сребро лектуси с розови копринени покривки, мозайки със сложни фигури, може би някои от онези еротични статуи, които изглеждат толкова предизвикателно. Един месец, за да сложа всичко в ред и да е напълно готово за летния сезон. Нямаше нужда да съм в траур повече от месец; татко едва ли би искал да си седя вкъщи, тънеща в скръб. Треската го беше повалила – досадно – точно когато започваше да се издига по стълбицата на общественото положение и вече не се срамувах заради него.

– Сабина, би ли престанала да ми се умилкваш като болно зайче? Прави нещо нормално! – Тя прекарваше с мен по седмица-две от време на време, заради хорското мнение. На Маркус това изобщо не му харесваше, но хората трябваше да ме виждат с дъщеря ми достатъчно често, от благоприличие. – Върви да получаваш гърчовете си някъде другаде – казах ѝ аз и се отправих в носилката си със сини завеси към градската баня, където си взех парна процедура, разтриха ме с етерични масла и се потопих в последните слухове. Императрицата се беше захванала с благотворителност, убежище за всички пренебрегнати съпруги. Носеха се слухове, че племенницата на императора. – Флавия Домицила, е християнка.

– Да, скъпа, една от онези гнусни хора риби!

Новата еротична поезия от Крит беше забранена в името на обществените морални норми, но срещу заплащане можеха да се намерят отделни копия. Главната весталка беше арестувана заради поквара – такъв скандал! – и беше осъдена да бъде погребана жива през следващите почивни дни, докато любовниците ѝ щяха да бъдат бити до смърт с колове. Столите щяха да се носят по-къси, разкривайки целия глезен. Сивото беше на мода, а косата – сплетена на рибена кост със сребърна панделка.

– Да, това е, което носи любовницата на императора – Атина

– Не харесвам сивото! Твърде просто е! – казах аз остро и се обърнах на една страна, за да ми сложат люлякова пудра.

"Атина"! Теа, тази обикновена малка уличница! Все още ми стоеше на пътя! Нахвърли се на императора още преди пепелта на Юлия да е изстинала! Все още властва до Домициан след повече от една година! Придворните на шега я наричат "господарката на Рим", както някога наричаха Юлия. Моята робиня – господарка на Рим?!

Е, няма да остане такава задълго! С новата ми вила в Тиволи ще съм много по-близо до императора. Ще накарам Паулиний да подметне името ми, да ме ескортира на още императорски приеми. Да, това ще свърши работа. Въпреки всичко ще получа каквото искам!

Нима не успявам винаги?!

***

– Оставям на теб да разследваш весталките. – Императорът подаде на Паулиний пакет с пергаменти. – Ако главната весталка е била порочна, то може и последователките ѝ да са такива. Порочността винаги идва отгоре.

– Ще се заема с това идната седмица. – Паулиний отдаде чест.

Императорът се усмихна.

– Кога ще те отуча от навика да ми отдаваш чест, момче?

– Никога. – Паулиний отново отдаде чест, усмихнат.

Императорът го отпрати с толерантен жест и кимна на обичайната армия от писари да се приближат.

– Лягай си, Паулиний. Минава полунощ. Вие, войниците, не трябва да работите до среднощ като императорите

– И това е вярно. – Паулиний пъхна папката под мишница. – Лека нощ.

– Лека нощ.

Все пак не отиде веднага да си легне. Може би на войниците не се налагаше да работят до среднощ, но на преторианските префекти – определено да. Трябваше да се подготвят списъците с дежурствата, да се подредят и подпишат документите, да се отговори на няколко писма… На много писма.

До два и половина през нощта Паулиний работи, като разтъркваше слепоочията си заради главоболието. Над купчината свитъци хвърли поглед към леглото си и тогава зърна смачкан свитък в края на писалището с познатия ъгловат почерк. Плъзна палеца си под печата. –До префект Паулиний Август Норбан, всемогъщата дясна ръка на императора–, беше написал Траян с темпераментните си редове, извиващи се в края нагоре.

Паулиний се усмихна и се облегна назад. Траян беше преместен от студените мочурливи гори на Дакия в по-горещия климат и по-разгорещените сражения в Иудея, където намръщените легионери, прогонените от армията войници и разгневените центуриони не му бяха попречили да си създаде впечатляваща репутация.

"Завиждай ми, пишеше Траян. Тук горе има много вино, изобилие от битки, хубави момичета и още по-хубави момчета, а тъй като бунтовете на хатите са потушени завинаги, ти си заседнал в Рим и премяташ списъци на писалището си. Добре ли се отнася с теб императорът, Бюрократе?"

Повече от добре. Императорът го товареше с работа, говореше му, шегуваше се, вярваше му: бог, господар, приятел. Бремето на една невероятно голяма щастлива случайност.

"Връщам се в Рим след няколко месеца и ще те завлека до Колизеума. От месеци не съм виждал добър гладиатор. Предполагам, че ще трябва да отдадем и заслуженото внимание на семейството ти. Разбрах, че баща ти ми се пада някакъв братовчед по майчина линия. Всички са добре, надявам се?"

Мисълта на Паулиний зацикли на едно място. Е? Не, той не смяташе, че който и да е от семейството му беше добре. Сабина изглеждаше тъжна като болно кученце. Баща му беше мил – неизменно деликатен, неизменно любезен, никога укорителен. Мрази ме, искаше да изкрещи Паулиний. Просто ме мрази! Но вместо това, разбира се:

– Добре ли върви службата?

– Да.

– Императорът има много високо мнение за теб.

– Да, ами… да.

– Не изглеждаш добре. Имаш кръгове под очите.

И следи от нокти по гърба, и ухапване на рамото, и болка в стомаха – всичките от жена ти – мрази ме, о богове, просто ме мрази!

Но погледът бе сконфузен и загрижен. По-лесно беше да не се изправя срещу него. Сега той почти не се прибираше у дома; веднъж или два пъти в месеца само защото така бе редно.

– Тази хубава малка кравичка Полиа – беше казала с отвращение Диана, лелята на Паулиний. – Не ѝ стига, че си е вкопчила ноктите в теб. Сега те откъсва и от семейството!

– Ти знаеш?! – Паулиний беше ужасен.

Леля му Диана живееше в провинцията с конете си и не обръщаше внимание на слуховете. Щом тя знаеше...

– Паулиний, всички знаят. Само кажи и ще прегазя кучката с каляската си!

Отново Траян:

"Още си нямаш жена? Мислех си, че сантиментален глупак като теб ще бъде лесна плячка. Без съмнение, жените не оставят на мира дясната ръка на императора."

– Къде си тръгнал, Паулиний?

Гласът на Лепида прониза, както винаги, мозъка му и се заби в стомаха му така, че собственото му тяло го предаде, докато душата му стенеше. Тя нямаше много време за него, с приемите, гощавките и другите си любовници. Но веднъж на няколко седмици му изпращаше съобщение: "Довечера". Той го гледаше в продължение на цял ден и се заричаше, че няма да отиде, но накрая краката му сами го дотътряха до вратата ѝ.

Не, нямаше други жени. Лепида беше влязла под кожата му като кукичка за риболов.

– И аз срещнах такъв човек – му беше казала Теа миналото лято. – И никога не го забравих.

Никога. "Никога" беше много дълго време.

Но времето си беше време, а то можеше да се запълни с различни занимания. Паулиний затвори прозореца си пред красивата пролетна нощ и кошмарите ѝ и посегна за празен свитък. "До главнокомандващия Марк Улпий Траян, Иудея", драсна той набързо. "Тук, в Рим, всичко върви добре...

***

"И така, – написа Маркус – заключението на автора на този текст е, че единственото възможно решение за просъществуването на Империята, Сената и Народа на Рим е системата на "приемни императори".

Остави перото и се отпусна назад, докато масажираше палеца с другата си ръка. Беше късно; повечето хора в къщата спяха – той беше писал в продължение на цели три часа.

– И за какво? – каза той на висок глас, лениво.

Императорът му беше забранил да публикува вече трактати с умозаключения.

– Политическите размисли окуражават свободното мислене сред масите! – Черните очи се бяха втренчили хладно в него. – Това предупреждение дължиш на уважението ми към сина ти, но следващия път, когато публикуваш съвет за това как трябва да бъде ръководена империята ми, ще се сблъскаш лице в лице с моето неодобрение.

Край.

Маркус събра завършените документи и ги прибра в чекмеджето на писалището си. Можеш да ми забраниш да публикувам, Господарю и Бог наш, но не и да пиша. Нито да мисля. Дори и един бог не може да направи това.

– Татко?

Погледна нагоре към малката, загърната в бяла роба фигурка на вратата.

– Трябва да си в леглото, Вибия Сабина!

– Не можах да заспя. – Тя направи плаха крачка в кабинета. – Мога ли да вляза?

– Разбира се.

Веднага прекоси стаята тичешком и се покачи в скута му – осемгодишна, но дребна за годините си. Твърде дребна. Всичко около нея му напомняше за птичка: крехките кости, източеното личице, спускащата се по гърба ѝ пухкава коса. Той заглади кичур коса зад ухото ѝ и усети твърде ускорения пулс на слепоочието ѝ.

– Пак си имала пристъп?

Тя сви рамене. Беше много горда, тази неговата дъщеря, дори и по отношение на него самия, мразеше да признава, когато грешните връзки в мозъка ѝ се задвижваха и я поваляха в гърчове.

– Пиеш ли си лекарството?

– То не действа, татко.

– Тогава ще отидем при друг лекар.

– Той ще ми каже да пия гладиаторска кръв. Нали се предполага, че това помага срещу епилепсия. Помниш ли онова момче, Викс, което ми каза.

– Живеем във века на просветлението и аз няма да позволя да пиеш гладиаторска кръв. Сигурен съм, че е ужасна на вкус!

– Не искам да ходя повече по лекари, татко!

Той погали косата ѝ.

– Ще го обсъдим по-късно в такъв случай.

– Обичам те!

Тя затвори очи с пълно доверие в него и той усети как го пронизва чувство за вина.– Аз не го заслужавам, Сабина. Не съм добър баща за теб, нито за Паулиний–.

Нямаше нищо от Лепида у дъщеря му, но имаше нещо, което му напомняше за Паулиний: свенливият, но прям поглед може би. Паулиний, който се отбиваше да го види веднъж на всеки няколко месеца и потръпваше, точно както Сабина, всеки път, когато се споменеше името на Лепида. Маркус държеше Сабина настрана от влиянието на майка ѝ, доколкото му беше възможно, но той вече се беше провалил с Паулиний. Какво ли би направил неговият дядо император? Какво би направил един порядъчен човек за децата си?

Да ги гледа как чезнат бавно, или да ги унищожи с един удар?

Той прокара пръст по друг документ, пъхнат назад в чекмеджето му – дълъг списък, прилежно написан със собствения му почерк, наречен "Доказателства". В този свитък достатъчно роби бяха дали показания, със страх бяха потвърдили провиненията на Лепида през годините. Но свидетелските показания на робите вероятно нямаше да са достатъчни – всеки съд знаеше, че робите могат да бъдат сплашени от жесток господар.

– Бивши любовници… – разсъждаваше той на глас.

Лепида вероятно имаше и такива, които бяха достатъчно ядосани на нея, че да говорят. Или някои с неотложни дългове… Ако можеше да откупи тайните им, още по-добре. Той отново прокара пръст по пергамента.

Аз съм внук на Август. Няма цял живот да нося на гърба си тази зла усойница.

Чакай, казваше един друг глас – гласът на лукавия му предтеча император. Не още.

Тиволи

– Е, Стефанус? – Флавия Домицила дойде през влажната зелена градина с шал, наметнат на раменете, с коса, блестяща на оранжевата светлина на залеза.

Ариус се поклони.

– Да докладвам за северните лозя, домина. Последните слани унищожиха част от гроздето, а и има нещо по лозята – нещо черно.

– Жалко – въздъхна тя. – Тези лозя дават много хубаво вино през добри години. Ще накарам Урбиний да ги погледне.

– Аз ще се погрижа – каза Ариус упорито.

Беше установил, че градинарството му харесва. Все още то не го харесваше, но той вярваше, че ще намери начин.

– Дотук с виното ми. – Флавия явно не споделяше вярата му, но се усмихна. – Как си се променил, Варварино!

Той прокара ръка по косата си, боядисана със сок от орехи. Беше си пуснал и къса брадичка, а гладиаторската татуировка изгорена. Единствената връзка между Ариус Варварина и градинаря беше малкото трикрако куче, което с привързаност го следваше по петите, накуцвайки. Изглежда, никой от другите роби не го беше разпознал, а в колибата си зад лозята той успяваше да стои настрана от останалите в домакинството.

– Колкото и удоволствие да ти доставя да ми съсипваш лозята – казваше Флавия, – не си длъжен да стоиш тук. Аз бях убедена, че ще искаш да продължиш нататък. Вече мина повече от година.

Той сви рамене.

– Нямам нищо против да остана.

Негова собствена колиба вместо заключена килия, влажна кадифена земя под краката вместо кървав пясък, песни на птици вместо жадни за кръв аплодисменти – това място предлагаше пълно блаженство!

– Можеш да си отидеш у дома, нали разбираш – казваше му Флавия. – Обратно в Британия, ако искаш. Мога да го уредя.

– Знам. Но не е правилно. Не още.– Той не бе сигурен, че Британия все още е дом за него. Някога си мечтаеше да се върне, но тогава имаше Теа. Сега може би колиба сред лозята в покрайнините на Тиволи беше достатъчен дом за него. Или може би бе живял твърде дълго като роб, за да може самостоятелно да взима решения за бъдещето си.

– Още не съм приключил тук – каза най-сетне.

– Какво още чакаш?

– Не знам. – Той подуши въздуха и изпита леко неудобство. – Боговете ще ми дадат знак, може би. –Дотогава дните сред виещите се лозя и нощите пред огъня, заедно с кучето му, му се струваха достатъчно хубави.

– Ти си странен – каза Флавия. – Ако няма да ни напускаш, сама ще отида да нагледам лозята. Ще прекарам тук цялата година, вместо да се връщам в Рим. Рим няма нужда от мен.

– Ами императорът?

– И той също – отвърна тя спокойно. – Нервен е, струва ми се, тъй като войните в Германия приключиха, а той винаги е предпочитал военния живот. Но какво да се прави

– Аз ще потеглям, домина – Поклони се и извика кучето.

– Лека нощ!

Глава двайсет и втора

Рим

Паулиний пъхна шлема си под мишница, прокара пръсти през сплъстената си от пот коса. Пролетта беше разцъфнала ранна и гореща тази година; след жегата на обедното слънце навън, Храмът на девиците весталки бе сенчест, прохладен и спокоен.

Жена на средна възраст се доближи с тихо шумолене на робата си.

– Да, префекте? Да се молиш ли си дошъл?

– Служебни дела. – Паулиний подаде свитък с императорския печат. – Ще искам да ми се помогне за всички въпроси, които имам.

– Разбирам. – Очите на весталката се плъзнаха по доспехите му, по меча, висящ на единия му хълбок, и по четиримата преторианци зад гърба му. – Аз самата ще ви помогна. Не е позволено на мъже да се разхождат без придружител из покоите на Веста.

– Няма да е необходимо. – Паулиний зърна друга весталка, която беше спряла любопитно, за да погледне през дългия атриум. – Тя може да ни придружи вместо вас. – Винаги беше по-добре да се избере неподготвен водач. – Моля, елате с мен.

По-младата весталка се приближи, посрещайки погледа му открито.

– Какво се е случило?

– Нищо. Просто имам няколко въпроса… – Последния път, когато това момиче е видяло преторианци, помисли си Паулиний, е било вероятно когато стражите са дошли, за да отведат главната весталка във вериги, за да бъде погребана жива, задето е нарушила обета си. Той ѝ се усмихна успокоително. – Никакви арести. Просто неформално запитване.

Тя погледна към по-възрастната весталка, която ѝ кимна.

– С удоволствие ще отговоря на въпросите, префекте.

– Бих искал да разгледам Дома на весталките. – Почувствай мястото, му беше казал императорът. – Никога преди не съм влизал вътре.

– В такъв случай друг е ръководил ареста на Върховната весталка?

– Да. С това се занимаваше лично самият император.

– А това сега какво е? – наклони леко главата си момичето. – Продължение? Да проверите дали и останалите не сме порочни?

– А такива ли сте?

Тя го погледна.

– Какво знаеш за девиците – весталки, префекте?

– Достатъчно.

– Само попитах.

Весталката се обърна, белият воал изшумоля и тя го поведе надолу през дългия атриум с колони. Спокойни езерца по средата отразяваха редовете бели мраморни статуи, а Паулиний отпрати преторианците с жест и догони придружителката си. Главата ѝ достигаше до рамото му, покрита с бял воал, а бялата роба загръщаше стройно тяло. Тя вървеше бързо и тихо със скръстени на гърдите ръце, а сандалите ѝ не издаваха нито звук по мраморния под, водейки го от слънчевата светлина на атриума към лабиринта от мраморни коридори.

– Нашите спални помещения.

Започна да открехва тесните врати една след друга. Килиите бяха голи, от бял мрамор, еднакви. Една от тях не беше пуста: жена на средна възраст седеше с изправен гръб и с поглед, впит в срещуположната стена. Дишаше едва доловимо.

– Какво прави? – попита Паулиний и осъзна, че шепне.

– Медитира. – Придружителката му затвори вратата. – Когато не сме заети със задълженията си, ние размишляваме върху мистериите. Сега, ако обичаш да ме последваш – тук се храним.

Още една гола стая, празна, с изключение на дълга, изсечена от мрамор маса. Друга весталка седеше пред чиния с едрозърнест хляб и смокини и се хранеше, без да бърза. Тя ги погледна спокойно и след това отвърна поглед.

– Учебните стаи.

Придружителката му застана зад друга врата и той надзърна, за да види две малки момиченца с обръснати глави, приведени съсредоточено над някакви свитъци. Те носеха бели роби и груби сандали: миниатюрни копия на по-възрастните весталки.

– Защо им режат косите?

Паулиний се загледа в момичетата, които обсъждаха нещо над плочата за писане. С чистите си млади лица и обръснати глави, не приличаха нито на момичета, нито на момчета, а на нещо по средата, нещо… не напълно земно. Те вече имаха плавните движения и лишените от страст очи на по-възрастните весталки.

– Трябва да се разделят с косите си, както и с всички останали светски притежания. Когато станат весталки, могат отново да си пуснат коса.

Той си помисли, какъв ли цвят е косата на придружителката му под воала.

– Много са малки.

– Идват тук на възраст между шест и десет години и прекарват десет години в обучение. – Тя затвори вратата на учебната стая и се отправи надолу по друг коридор. – След това служат в продължение на десет години. А после на свой ред десет години обучават младите.

– Какви са задълженията ви?

– Приготвяме брашното, което се използва за всички жертвоприношения в града. Събираме вода от свещения извор в градината на нашия храм. Но най-вече бдим над огъня на Веста – в известен смисъл това е домашното огнище на Рим. – Тя се усмихна, когато се върнаха в атриума с двата реда бели мраморни статуи. – Имаме и други отговорности, но се опасявам, че не мога да ви разкажа за тях.

– Звучи ми естествено Паулиний внимателно разгледа редицата от бели статуи, докато минаваха покрай тях – бивши весталки, предположи той. Млади и стари в своите изваяни от мрамор тела; ниски и високи, дебели и слаби, но някак всички си приличаха. Изваяните весталки, които гледаха над атриума със спокойните си мраморни очи, не изглеждаха различни от живите, които минаваха под тях, изпълнявайки дълга си към богинята. Неговата придружителка можеше да се покачи на някой пиедестал, да пооправи белите си поли и нямаше да се отличава от отдавна починалите си сестри.

– Ще желаеш ли да видиш храма, префекте? – попита тя.

– Да.

Кръгла и семпла стая, нищо повече. Имаше едно прикрито със завеси място, където се съхраняваха завещанията и другите важни документи; и тези от императора, знаеше Пулиний. Но нямаше мозайки, нямаше украса, нямаше кървави петна от сложни жертвоприношения. Просто един открит олтар в кръглия център на храма и огън, пламтящ в бронзов съд.

– Пламъкът на Веста. – Гласът на придружителката му отекваше тихо из помещението. – Вечният огън. Ако изгасне, ще бъдем обвинени в престъпно нехайство към задълженията си. – Тя отиде до олтара и се поклони с изненадващо плавно движение.

Паулиний стоеше мълчалив. Колко ли мъже са имали привилегията да зърнат това тихо женско кътче?

Те не се нуждаят от нас, помисли си той. Те са си създали цял свят без нас. Един хубав свят.

– Видя ли всичко, което искаше? – Придружителката му се обърна и погледна нагоре към него.

– Да.

Преторианците пристъпваха отвън от крак на крак, но Паулиний осъзна, че още не му се тръгва и че се бави на входа. На придружителката му, изглежда, ѝ беше приятно да му прави компания и тя стоеше със скръстени ръце. Миглите ѝ бяха светли, вероятно и косата ѝ под воала.

– Щастлива си – попита той ненадейно, – нали?

– Да. А ти?

– Аз? Разбира се.

– Разбира се. Ще ни посещаваш ли пак, префекте?

Той се поколеба. Беше спрял да си води записки по средата на посещението в храма, но всеки образ беше ясно запечатан в съзнанието му. Тук нямаше разврат, нямаше скрити пороци, нямаше нарушени клетви. Но...

– Да – каза той, – ще ви посещавам.

Тя не изглеждаше изненадана.

– В такъв случай – до нови срещи, префекте!

– Паулиний Вибий Август Норбан.

– Аз съм весталката Юстина – отговори тя.

– Ще се върна без стражи следващия път.

– Винаги съм тук.

***

Паулиний прекара цяло лято на седлото. Яздеше до преторианските казарми, за да наблюдава обучението и тренировките. Разнасяше поръчките на императора до града. Пътуваше до Тиволи за дълги вечери край огъня във вила Йовис. Тези лета сам във вилата се отразяват добре на императора, мислеше си Паулиний. Изглеждаше по-щастлив, по-спокоен, отпускаше се по-лесно на луксозните си лектуси и усмивката рядко слизаше от лицето му. Влиянието на Теа, вероятно. Тя беше винаги до него в Тиволи.

– Прекрасно момиче е! – каза ентусиазирано Паулиний една вечер, след като тя беше отишла да си легне.

– Правилно. – Очите на императора се загледаха в светлината на лампата. – Тя е робиня, а аз презирам робите; тя е еврейка, а аз презирам евреите; тя е пълна с тайни, а аз презирам тайните… И все пак има нещо особено в нея, нали?

Паулиний се усмихна сам на себе си. Това бяха тежки думи, но все пак в тях се долавяше привързаност.

– Радвам се, че си до него – ѝ каза Паулиний на следващата сутрин, когато императорът изчезна в таблинумас[20] жалбите и счетоводните книги. – Ти добре му влияеш, Теа.

– Така значи. – Тя отчупи клонче жасмин от храста, който се увиваше около колоните на атриума. – Той оставя тъмната си страна за мен, а слънчевата светлина за вас, останалите. Много е лъчезарен, когато иска да бъде, нали? Дори и към мен понякога. Само от време на време се променя и става онзи грубоват войник, когото срещнах първия път… – Тя сви рамене. – Объркващо е.

– Той разчита на теб, нали знаеш?

– Надявам се, че не си просиш някаква услуга, Паулиний. Домициан може и да разчита на мен, но никога не приема съветите ми. Той не прие дори съвета ми за трактата му относно грижите за косата.

– А ти какво го посъветва?

– Че не подобава на достойнството на един император да пише наръчник за коса.

Паулиний се изсмя.

– Може и да не приема съветите ти, но определено разбирам защо те обича.

Тя извърна глава, но за един неясен миг на него му се стори, че видя някаква свирепост да проблясва в погледа ѝ. Но изчезна толкова бързо… и после се обърна отново към него и се усмихна ослепително.

– О, да – каза тя. – Да, той ме обича. Кой би могъл да усъмни в това? А чувам, че на теб вече ти е намерил жена

– Да. Млада вдовица от семейството на Сулпициите – двайсет и пет годишна, без деца, зестрата ѝ е половин Терачина и половин Тоскана.

– Ти за съпруга ли говориш или за кон? – Кратък смях. – Колко сте глупави мъжете .Паулиний примигна.

– Да не те обидих?

– О, не! Как би могъл? Ти си един от най-овластените мъже в града, а не виждаш абсолютно нищо.

– Теа… – внимателно попита той, – добре ли си? Напоследък е много горещо!

– Значи сега ме изкара и болна, така ли? Е, една крачка дели болна от луда. Това си мислих и за Юлия.

Тя тръгна към вилата, развяла шафраненожълтата си копринена туника.

Паулиний се зачуди дали изобщо някога ще разбере жените.

***

Този следобед Теа я нямаше.

– На пазар ли е? – попита той императора.

– На гости на племенницата ми Флавия вероятно – отвърна, без да вдига поглед от документите. – Защо не изпратиш някой от стражите да я извика? Ще ми трябва след вечеря.

– Аз ще отида – усмихна се Паулиний.

Като деца Флавия се присъединяваше към детските му игри с Юлия. Интересно дали го помни. Веднъж бяха задигнали бутилка вино от майките си в Циркус Максимус и се бяха напили. Бяха едва на шест. Разстоянието до вилата на Флавия Домицила дорестата кобила на Паулиний измина без никакво усилие. Той слезе пред портата, освободи преторианците си и поведе кобилата към конюшните отзад. Заобиколи, сви зад ъгъла на къщата… и се закова на място. Теа стоеше в праха на конюшните, фините ѝ коприни се развяваха безразсъдно сред мръсотията, косата ѝ струеше надолу по гърба. Беше положила дланите си върху раменете на мръсно червенокосо момче роб и му говореше с тих гневен глас:

– … не ме интересува какво е извинението ти този път, не можеш да се мотаеш и да удряш хората! Имаш голям късмет, че живееш тук и докато това е така, ще се подчиняваш на Флавия, когато те помоли да го правиш

– Тя не ми е майка!

– Но аз съм и няма да позволя да се държиш като варварин!

Те се спогледаха свирепо.

– Защо не ми покажеш какво си научил с меча? – каза тя с по-мек тон. – Наистина искам да видя какво си усвоил и Паулиний пристъпи напред.

– Атина?

Усмивката се стопи на лицето ѝ, сякаш някой я беше изтрил.

– Паулиний?! Какво правиш тук?!

– Кой е той? – Момчето обърна гневния си поглед към Паулиний.

– Никой – отсече тя, преди Паулиний да успее да отговори. – Върви в къщата.

– Мамо...

– Не спори с мен!

Момчето хвърли още един поглед към Паулиний, преди да се запъти към вилата.

– Кое е това момче, Теа? – попита Паулиний с равен тон.

– Никое! Теб какво те засяга?

– Засяга ме, защото съм преториански префект и се очаква да знам какво става в дома на императора. Какво става зад гърба му!

Войнствеността избледня от очите ѝ, изместена от страх.

– Викс не е от значение за императора. Той е просто малко момченце.

– Той ти е син!

– Казах, че той не е никой!

– Той е твой син – колебливо повтори той. – Сигурна ли си, че не е от императора?

– За бога, не! – Тя потръпна. – Баща му е мъртъв. Има ли значение? – Погледът ѝ се стрелна към него. – Викс живее тук с Флавия. Виждам го, когато съм в Тиволи. Той е безобиден.

– Тогава защо се боиш? – Кратка пауза. – Императорът не знае, нали?

– Не, не знае.

– Защо? Вероятно няма да има нищо против.

– Не знам дали би имал нещо против или не. Не знам. Може би ще свие рамене и ще каже: "Никого не интересува дали имаш незаконен син." А може би не. – Погледът ѝ отново се стрелна към него. – Той не харесва децата. Не харесва да му се напомня, че съм имала други мъже преди него. И не мисля, че би му харесало да види доказателството, че аз имам здрав и силен син от друг мъж, докато той – императорът на Рим – няма. Ти го познаваш толкова добре, колкото и аз, Паулиний Норбан. Как мислиш?

Мозъкът на Паулиний блокира.

– Виждала съм Викс само три пъти през последната година – каза тя дрезгаво. – Три пъти! Когато се е научил да използва меч, не съм била тук, за да му ръкопляскам. Когато е ударил сина на Флавия и той е изпаднал в безсъзнание по време на тренировка, не съм била тук, за да го напердаша. Когато е паднал от дърво и си е счупил ръката, не съм била тук, за да го превържа. Но дори и три пъти годишно е по-добре от нищо. Паулиний я погледна.

– Не казвай! – Очите ѝ искрено го умоляваха. – Моля те, не му казвай!

Изведнъж той си помисли, че от всичкото време, което беше прекарал до нея в Домус Августана, никога не беше виждал лицето ѝ така отворено, както докато се усмихваше на червенокосото момченце.

– О, богове! – Той прокара пръсти през косата си. – Трябва да те заведа обратно във вилата на императора. Но ще ти дам един час. Става ли?

Усмивка озари лицето ѝ. Изглеждаше още по-поразително красива, застанала там с прашната си роба и с коса, стелеща се по гърба ѝ, отколкото отрупана е всичките си бижута. Тя застина така за миг, усмихната, щастлива като дете, а после се затича към вилата след сина си.

Паулиний се запита дали не се влюбваше в нея. Богове, това би било крайно неподходящо!

– Паулиний Вибий Август Норбан! – Обърна се и видя Флавия, която стоеше до портата на градината. – Не мисля, че сме се виждали, откакто бяхме на десет. Ела в градината, където е по-прохладно, и ми разкажи всички новини за себе си!

Той тръгна след нея. И осъзна, че за пръв път от три години, откакто е преториански префект и доверено лице на императора, имаше тайна от него.

Глава двайсет и трета

Тиволи

92 година след Христа

Градинарят, познат на всички от вилата на Флавия като Стефанус, тъкмо се навеждаше, за да измие лицето си в коритото с вода, когато един камък излетя от храстите и го жилна по рамото.

Той се обърна с рязко инстинктивно движение, ножът изскочи от колана в ръката му, готов да нанесе удар. Сред бодливите храсти улови груба туника и я дръпна силно. Едно тяло се приземи върху коленете му с цялата си тежест. Мъжът залитна, пусна туниката и когато отново запази равновесие, установи, че пред него стои деветгодишно момче.

– Знаех си, че не си никакъв градинар! – каза ликуващо момчето.

Ариус пое дъх. Хладният есенен бриз през целия ден го караше да настръхва, но сега го обля топла вълна. Тялото му никога не изпитваше студ, когато беше в готовност за битка.

– Когато градинарите се изплашат, те изпускат лопатите си и започват да ругаят, а не вадят ножове и не нападат! – Момчето кръстоса ръце пред гърдите си и огледа Ариус от глава до пети. – Варварина!

Ариус се протегна към него. Момчето отстъпи назад извън обсега му и се ухили.

– Познавам те, момче! – Имаше дузини деца роби, които тичаха из просторната вила на Флавия, но това му изглеждаше познато. – Ти тренираш със синовете на Флавия, нали?

– И аз те познавам! Веднъж те гледах в Колизеума. Последният ти двубой!

– Какви ги приказваш… – Ариус се наведе и вдигна ножа си. – Аз съм Стефанус. Един от градинарите, които се грижат за лозята.

– Аз видях Варварина

– Въобразяваш си!

Ариус проклинаше късмета си. Толкова внимаваше, криеше се сред лозята, почти не идваше в къщата, освен, за да докладва от време на време на Флавия. Другите роби от домакинството едва ли го бяха виждали достатъчно често, че да го познават като градинар, камо ли като гладиатор. А сега това момче, което почти не го беше виждало, го бе разпознало.

– Ти имаш трикрако куче, точно като Варварина – настояваше момчето. – А имаш и белег на ръката си, точно където беше неговата гладиаторска татуировка.

– Много хора се изгарят. А и много хора си гледат кучета.

– Хей, аз знам как се движи един гладиатор! Виждал съм ги! Може би не те познах отначало заради брадата, но още първия път, когато те видях, знаех, че не се движиш като някакъв глупав градинар. – Очите на момчето го пронизваха.

– Изчезвай от тук. – Ариус прибра ножа си и се върна обратно при коритото с вода.

Момчето се спусна подире му.

– Научи ме!

– Какво да те науча?

– Научи ме! Искам да стана гладиатор!

Ариус го изгледа.

– Кой луд би искал да стане гладиатор?!

– Аз.

– Махай се!

– Хайде де, трябва да ме научиш! Взимам уроци от стражите, които учат хлапетата на Флавия, но те всички са тромави. Повече от година не съм научавал нищо ново.

– Казах да се махаш!

Момчето скочи и сграбчи Ариус за колената. Ариус се претърколи на земята, но момчето го хвана за китката и се опита да направи "ключ".

– Научи ме! – задъхваше се то.

Ариус вдигна ръката си и изпрати момчето във въздуха. След секунда коляното му беше върху гърдите на момчето, а ръката му притискаше гърлото му. Ребрата на момчето изпукаха под тежестта му, но малките твърди юмруци го удряха в слънчевия сплит. Ариус се извърна и спря въздуха на момчето. Младото му лице стана лилаво под слънчевия загар, но то не помоли за милост.

Ариус рязко отпусна хватката си и се отпусна назад.

Момчето се изправи.

– Но пробих защитата ти, нали? – изхриптя то.

Ариус се изправи на крака.

– Ела утре!

– Защо не сега? – изтупа се то. – Аз съм Викс.

– Стефанус.

– Да бе!

– Каквито и да са теориите ти – предупреди го Ариус, – не ги разпространявай сред другите роби или ще те пребия. Чу ли ме, момче?

– Убий ме, ако проговоря! – закле се момчето. – Започваме ли?

– Извади си ножа – каза Ариус, като се чудеше сам на себе си защо се занимава с това. – Твърде бавно! Трябва да можеш да извадиш ножа от ножницата и да го забиеш в стомаха на противника си, преди да е успял да си поеме дъх. Обърни острието навътре!

– Така ли? Хей, и двамата сме левичари. Страхотно, а?

Рим

– … и така, той седеше на скамейката в залата на съда – разказваше Паулиний, жестикулирайки, – а жената плебейка разгорещено се кълнеше, че наследството трябва да е за нея, а не за ищеца, защото не е неин син и наследник, както твърди той. А императорът я пита: "Това истина ли е? ", и тя кима и казва: "Да, Господарю и Бог наш", а той ѝ отвръща: "Добре, тогава се омъжи за него. Веднага, още тук, а наследството ще се раздели между двама ви".

Весталката Юстина се усмихна, и очите ѝ се усмихнаха.

– А тя какво отвърна?

– Тя падна на колене и замоли да я пуснат да си отиде. И така императорът отсъди, че ищецът все пак ѝ е син и наследството ще бъде за него. – Паулиний поклати глава. – И знаеш ли какво ми каза след това? Императорът, имам предвид. Каза, че това е трик, който е откраднал от правните документи на император Клавдий. И самият Клавдий нямаше да се справи по-добре. Лицето на тази жена, когато той ѝ предложи да се омъжи за собствения си син. Юстина се засмя и Паулиний се почувства удовлетворен. Тя не се смееше често. Усмихваше се много, кротко и беззвучно, но рядко се смееше. Той се отпусна с въздишка назад в стола си.

– Изморен ли си?

Тя седеше застинала и хладна в белите си одежди, облегната на студената мраморна стена.

– Постоянно тичам последните дни – усмихна ѝ се той. – Не бих имал нищо против да прекарам един ден на твое място – да стоя в бяла стая и да гледам пламъка.

– Е, всъщност аз правя повече от това. Но е спокойно.

Тя беше спокойна. Той бе придобил навика през последната година да се отбива при нея. Императорското разследване на девиците весталки официално беше приключило, но Паулиний продължаваше да идва веднъж месечно, просто за да си поговори с Юстина. За да седне в общата стая, където всички можеха да ги виждат, както бе длъжна да прави всяка весталка, докато разговаря с мъж. Те си говориха известно време на тих глас за не особено важни неща.

– Ще се женя – заяви той ненадейно.

– Дочух нещо подобно. Момиче от семейството на Сулпициите?

– Да. Калпурния Елена Сулпиция. Императорът ще бъде домакин на годежния ни прием веднага щом авгурите[21] определят подходящата дата. Тя е вдовица – доста млада все пак, без деца.

– Това ли е всичко, което можеш да кажеш за бъдещата си съпруга? – попита Юстина.

– Почти не я познавам. Изглежда приятна, макар че просто трябва да се оженя за някоя.

– Така ли?

Той сви рамене.

– Ако остана по-дълго неженен, хората ще започнат да си мислят, че предпочитам момчета.

– Доста войници предпочитат.

Хладният глас звучеше развеселен и той я погледна учудено. Като за весталка тя имаше склонност към отявлено светски забележки.

– Приятелят ми Траян ги предпочита – каза Паулиний печално. – Казва, че мъжете са по-лесни от жените. Вероятно е прав, но за мен не е това начинът. Ще се оженя за Калпурния Елена Сулпиция и ще имам синове. – Той я погледна. – Ти някога съжалявала ли си, че не си се омъжила?

Тя примигна.

– Ами… не, аз бях… никога не съм се замисляла. Аз бях на девет, когато бях избрана. Определено не си мислех за брак по това време. А после службата в храма на весталките напълно ме погълна и никога не погледнах назад. Все пак и весталките се омъжват понякога. След като са служили трийсет години и се оттеглят.

– Наистина ли? – Сега той на свой ред остана изненадан.

– Не се случва често – смята се, че носи лош късмет да се ожениш за жена, която е била весталка. Предишната върховна весталка планираше да се омъжи, когато се оттегли от поста си. Но вместо това беше екзекутирана.

Паулиний погледна Юстина право в очите.

– Трябвало е да изчака, вместо да го взима за свой любовник

– О, той не ѝ беше любовник! Познаваха се от години, но тя никога не наруши обета си.

– Императорът се зае със случая сам. Мислиш ли, че би я осъдил без достатъчно доказателства? Не знаеш колко прецизен юрист е той!

– А ти не знаеш колко сериозно приемат весталките обета си – гласът ѝ стана хладен.

Паулиний отвори уста, но се сети, че не е учтиво да се спори с жрица.

– Не бих искал да поставям под съмнение весталките – каза той предпазливо.

– А аз не бих искала да поставям под съмнение решенията на императора. – Лека усмивка изви устните ѝ. – Нека да не спорим.

Лепида

Бъдещата съпруга на Паулиний изобщо не беше заплаха за мен. Калпурния Елена Сулпиция беше набита като пони, с големи ръце и с чип нос. Също така една година по-голяма от мен. Значително щях да се разтревожа, че мога да изгубя доведения си син, от някоя подмолна нимфа на петнайсет, но тази пищна вдовица въобще не си струваше притеснението. Бях я срещала много пъти, но никога не бях говорила с нея дълго. Сега, когато беше изминала повече от година и бе дошъл сезонът на Луперкалиите, а празненствата Луперкалии бяха време за любов, авгурите най-сетне бяха насрочили дата за годежа на Паулиний с дребното пони, което щеше да му стане съпруга.

– О, скъпа, колко интересна туника! – посрещнах я аз, когато влезе в приемната ми, облечена за празненството си в двореца. – Синя? Такъв дързък избор, с кожа като твоята!

– Благодаря, Лепида. – Гласът ѝ беше спокоен. – Би ли погледнала закопчалката на гривната ми? Разхлабила се е.

Приведох се над закопчалката. Сапфирите ѝ бяха по-големи, по-сини и по-хубави от моите – аз също щях да нося синьо за приема.

– Изобщо не се е разхлабила. – Вгледах се внимателно в лицето ѝ, но големите ѝ лешникови очи бяха невинни като на дете. Никой никога нямаше да напише ода за нейния блестящ като скъпоценен камък поглед. Аз разхлабих своята стола, за да покажа малко повече рамо, и извих глава. – Паулиний ще закъснее, разбира се. Толкова е зает със задълженията си.

– Сигурна съм, че е така.

Тъкмо щях да предприема друга атака – този път към косата ѝ – безлично мишо руса, макар и отрупана с бижута, но чух неравната походка зад себе си и се обърнах. Маркус...

– О, Калпурния. – Той се усмихна и целуна ръката ѝ. – Току-що получих съобщение от Паулиний; задържан е по служба и каза, че ще се срещнем в Домус Августана.

Калпурния кимна. Не изглеждаше разочарована, което ме раздразни. Колко по-забавно щеше да бъде, ако тя се беше влюбила до безумие в него. Щях да загатна тук и там за чувствата му към мен, да я измъчвам в продължение на месеци с чувство за несигурност.

– Татко! – Сабина се промъкна от атриума. – Татко, забрави да ми дадеш да оправя туниката ти.

– Да, наистина. – Той се наведе, като ѝ позволи да нагласи гънките. – Минавам ли проверката?

– Идеално!

– Това дъщеря ти ли е, сенаторе? – Калпурния се обърна към Маркус, не към мен.

– Да. Вибия Сабина, запознай се с Калпурния Елена Сулпиция.

Сабина се усмихна и откри липсващите си зъби.

– Много ми е приятно да...

– Поклон, Сабина – сопнах ѝ се аз. – Вече си на седем години, трябва да знаеш как да се държиш!

– Лепида – каза Маркус студено, – тя е на осем.

– Е, ако неучтивостта не е приятна на седем, то не е приятна и на осем!

Сабина се поклони. Видях как за миг се замая, клепачите ѝ се спуснаха.

– Ако ще получаваш гърч, върви горе – наредих ѝ аз. – Няма да притесняваш гостите ни.

– Много ми беше приятно да се запозная с теб, Вибия Сабина – каза Калпурния, докато дъщеря ми се измъкваше от стаята. – Очаквам с нетърпение да се видим пак.

– Добре, приключихме с това. – Загърнах с ледено изражение синята си пала около раменете. – Ще тръгваме ли?

Калпурния и Маркус ме погледнаха. Познавах израза върху лицето на Маркус доста добре: студена, прикрита ненавист. Квадратното лице на Калпурния показваше неодобрението ѝ. Какво си въобразяват тия? Пренебрегнах ги по пътя към двореца, като дръпнах настрана завесите на носилката и наблюдавах как плебсът празнува Луперкалиите навън. Винаги беше толкова забавно с техните диви мъже, които се състезаваха по препаски около слабините и размахваха камшици; любовници се промъкваха от едни тъмни ъгълчета към други. Миналите Луперкалии накарах четирима мъже да се скарат за празничното ми благоволение, а те се обзаложиха, че няма да мога да насмогна на всичките… Е, справих се с всичките и с още двама резервни! Беше по-забавно, отколкото се очертаваха тези Луперкалии. Маркус вече бърбореше за сенаторските си дела, а Калпурния окуражително кимаше.

Светлините на Домус Августана пламтяха ярко и ни примамваха. Домициан обикновено организираше формалните приеми в новия си дворец с огромните му помпозни зали и екстравагантни фонтани, но Паулиний имаше честта празненството му да бъде чествано в частния дворец на императора. Роби наскачаха, за да вземат наметалата ни; накичени с бижута, освободени роби ни поведоха надолу по лъскавите коридори към триклиниума, който беше превърнат в същинска вакханалия от орхидеи и лавър, от ослепителен кристал и солидни златни подноси. За Паулиний императорът не пестеше лукс. Дори беше оставил обичайната си проста туника и я беше заменил с избродирана със злато пурпурна роба, струваща повече от месечна пратка жито от Сирия.

– Приятели мои! – Домициан се приближи към нас, руменото му лице сияеше. – Радвам се да ви посрещна. Маркус… – Приятелско кимване. – Лепида… – Целувка по бузата (!) – Прекрасната годеница! – Стисна ръката на Калпурния. – Всички сте добре дошли!

– Толкова ми е приятно – измърмори императрицата, цялата в смарагди и сребро, застанала редом до него.

– Съжалявам, че ви накарах да чакате! – Паулиний влезе, като в крачка оправяше гънките на ленената си роба.

– Няма значение, няма значение! – Домициан приятелски прегърна през раменете Паулиний и аз си помислих дали слуховете бяха верни – дали той наистина щеше да определи Паулиний за свой наследник. Миналата година получи префектура, тази – богата наследница за съпруга, следващата – империя… Със сигурност Домициан беше по-близък с доведения ми син, отколкото с когото и да е друг в Рим. Император Паулиний Вибий Август Норбан… Каквито ще да са законите, но ще се омъжа за доведения си син, ако стане император!

– Е? – каза добронамерено Домициан, когато Паулиний се поколеба над ръката на Калпурния. – Целуни възлюбената си!

Калпурния подаде бузата си. Изчервен, Паулиний се наведе и я докосна с устни. Очите му се стрелнаха към мен, а аз му изпратих въздушна целувка. Той се изчерви и извърна поглед.

– Паулиний – Маркус пристъпи напред, – радвам се да те видя. Много време мина.

– Татко – те пристъпиха сконфузено един към друг, очите им почти не се срещнаха в кратката прегръдка. Паулиний отстъпи назад, сякаш се беше опарил, червенина покри бузите му.

Изсмях се.

Едва се бяхме настанили на лектусите с копринени възглавници и ни заля поток от храна, музика и забавления. Захаросани плодове се издигаха на високи купчини в сребърни подноси, цели печени пауни с ярките им пера все още на опашките им, намазани с мед прасенца, пълнени с босилек, розмарин и парчета от собственото им месо. Пред очите ми танцуваха сменящи се картини на барабанчици, сладкопойни момченца хористи от Коринт, пъргави чернокожи акробати, катерещи се към тавана от слонова кост, като стъпваха по раменете си… Роби отрупваха чиниите ни с храна, щом се опразнеха, а Домициан ни подканяше да ядем още и още. Той размахваше в ръка хрупкавия пернат врат на пауна, мазни петна вече покриваха безценната му пурпурна роба и аз осъзнах, че беше пиян. Старо фалернско вино се лееше като водите на река Тибър, а тъй като горещината все повече напираше в тялото ми, ми се стори напълно естествено да разпусна косата си, а столата ми се плъзна и разголи едното ми рамо. Е, това повече приличаше на Луперкалиите!

Императорът разказваше истории за храбростта на Паулиний и високо викаше, че това е най-добрият приятел, който някога е имал, и че ще накара целия свят да го разбере. Очите на Паулиний бяха лъскави като стъкло, той не изоставаше от императора и си наливаше нова чаша вино всеки път, когато и Домициан си налееше. Бузите на Калпурния се бяха зачервили, туниката ѝ се бе изпомачкала, докато тя беше полегнала сконфузено сред възглавничките. Стаята бе твърде гореща и имаше твърде много храна и твърде много вино, музиката се издигаше в светли сладострастни потоци, а императорът беше надвиснал над нас като огромен надменен бог и ние тъпчехме храна в устите си, изливахме вино в пламналите си гърла и изпадахме в пристъпи на истеричен смях.

Маркус седеше хладен и скован до мен, а аз го погледнах замаяно и видях, че погледът му не беше отправен към императора, нито към сина му Паулиний, а към императрицата. Императрицата, точно толкова хладна и скована, седнала в края на един от лектусите, го гледаше в отговор. Имаше нещо важно в тези задълбочени замислени погледи, но стаята се въртеше около мен и всичко ми се струваше смешно и не можех да спра да се смея на широкото потно лице на Калпурния. Надигнах още един бокал с вино, половината от което се разля по мозайката, и се проснах по гръб, за да се смея нагоре към тавана. Столата ми се плъзна и от другото рамо и разголи гърдата ми, а лъскавите очи на Паулиний се втренчиха в нея.

– Годежен пръстен за младоженката! – изрева Домициан. – Паулиний, не ми казвай, че още не си ѝ го дал! Ето, дай на мен! – Той непохватно се пресегна към несигурната ръка на Калпурния и погрешно надяна пръстен с огромен рубин на друг пръст. – Сгодени! Време е да я целунеш отново, Паулиний! Не, не така! – каза той, когато Паулиний леко докосна с уста устните на Калпурния. – Предполагам, че и това трябва да направя вместо теб… – и императорът целуна Калпурния със зъби, притиснати към устните ѝ. Приглушеният ѝ писък се изгуби сред подигравателното барабанене на музикантите.

– Цезаре – каза императрицата остро, като проговори за пръв път от цялата вечер. – Плашиш горкото момиче!

– Плаша ли я? – Черните флавиевски очи се присвиха. – Ти пък какво знаеш за целувките? Студена като ледена висулка – не би се стопила дори и във вулкан, ти, крояща интриги, смразяваща. Императрицата се изправи на крака, безупречна.

– Благодаря ви за приятната вечер – каза тя на всички. Маркус, Лепида, префект Норбан, Калпурния. Лека вечер на всички.

– Точно така – измърмори императорът, когато тя излезе. – Махай се от тук – безчувствена, крояща интриги кучко. Той направи рязък жест към едно момче и аз наблюдавах със замъглени очи как то изпразва пакетче стрити листа в каната с вино.

– К'во е т'ва? – изкикотих се аз.

– Билки – индийски, струва ми се… – той преглътна огромна глътка. – Прави нещата по… по-цветни… Паулиний, тук… и Калпурния

– Аз не искам – ясно каза тя.

– ПИЙ! – Императорът бутна един бокал в ръката ѝ, така че половината вино се разплиска по скъпата ѝ туника, и тя отпи.

Протегнах се да изтръгна чашата от ръцете ѝ и почувствах отвратения поглед на Маркус върху себе си, когато пресуших съдържанието ѝ. Старо фалернско вино с нещо горчиво на дъното.

– Добре – задъха се императорът. Пот изби по челото му. – Усещането е… хубаво… тук е горещо… музика… НЯКОЙ ДА МИ ДОВЕДЕ АТИНА! – изкрещя той.

Изведнъж стана още по-горещо. Мозайките се разкривиха и завъртяха, като живи. Тялото ми сякаш се възпламени и се отпусна.

– О, богове, гади ми се… – Калпурния се срути на пода и повърна до една розова мраморна статуетка на къпеща се Артемида.

Почувствах шумолене край мен, когато Маркус се изправи.

– Мисля, че е по-добре да заведа Калпурния у дома, Цезаре. Тя не се чувства добре. – Той я прихвана и ѝ помогна да стане. – Паулиний– но Паулиний се беше проснал задъхан и безволев на лектуса с разширени зеници.

– Красива си… – промърмори той към мен. – Красива си!

– Лека нощ – каза Маркус и извлече от стаята превиващата се Калпурния.

Къдриците на Паулиний потрепваха. Усукани като змии. Протегнах закачливо пръст и го отдръпнах навреме, за да не бъда ухапана. Той се протегна и хвана китката ми, нападна рамото и шията ми с устните си.

– АТИНА! – изрева императорът, а аз погледнах през рамото на Паулиний и видях как Теа се плъзва през вратата в прасковена коприна, отначало малка като главичка на карфица в края на коридора, а след това изведнъж надвиснала и огромна.

Камъкът на шията ѝ се беше превърнал в зейнала черна паст. Докато Паулиний се опитваше с обезумели треперещи пръсти да разтвори столата ми, императорът сграбчи Теа за ръката, толкова силно, че пръстите му оставиха бели следи върху кожата ѝ.

– Пий! – прошепна ѝ той, като насила притисна чашата към устата ѝ. – Пий, да видим що за богиня си… – И когато тя се задави с виното, той я целуна, сграбчвайки я със зъбите и с ръцете си.

Столата ми се раздра, а Паулиний беше като задъхан, потящ се звяр върху мен. Забих ноктите си и му пуснах кръв, която сменяше цвета си пред очите ми. С крайчеца на окото си видях как императорът прави нещо с Теа, а Теа, полугола, извръщаше главата си настрана, към възглавницата… Паулиний беше гореща, твърда, обладаваща плът върху мен, диамантени капки от пот падаха от лицето му, очите му – две черни дупки, устата му – зейнала в екстаз квадратна яма. Аз завъртях погледа си замаяна, за да погледна към Теа, мачкана под нейния задъхан потен звяр, а очите ѝ се отвориха и се срещнаха с моите.

Погледите ни се кръстосаха, докато телата ни се люлееха. Светът се завъртя около лицето на Теа; бялото, мразещо лице на Теа, на по-малко от три стъпки разстояние: на устната ѝ – кръв, косата ѝ – объркана със сребърните ѝ украшения и мокра от пот, очите ѝ – разширени от дрогата. Мразех я, мразех я, а в отговор – омраза, преливаща от нейните очи… И двете бяхме пронизани от здрава мъжка плът, ако не – щяхме да скочим и да се хванем за гушите! И така, както бяхме, люлеещи се и притиснати, все пак се протегнахме, свирепи, през пространството, което ни делеше. Пръстите ѝ стиснаха моите, опитвайки се да ги счупят, а аз забих ноктите си в кокалчетата ѝ, без да откъсваме поглед една от друга.

Очите ѝ бяха последното, което видях, преди цветовете да се смесят и размият пред погледа ми.

***

– Пак ми се гади… – изстена Калпурния, подпряна на прегърбеното рамо на Маркус.

– Добре, повърни, така ще се почувстваш по-добре – успокои той бъдещата си снаха. Тя се приведе напред, а Маркус ѝ помогна да не загуби равновесие. – Ето тук, в атриума. Свежият въздух ще прочисти главата ти.

– Аз, аз трябва да се прибирам у дома.

– Първо седни.

Тя стигна до атриума, олюлявайки се, свлече се на първата пейка, която видя, и подпря главата си с ръце. Маркус повика един роб, изпрати за кана и пъхна бокал в ръката ѝ.

– Пий.

– Не искам повече вино, не мога.

– Това е вода, не вино. Пий бавно.

Тя пи. Преди четири часа беше младо момиче със свежо лице, в нова синя туника, а сега беше окапана с вино развалина, с разрошена коса и една липсваща обеца. Погледна надолу към дрехата си и се изчерви, докато бършеше петънце от повърнато от подгъва.

– О, богове, изглеждам като...

– Няма значение. Как се чувстваш?

Отпи още вода.

– Главата ми е като наковалнята на Вулкан.

– Ще ти мине. Ти изхвърли повечето от наркотика.

– Благодаря, че ме измъкна от там.

– Изглеждаше малко зашеметена.

Тя сви рамене и Маркус си припомни слисаното ѝ изражение, когато устата на императора се прилепи към нейната с влажни остри зъби.

– Той винаги ли е такъв? – избухна момичето.

– Не. – Маркус седна до нея на мраморната пейка. – Днес беше… изключение.

– Не мога да се върна там! – каза тя, опитвайки се безрезултатно да изчисти столата си. – Никога!

– Ти видя императора в най-лошата му светлина днес. Утре, когато ефектът от тези индийски листа премине, той ще е забравил всичко от тази вечер и ще се отнася към теб точно както се отнася към всички други жени, тоест ще те пренебрегва напълно.

– И все пак не мога да се върна там.

– Като жена на Паулиний ще се наложи.

– Тогава няма да се омъжа за Паулиний. – Тя го погледна с отчаяно извинително изражение. – Той… той не е същият. Изглежда много приятен, когато не...

"Когато не гледа с блеснали очи доведената си майка"?

– Но със сигурност едва ли държи особено да се ожени за мен, а аз… аз не мога да се справя с този начин на живот. Гощавки, пиянство… и индийски листа. Ох, може семейството ми да е било тук от времето на Републиката, но аз съм момиче от провинцията. – Тя се наведе напред. – Израснала съм в Тоскана, с лози, понита и езера за плуване. Би трябвало да е голяма стъпка за мен да се омъжа за преторианския префект, но мястото ми не е в дворци. Не и в дворци като този.

Маркус си помисли, че ще избухне в сълзи, но тя погледна настрани и запази самообладание. Родена в провинцията, но с патрицианско възпитание.

Маркус обмисли внимателно думите си:

– Може би няма да ми повярваш, имайки предвид какво видя тази вечер, но това не е светът на Паулиний Калпурния го погледна.

– Синът ми е обикновен човек: войник, идеалист, добър римски гражданин. Голяма чест е постът му на префект, но той е затънал в неприятности. Ако има някой, който да му помогне да стъпи на краката си, той ще му бъде благодарен.

– Искаш аз да съм този някой ли?

– Да, смятам, че можеш да му помогнеш – каза тъжно Маркус. – Ти си изискано, почтено момиче, Калпурния Сулпиция. Не е нужно да те познавам от много време, за да видя това. Синът ми се нуждае от съпруга като теб. И той го знае.

– Може и така да е – каза тя, докато мачкаше гънка от изцапаната коприна между пръстите си. – Но не това иска той. Той иска… – Прехапа устни точно навреме. Не познаваше Лепида отдавна, но и не беше нужно.

Маркус я погледна прямо. "Да. Годеникът ти иска жена ми".

И двамата извърнаха погледи.

– Мога ли да те помоля за услуга? – Гласът на Маркус остана формален, сякаш цитираше точка от закона в Сената. – Помисли си добре, преди да развалиш годежа. Това е всичко, за което те моля.

Калпурния го погледна, въртеше рубина около пръста си и Маркус си помисли, че тя ще го извади и захвърли още на мига. Но не го направи, а му подаде ръка.

– Добре, сенаторе.

– Наричай ме Маркус, моля. – Той пое дланта ѝ с двете си ръце и се усмихна. – И благодаря.

Глава двайсет и четвърта

Тиволи

– Закъсня – каза Ариус и поздрави Викс.

– Трябваше да изчеткам конете.

– Тичай два пъти около лозето, а после започни упражнение номер пет.

Те тренираха под пролетния дъжд, подхлъзваха се в лепкавата кал. Тренираха под жаркото пладнешко слънце, когато лятото влезе в разгара си, а потта се наслояваше по дръжките на дървените тренировъчни мечове. Тренираха, докато мускулите им закрещяваха от болка, докато костите им започваха да пукат, докато дланите на Викс вече не можеха да държат меча, а Ариус, накуцвайки, се прибираше у дома, като се чудеше защо прави всичко това.

Може би защото животът му в лозята беше станал прекалено спокоен. Може би мечовете, упражненията и тренировъчните сражения бяха влезли в кръвта му, независимо дали му харесваше, или не.

– Кога ще получа истински меч? – мрънкаше Викс.

– Когато го заслужиш! – изръмжа Ариус, точно както братята му и треньорите му бяха ръмжали.

– Заслужил съм го!

– Покажи ми!

Викс се нахвърли върху него. Ариус изби дървеното острие от ръката му и го просна на земята.

Момчето се намръщи.

– Само защото си по-едър!

– Ако беше стъпил напред и приклекнал, щеше да ме накараш да изгубя равновесие. Продължавай да се правиш на голям мъж, докато се биеш, и ще умреш. Бий се като деветгодишно дете, пък може и да успееш да убиеш някого някой ден. И престани да се опитваш да ме впечатлиш!

Викс изруга.

– Хайде пак!

Те се приведоха и се нахвърлиха един срещу друг. Викс приклекна под замаха на меча и измести тежестта си встрани. Варварина леко залитна; момчето вдигна дървения меч и го удари в челюстта.

– По-добре ли е? Хайде пак!

– Да, и не се дърпай назад този път.

Викс опита същия номер и се натъкна на рамо, твърдо като стена. Той замахна с дървеното си острие в прибързан удар. Ариус хвана ръката му и ставата на рамото му изскочи с пукане. Викс изкрещя.

– Легни по лице и си опъни ръката назад.

– Каква ръка?! Ти, кучи син такъв, не ми остана ръка!

– Спри да хленчиш. – Ариус сложи ходилото си на гърба на Викс, хвана рамото му и бързо го намести. – Хайде, върви да повърнеш.

– Никога не повръщам – понадигна се той със свит лакът. – Мога да тренирам поне още един час.

– Тогава пробвай още един час с това. – Ариус подхвърли меча си на Викс.

Момчето хвана дръжката с две ръце и се олюля.

– Богове, тежък е!

– Твърде тежък за хлапе, със сигурност. Но ще те закали. Научи се да се биеш с това и ще можеш да се биеш с всичко.

– Добре. – Викс обърна острието към светлината, любувайки се на наточената стомана. – Хората говорят, че си се биел със светкавица вместо с меч и с буреносен облак вместо с щит!

– Хората са луди. Започни упражнение номер две, но два пъти по-бавно. Изгражда контрол.

– Така ли те учеха в гладиаторската школа? – изпръхтя той, докато с мъка придвижваше тежкото острие педя по педя.

– Не. Така ме учеха братята ми. Ще започнем да подобряваме формата ти следващата седмица, с бягане и вдигане на тежести. Ти си бърз, но нямаш издръжливост. Пак! Направи го още пет пъти! По-бавно.

– Защо не ти е харесвало да си гладиатор? – запита Викс, докато издигаше острието все повече.

– Гадна работа!

– На мен ми звучи забавно.

– Още си млад. Много игри си гледал.

– Видях само една всъщност. Мама казва, че са варварски.

– Майка ти е разумна жена. Пак! По-бавно!

– Ръката ми ще отмалее.

– Значи го правиш както трябва.

– Тиранин!

– Лигльо! – Ариус искрено се забавляваше. – Още десет пъти!

Рим

Юстина

Паулиний втренчи изморените си очи във весталката, която го гледаше с неодобрение. – Трябва да видя Юстина.

– Весталката Юстина е заета със свещените си задължения.

– Доведете я! Заповед на префекта!

Облегна се на мраморната стена на храма, пренебрегвайки възмутените погледи на богомолците. Той знаеше как изглежда: с кървясали очи, раздърпан, небръснат… Беше се напивал всяка нощ след годежния си прием, опитвайки се да го забрави.

– Префекте? – чу той гласа на Юстина. – Какво се е случило?

– Не. Нищо. – Паулиний с усилие държеше очите си отворени. – Аз просто… трябваше да те видя.

– Разбирам – Погледът ѝ се плъзна по него и той очакваше да прочете отвращение в очите ѝ. Но… – Сигурно е нещо важно. Седни!

– Може ли… може ли да отидем някъде на тихо място? – Усещаше неодобрителните погледи на другите весталки.

– Трябва да съм на публично място винаги, когато говоря с мъж. – Тя седна срещу него, бялата ѝ роба падаше свободно. – Просто ми разкажи какво има.

Той седна и подпря главата си с ръце.

– Аз… съм… нищожество – рече предпазливо. По-добре беше веднага да обясни всичко.

– Разбирам.

– Подиграваш ли ми се?

– О, не!

– Не те обвинявам – каза той горчиво. – Аз съм боклук. Аз съм отрепка.

– Добре, защо не престанем с...

– Аз съм влюбен в жената на баща си!

– … определенията – довърши тя и примигна. – Е, това не го очаквах!

Той сякаш се отърси от тежък бодлив товар. Наведе се напред, обгърна с ръце коленете си.

– Аз… аз не знам дали това е любов. Не е такава, каквато винаги съм си я представял. Не мога да спра да я искам. Тя е повече от красива – тя е опияняваща. Тя е коварна! Тя е злото! Кълна се, че тя го замисли! Знам, че така казват всички мъже: "тя ме подведе" или "тя започна всичко", но това е истината! За да си го върне на баща ми.

– А баща ти знае ли? – Гласът на Юстина беше спокоен.

– Да – той извърна поглед като си спомни. – Видя ни. Аз все още не мога… не мога да го погледна в очите!

– В такъв случай тя е постигнала своето, нали? – Юстина пренасочи разговора, тъй като не получи отговор. – Защо изпитваш нужда да си признаеш? Защо сега?

– Защото това не е спряло! Никога няма да спре! Тя щраква с пръсти и аз отивам като кученце… Тя го знае, баща ми го знае, богове, дори и годеницата ми го знае вече… – Прокара пръсти през косата си. – О, богове Всичко се изля от устата му: за приема, за императора, за индийската дрога, за Лепида.

– Аз я обладах точно там, на приема, насред залата. Като животно. Дрогата беше причината за всичко – почти не осъзнавах какво правя, но това не е извинение! Радвам се само, че баща ми не беше там, за да види тази част.

– И какво каза императорът? – Юстина звучеше сякаш обсъждаха времето, а не дворцова оргия.

– Той не забеляза. Любовницата му беше там – всички бяхме зашеметени от виното, каквото и да беше сложил в него.

– Любовницата му ли? – гласът на Юстина стана остър.

– Атина. Теа. Певица. Тя е… тя е добро момиче… и си спомням… – Той преглътна думите си.

Дали е един бърборещ глупак, или не, но има неща, които не се казват на весталка.

– Какво? Какво си спомняш?

Главата му пулсираше от острия ѝ тон.

– Не знам какво си спомням. Не знам дали е истина или сън. Но...

– Какво?

– Теа. И императорът. Той… аз не ги гледах, но той… правеше някои неща… вероятно е просто от наркотика! Кой знае какво видях? Видях змии да се спускат от тавана и видях мозайки да оживяват, и видях кръвта на Теа да позеленява; кой може да каже какво се е случило в действителност?

– Ти отиде ли да я видиш по-късно? Може би тя би изяснила нещата.

Паулиний избягваше погледа на весталката.

– Императорът никога не би наранил Теа. Той я обича.

– Може и така да е. Мислиш ли, че за всички мъже любовта е целувки под лунна светлина? За някои мъже любовта е болка.

– Юстина – много предпазливо каза той, – не съм дошъл тук, за да слушам как очерняш името на моя император.

– За какво си дошъл тогава?

– Не… не знам. За да си призная всичко. Имам нужда някой да знае… да знае какъв съм. Светът ме гледа и вижда герой. Дясната ръка на императора. Но това е лъжа! Аз съм точно толкова глупав, колкото изключителен е баща ми, точно толкова страхлив, колкото храбър е приятелят ми Траян, и аз съм… изменник!

– И така, призна си! Какво искаш сега? Опрощение?

Той кимна бавно.

– Съжалявам, Паулиний! Опрощение могат да дават само боговете.

За пръв път тя използва името му.

– Утеха тогава? – Усещаше езика си скован и я погледна примирено.

– Утеха мога да ти дам.

Ръката ѝ беше хладна и успокояваща за бушуващата му кръв.

Глава двайсет и пета

Теа

– Още една година, Атина. Да пием за това.

– Както желаеш, цезаре – отпих от виното си и седнах там, където Домициан обичаше да сядам – в краката му, за да може да милва главата ми или да я удря, ако го обземеше съответното настроение.

– За новата година! – Той пи, засега весел. – Колко време сме заедно?

– Почти четири години.

– Четири години. Чувам, че плебеите те наричат "господарка на Рим"… – Бегло намръщено изражение и ръката му се спря в косата ми. – Предполагам, че е вярно, щом аз съм Рим, а ти си господарката на леглото ми, но все пак не ми харесва. Все пак изминаха четири години, а аз не те познавам по-добре, отколкото в началото. – Ръката му продължи да милва косата ми. – Знаеш ли какво вещае новата година, Атина?

– Какво?

– Разкриване на тайните.

– Аз нямам тайни.

– О, мисля, че имаш доста. Кажи ми една!

– Добре. Да, добре. Ще ти кажа една. Само не… Добре! – Поех си дълбоко дъх. – Разхождах се преди около месец около Храма на Веста и една весталка ме погледна.

– И?

– Тя ме съжаляваше.

– И това е тайна?

– Стори ми се важно, някак… Гледаше ме с широко отворени очи, сякаш знаеше всичко.

– Това, че те е зяпала някаква съсухрена стара девственица?! Вероятно ти е завиждала. Кажи ми друга тайна!

– Нямам какво друго да кажа, цезаре.

– Да ти кажа ли аз една твоя тайна? Да ти кажа ли за гладиаторите, които си обслужвала на петнайсетгодишна възраст? О, да, знам за това!

– Аз… аз никога...

– Лъжеш неубедително, Атина! Лепида Полиа казва, че винаги си била такава.

– Не трябва да вярваш на Лепида Полиа, цезаре – призовах аз цялото си спокойствие. – Тя ме мрази.

– Правилно! Прозрачно е. Но беше такъв извор на сведения, че не мога да не съм ѝ благодарен. И така, какъв беше Варварина в действителност?

Отворих уста, но от там не излезе нищо. Нищо! Вътре в мен всичко се бе смразило.

– Не е единствената ти плячка, доколкото разбирам, но определено е наградата. Гладиаторът, когото наричаха бога на войната – доста добро постижение за обикновена робиня. Той колко ти плати?

– Не, аз… той никога не...

– А, значи е било любов. Колко трогателно! Варварина и неговата еврейка! Ти гърчеше ли се в обятията му и смееше ли се, както не искаш да правиш за мен?

– Това… Това боли...

– Заболя те повече, когато видя как умря! Нали? Толкова ли болеше, колкото сега?

– Аз...

– Предполагам, че не трябва вече да ревнувам от него! Но почти ми се ще да е жив отново! Само така щях да мога да го погледна в очите и да му кажа, че притежавам неговата жена! По два пъти на нощ, ако пожелая! И тя пъшка като курва, каквато всъщност е, и носи моя нашийник, и взима от моето злато.

Запратих бокала си към стената и той отскочи с лек, дрънчащ звук.

– Спри!

– Значи богинята на мъдростта се пропука най-сетне? Какво приятно малко представление! Моля, чувствай се свободна да си поплачеш. Харесвам сълзите у жените. Ти беше добро момиче тази вечер, Атина. Достатъчно добро, че да заслужиш награда. Искаш ли награда?

– Не, цезаре – отвърнах, борейки се със сълзите си.

– Без награда? Може би ще ти кажа една от моите тайни в такъв случай. Да, това звучи справедливо… – Той се отпусна назад, удряйки главата ми в коляното си. – Разказвал съм ти доста неща за брат си, нали? Тит Златния, любимецът на народа, загинал така трагично в разцвета на младостта си… Ами аз го убих! Бял арсеник във виното му. Убих брат си и после взех дъщеря му. Мисля, че Юлия подозираше нещо. Може би това я докара до лудостта. Ще те докара ли и теб до лудост? Съмнявам се. Ти си твърде вулгарна, че да полудееш! Първият човек си, на когото казвам… Предполагам, че сега ще трябва да те задържа завинаги. Не мога да те пусна да си отидеш с тайна като тази, нали?

Не. Предполагам, че не можеше.

– Пий, Атина! Пий! – Той се отпусна назад развеселен. – Цяла нова година!

***

Изглеждаше, сякаш Юстина се забавлява.

– И защо мислиш, че съм измамена?

– Не измамена – поправи се Паулиний. – Виждам, че ти е добре тук. Но това е просто късмет. Щом са те взели, когато си била на девет, ти все още не си знаела дали си струва да се откажеш от семейство и деца и… и от всичко друго. Никой още не знае нищо, когато е на девет

– Аз определено знаех, че е голяма чест да бъда избрана да служа на Веста. И в известен смисъл това ми дава повече власт, отколкото на теб.

– Защо? – Той подпря брадичката си с длан и я погледна.

– Каквото и да кажа, хората ми вярват напълно и безрезервно, защото като жрица думата ми е свещена. Ти можеш ли да кажеш същото?

– Не – призна той, – независимо какво кажа, хората допускат, че имам подмолни мисли.

– Аз съм в безопасност където и да пътувам, защото който нападне жрица, рискува да си навлече гнева на богинята ѝ. Ти можеш ли да кажеш същото?

– Определено не! Само тази година вече има два опита за покушение срещу живота ми. Много врагове си създадох, когато императорът ме повиши и прескочих толкова други в йерархията.

– Ако срещна осъден затворник по пътя му за екзекуция, мога да му дам божествено опрощение, което дори и императорът не може да отхвърли. Ти можеш ли да кажеш същото?

– Наистина ли? – попита Паулиний, отклонявайки се от темата. – Можеш да дадеш опрощение на престъпник ей така, по прищявка?

– Не по прищявка! Заради божествена вяра. Ако Веста ми прошепне, че е невинен!

– Тя често ли ти шепне?

– Понякога.

Юстина скръсти ръцете си в наистина божествено спокойна поза, но лека усмивка играеше по устните ѝ.

– Е, предполагам, че ти печелиш! – Паулиний се облегна назад. – Освен… А можеш ли да яздиш кон в галоп към орда от крещящи, намацани със синя боя диваци?

– Не – каза сериозно тя. – Воалът ми ще се изцапа.

– Тогава да кажем, че сме наравно.

Паулиний сложи длани зад тила си.

– Паулиний

– Какво?

– Ти се хвалиш

– Може би да.

– Защо си правиш труда да се хвалиш пред жена, която е дала обет за непорочност?

– Защото искам да имаш добро мнение за мен.

– Вече имам такова мнение, Паулиний Норбан! Няма нужда да се хвалиш.

– Добре. Мога ли да те питам само още едно нещо?

– Разбира се.

– Успях ли да те впечатля?

Тя избухна в смях.

Той се ухили и заби поглед в земята, като разчорли косата си.

– Успях ли? – настоя той.

– Невероятно много.

– Наистина ли? – Отново се почувства като малко момче.

– Аз съм весталка, Паулиний – засмя се тя отново, – думата ми е свещена!

Тиволи

Мечът на Ариус изхвръкна от ръката му, очерта изящна дъга и се приземи в пролетната кал.

За миг Викс се загледа в него. После замахна със своя меч високо във въздуха.

– ДА! Аз обезоръжих Варварина! Да, аз съм БОГ!

Той нададе боен вик и трикракото куче се сгуши на сянка върху наметалото на Ариус и започна да гризе още по-усърдно един от сандалите му.

– Късмет – Ариус беше доволен, но не искаше да се издаде. – Опитай пак!

Ухилен, Викс се наклони назад в нападателна поза в готовност с меча. Ариус го нападна отстрани. Викс го блокира, приклекна и отвърна на удара; тренираните му мускули грациозно преливаха един в друг при всяко замахване. Той се биеше разумно, не се приближаваше прекалено до Ариус и така избягваше сблъсъка с по-силното тяло на противника си. Разчиташе на ловкостта си – вече беше станал много бърз.

Едва когато размитата пролетна слънчева светлина затрептя и се изгуби зад лозята, те забиха мечовете си в земята и седнаха изморени до тях.

– От утре започваме работа с щита. – Ариус му подаде кана с вода. – Отнема време да свикнеш с тежестта.

– С какъв щит?

Щитовете определяха класа на гладиатора: голям продълговат щит за mirmilliones с меч – гладиус; квадратен щит за thraces с извит меч. Без щитове се биеха retiarius – мъже, въоръжени с тризъбци, кама и мрежа, които според Викс бяха най-долни сред долните.

– С голям щит. Ще си с тежко въоръжение.

Ариус погледна към ученика си с преценяващи очи. Беше израснал като лоза – вече достигаше до рамото на Ариус и дори на единайсет тялото му беше мускулесто като на конче. Някой ден щеше да стане едър мъж.

Викс потопи лице в каната с вода и избърса челото си с опакото на ръката, жест, който беше усвоил от Ариус. Освен това си беше подстригал косата късо, като на Ариус, и беше започнал да иска виното си неразредено, както го пиеше Ариус. Ариус беше странно озадачен. Много неща е бил той в този живот: варварин, каторжник, гладиатор, роб, развлечение за публиката, чудовище… Но никога преди не е бил нечий герой.

– Знаеш ли, майка ми ще идва да ни посети – каза Викс. – Домина Флавия е получила писмо.

– Кога ще дойде? – Ариус наведе каната с вода, за да може и кучето да пие.

– Следващия месец. В края на май. Ти не си виждал майка ми, нали?

– Не.

– Тя е ужасна – каза Викс мрачно. – Строга е. Ще ти хареса. Хей, може ли още един двубой, преди да се стъмни?

– Защо не?

– Пак ще те обезоръжа!

– Не се пъчи толкова – усмихна се Ариус и перна момчето по врата.

Рим

Маркус тъкмо беше спрял пред стълбите на Капитолийската библиотека, когато Калпурния Сулпиция извика името му.

– Маркус, ти ли си?

– Калпурния! – Той се отдръпна от взета под наем носилка, край която се беше спрял за малко, за да размени с човека в нея няколко думи, и се усмихна на бъдещата си снаха. Синя пала покриваше раменете ѝ, двама роби вървяха след нея с ветрило и ѝ пазеха сянка от слънцето, а тя носеше кошница в едната си ръка като всяка порядъчна домакиня. – Колко се радвам!

– Да не те прекъснах? – Калпурния направи жест към наетата носилка. Бледа женска ръка, отрупана със смарагди, току-що беше дръпнала сивите завеси, а носачите се отдалечаваха забързано.

– Съвсем не – каза Маркус, без да дава повече обяснения. Той премести вързопа от свитъци в другата си ръка, опитвайки се да не ги изпусне, когато го блъсна една явно притеснена плебейка, която се втурна покрай него след децата си. В ясна пролетна утрин като тази всяка римлянка се беше запътила към Форума.

– Какво те води насам, Калпурния Сулпиция? На пазар ли?

– Да, за обици. Загубих един нефрит.

– Купи си топаз вместо нефрит.

– Моля?

– Топаз – посъветва я Маркус. – Имаш прекрасни очи с лешников цвят. Ако носиш жълт камък в близост до тях, ще изглеждат като златни. Виждала ли си Паулиний наскоро?

– Не… той е… зает.

Маркус проучваше лицето ѝ.

– Пренебрегва те, нали?

– О, не – притеснено отрече тя.

– Да, така е. Посъветвал ли се е въобще с авгурите за дата за сватбата?

– Разбира се. Мислехме за миналия септември, но майка ми беше толкова болна тогава, че изглеждаше по-подходящо да отложим нещата

– Сега по-добре ли е?

– Да, сега да. Така че не е виновен Паулиний – усмихнато каза тя. – Просто лош късмет.

– Можеше да се постарае повече – рече той строго. – Сгодени сте от две години. Лош късмет или не, но семейството ти ще е в правото си да потърси някой друг за теб.

– Не и при положение, че самият император подкрепя този брак. А и освен това… – усмивка пробяга през лешниковите очи на Калпурния. – Баща ми каза, че мога да избера втория си съпруг сама. Аз искам да се омъжа за Паулиний.

Маркус почувства как в него се надига гняв срещу сина му. Такова безупречно момиче – хубаво, с добро възпитание, интелигентно, разбиращо – да го чака, а той да не може да събере смелост!

– Ще говоря с него!

– Не е необходимо, Маркус. Нямам нищо против, наистина… – Робите на Калпурния се доближиха зад нея, за да нагодят сянката над главата ѝ, но тя сякаш не бързаше да продължи. – Ти от библиотеката ли се връщаш? Аз бях там преди по-малко от седмица, четох трактата ти. Този за системата на приемни императори

– Така ли? – усмихна се Маркус. – И какво мислиш?

– Смятам го за изключително добре обоснован. Само не съм напълно съгласна, че трябва да се даде право на вето на Сената. Ако Сенатът може да отхвърли властта на императора, тогава кой въобще го уважава?

– А какво става, ако решенията на императора са грешни?

Дискусията им продължи около половин час.

– По добре да тръгвам – каза Калпурния най-накрая. – Майка ми ще се притесни.

– Отбий се на вечеря следващия четвъртък. – Той леко поизправи прегърбеното си рамо и рече усмихнат: – Ще видя дали не мога да издиря този мой син.

– С удоволствие ще се отбия. И ще си купя обици от топаз.

– Носи ги следващия път, като дойдеш на вечеря.

***

Сабина беше доволна.

– Ще дойде в четвъртък? – каза зарадвано тя и скочи в скута на Маркус почти преди той да е успял да седне зад писалището си. – Много хубаво. Харесвам Калпурния! Всичките ѝ дрехи са толкова меки, а не боцкащи и изтънчени като на майка ми. А и е мила. Има племенник с епилепсия и ми показа упражнения за дишане, които да правя, когато ме заболи главата.

– Така ли? – рече Маркус, милвайки косата на дъщеря си.

– Радвам се, че ще се ожени за Паулиний. Ще ми се да можеше да дойде да живее при нас.

– А защо не?

– Майка няма да ѝ позволи. Тя не е тук, но няма да позволи и на Калпурния да се нанесе – откровено каза Сабина. – Тя мрази Калпурния!

– Защо мислиш така?

– Майка ми не харесва други жени, ако са хубави. Като леля Диана – тя наистина мрази леля Диана, защото тя е толкова красива и мъжете обичат да я гледат повече, отколкото майка ми. Но Калпурния също е хубава, така че майка ми никога няма да ѝ позволи да дойде да живее тук.

Маркус се засмя.

– Каква си немирница!

– Мислех, че майка ми ще се премести в Тиволи за постоянно, тъй като императорът прекарва толкова много време там. Тогава Калпурния ще може да идва да ни вижда по-често.

– Ти виждаш доста неща, нали, Вибия Сабина?

– Защото никой не ме забелязва – обясни Сабина със спокойна усмивка. – Ще се изненадаш колко много неща чувам!

***

– Добър ден, Атина. – Паулиний се поклони официално. – Императорът пожела да те уведомя, че са го задържали в града. Ще дойде след два дни… – Той погледна настрани, за да не види неприкритото облекчение в очите ѝ.

– Тогава ще ме придружиш ли до вилата на Флавия? – Теа се обърна и грабна палата си. – Ганимед, приготви носилката! Ти ще дойдеш ли, Паулиний? Ако един преторианец язди пред мен, за да ми правят път, ще ми отнеме съвсем малко време.

– Не би трябвало.

– Но аз не съм виждала Викс от...

– Не ми харесва това! Не е легално.

– Паулиний, моля те!

Той я погледна. Атина, императорската любовница, отрупана с перли и нефрит, в сивозелена коприна, с гърло, задушено от запоен сребърен обръч. Той си спомни жената, затисната под един задъхан обезумял мъж на пиянски прием, която гледаше към тавана с разширени от наркотика очи. Спомни си жената, коленичила на прашния път, която едновременно се усмихваше и гълчеше сина си.

– Добре – каза Паулиний грубо. – Ще те заведа при Флавия.

Лицето ѝ грейна и той не можеше да понесе тази гледка.

По целия път тя седеше изправена в носилката, кракът ѝ барабанеше по възглавничките, погледът ѝ се плъзгаше припряно по зелените хълмове.

– Почти стигнахме, нали? – попита като нетърпеливо дете.

– Почти стигнахме – отвърна Паулиний и си помисли за императора.

Императорът, който го беше погледнал същата сутрин с доверие и, да, с любов.

– Какво да правя с теб, Паулиний? – беше го попитал.

– Ти си роден да служиш – беше казал Несий на Паулиний, след като бе прочел хороскопа му. – Дясна ръка на императори, но никога император.

Той никога не беше мислил, че да служи на император ще е лесно. Но никога не си беше представял, че ще бъде толкова трудно.

Юстина, помисли си той. Юстина, кажи ми какво да правя.

– Теа! – Флавия се засмя от вратата на вилата, заобиколена от момчетата и от обичайната суматоха от деца роби. – От колко време не съм те виждала. Да, да, Викс е добре. Той е при Стефанус, разбира се, и не може да бъде видян никъде другаде напоследък.

– Да, този прословут Стефанус, за когото все слушам. – Теа скочи от носилката, преди робите да успеят да я свалят на земята. – Ще трябва да се запозная с него.

– Е, няма да чакаш дълго. – Флавия посочи към северния край на градината, където една висока и една по-ниска фигура току-що се бяха показали иззад ъгъла. – Самите Юпитер и Марс, от плът и кръв!

– Викс! – Атина повдигна края на сивозелената си копринена туника и се затича. Момчето спря, нададе вик и се втурна към нея. Те се хвърлиха в обятията си по средата на пътя.

– Мамо! – Викс едва успя да се освободи, за да заговори: – Искам да се запознаеш с него! Моят приятел Стефанус! – каза той като махна на градинаря, който стоеше облегнат на стената. – Това е дълга история всъщност. Ще ти я разкажа по-късно. Той ме учи на някои бойни трикове… Мамо?

Паулиний, който тъкмо се беше обърнал да си върви, погледна назад и се спря. Теа стоеше вцепенена на пътя и гледаше пред себе си със сляп поглед като статуя.

Той проследи погледа ѝ. Градинарят. Просто един градинар с изцапана от пръст туника и с къса тъмна брада. Гледаше към елегантната жена в коприна, нефрити и перли.

Тя се олюля. Паулиний пристъпи напред.

– Мамо?! – примигна Викс.

Градинарят бавно се приближи, големите му мазолести ръце се вдигнаха към лицето ѝ. Пръстите на едната докоснаха бузата ѝ и се отпуснаха надолу.

Тя издаде някакъв звук, който излизаше издълбоко от гърлото ѝ.

– Мамо?! – гласът на Викс беше тих.

– Теа – каза градинарят. – Теа Тя пристъпи към него, пусна копринената си туника и тя се повлече в праха.

Градинарят вдигна едната си ръка и грубите му пръсти докоснаха крайчеца на косата ѝ.

Паулиний не можеше да каже кой помръдна пръв. Но ръцете на градинаря бяха около кръста ѝ, лицето ѝ беше притиснато здраво към гърдите му, ръцете ѝ докосваха косата и раменете му, сякаш се опитваше да се увери, че е истински. Сред уличния прах те се поклащаха лекичко, здраво вкопчени един в друг, шепнещи несвързани думи Флавия се раздвижи първа.

– О, боже! – тя плесна с ръце. – Добре, хайде всички… Момчета, влизайте в къщата. Паулиний, върви си у дома. Викс, ходи да намушкаш нещо. Предполагам, че майка ти и баща ти искат да останат сами за известно време!

– Баща? … – Думите на Викс и Паулиний прозвучаха едновременно.

– Ами, предполагам, че това е той – Тя погледна замислено към Викс. – Знаех си, че ми напомняш на някого. И ето го и него, в собствената ми вила през цялото време. Колко съм глупава и аз!

Викс гледаше ту майка си, ту градинаря и после обратно… Изведнъж придоби много детски и несигурен вид.

– В къщата… – каза мило Флавия.

Той влезе като сомнамбул. Племенницата на императора се обърна към Паулиний:

– Е? Нямаш ли задачи за вършене?

– От мен се очаква да я държа под око! – посочи той към Теа, която тихо говореше нещо, което приличаше на бързо обяснение. – Кой е той?

– Бащата на Викс, струва ми се. Не си ли приличат? Изумително е, че никой от нас не го забеляза досега. – Тя се опита да го изгони. – Върви си, Паулиний. Върни се след няколко часа.

– Не мога да го направя.

– Защо?

– Защото служа на императора! Винаги! Не мога да позволя неговата… да бъде с друг.

– Малко прибързваш, не мислиш ли? От няколко мига само са заедно, а ти вече си представяш истинска любовна връзка.

– А какво друго трябва да си мисля за това, което виждам?

Ръцете на градинаря бяха вплетени в косата на Теа, челото му – подпряно на нейното.

– О, млъкни, Паулиний! – сопна се Флавия. – Мисли си каквото искаш. Бе педантично стриктен, когато беше на пет, а сега си още по-зле! – заключи тя и влезе в къщата.

Той се огледа колебливо.

– Паулиний. – Теа пристъпи към него със ситни нерешителни стъпки. – Паулиний, дай ми един час!

– Няма да ти помагам да предадеш императора!

– В името на боговете, кълна се, че няма да предам никого! Дай ми само един час, за да обясня! Моля те, дай ми един час!

Тя изглеждаше радостна и млада. Градинарят, който чакаше зад нея със скръстени ръце и с усмивка, която озаряваше лицето му като слънчева светлина, приличаше повече на някой млад любовник на петнайсет, отколкото на отруден мъж на почти четирийсет години.

Нещо в лицето му… Под брадата и тъмната коса?

Ох, какво значение има. Той беше роб. Обикновен роб, който беше обичал любовницата на императора, назад във времето, когато тя е била обикновена робиня. Теа се затича към градинаря леко като момиченце, ръката ѝ мигновено изчезна в неговата, главата ѝ докосваше рамото му.

След един час тя беше готова, стоеше боса и сама на входа на вилата. Нямаше и следа нито от сина ѝ, нито от баща му, а тя се качи в носилката абсолютно спокойна. Паулиний подаде юздите на коня си на един преторианец и седна срещу нея.

– И така? – каза той.

– Казах му, че си имам ревнив любовник.

– Каза ли му кой?

– Не. Не можах дори да произнеса името му. Това са две несъвместими за мен имена. – Тя побутваше, подреждаше копринените възглавнички в носилката. – Казах му да попита когото пожелае от вилата, ако иска да знае.

– И сега какво?

– Това зависи от теб – скръсти тя ръце, докато гледаше напълно неподвижно навън през пердетата.

– От мен?

– Ще кажеш ли на императора, или не?

Да кажа на императора!

– Той ще те убие! – каза Паулиний изведнъж и нямаше нужда от извинения или обяснения за дръзките му думи.

– О, да! – спокойно се съгласи тя. – Ще убие и мъжа, когото познаваш като Стефанус… И нашия син… Може да накаже и Флавия също, за това, че ни е позволила да се видим. Така че изборът е твой.

– Това не е честно!

– Ти му служиш! – тя обърна очите си към него. – Аз съм притежавана от него, но ти му служиш! Нищо не е честно!

Той впи поглед в нея. Още една тайна. Още една тайна между него и мъжа, на когото беше дал думата си. Още една тайна!

– Ако не му кажа – промълви той, – какво ще стане после?

– Ще продължавам да посещавам Викс – каза тя. – Ще виждам и баща му от време на време. Но нищо няма да се случи между нас. Имаш думата ми!

– Думата ти ли?

– Тържественото ми обещание. Доста егоистично обещание, всъщност. Ако си намеря друг мъж за любовник, Домициан със сигурност ще разбере, ще усети миризмата върху кожата ми и това ще бъде краят и за двама ни – за мен и за… Стефанус. Не искам това да се случи!

Тя си пое въздух, раздвижи се в коприните си, сякаш бяха окови.

– И така, Паулиний… Какво ще направиш?

– Ще говорим пак за това на сутринта – каза Паулиний.

– Благодаря ти. – Тя се облегна назад върху възглавниците. В очите ѝ проблеснаха сълзи и бавно се стекоха по бузите ѝ.

– Още нещо… – рече внезапно той. – Твоят Стефанус… Виждал ли съм го някъде и преди?

– Не! – погледна го тя. – Не може да си го виждал!

През останалата част от пътя към вила Йовис мълчаха.

***

– Тя каза ли ти, кой е ревнивият ѝ любовник? – гласът на Флавия бе на нивото на лакътя на Ариус.

– Не. – Той отклони поглед от отдалечаващата се носилка и се обърна към племенницата на императора. – И ти си я познавала… През всичкото това време си я познавала!

– Да. Невероятно, нали? Орисниците на съдбата вероятно добре са се посмели за наша сметка.

– Любовникът й… Кой е той?

Той не поиска да притиска Теа, когато отказа да каже името му. Беше твърде щастлив да чуе гласа ѝ, твърде щастлив да я види отново… Докато беше достатъчно близо, че да може да я държи в обятията си, любовникът нямаше значение.

Но сега...

– Кой я притежава?

– Попитай когото и да е. – Флавия го потупа по ръката и се отдалечи.

Той сграбчи за рамото първия роб, когото видя.

– Жената в онази носилка – сочейки към облака прах, който се беше вдигнал след заминаването на Теа, – коя е тя?

Робът го изгледа, сякаш беше някакъв слабоумен.

– Знам, че никога не излизаш от онази колиба, но наистина ли съвсем нищо не знаеш? Това е Атина. Любовницата на императора.

Императорът!

Ариус се обърна заслепен, сграбчи дървения парапет до градинската порта.

Демонът, толкова дълго спящ в дъното на съзнанието му, се размърда, жаден за убийство.

Теа и императорът! Неговата Теа в леглото на мъжа, който му отказа рудиус, който го засипа със стрели на арената, на когото бе забавно да наблюдава как съсичат най-добрия му приятел!

Внимавай, голямо момче, дрезгавият глас на Херкулес дращеше в главата му. Внимавай!

Парапетът до портата започна да пука под ръцете му.

– Ариус?

Той се обърна, ръката му сграбчи ножа. Но беше просто Викс. Викс стоеше там и изглеждаше необичайно зашеметен и дребен.

– Роди се, след като бях продадена – беше казала Теа по някое време през този час на пропуснатите години. – Аз не му казах… Не мислех, че някога ще те види. Той погледна на Викс с нови очи.

– Кажи на сина си да остави коня ми на мира – беше се сопнал на Ариус преди две седмици един каруцар, който разтоварваше бъчви пред вратите на складовете на Флавия.

– Той не ми е син – беше казал Ариус развеселен. – Не и този малък хитрец!

Дори не бе мечтал да има син. Никога не беше смятал, че ще живее достатъчно дълго, за да има. Сега той видя това, което и каруцарят беше видял. Червеникавата коса на Викс, светлите му очи, силната му лява ръка. Рефлексите му, силата, умелото боравене с меча.

Дори има моите недостатъци. Защо не го забелязах?

А Теа го беше кръстила Версенжеторикс.

Името се заби в съзнанието му. Жената, която обичаше, беше жива и съществуваше надежда, а той имаше и син.

Викс направи крачка напред.

– Кой си ти, все пак?

– Ела тук – каза Ариус кратко. – Ела тук.

Той хвана Викс за раменете и започна да му разказва.

Глава двайсет и шеста

Лепида

Двайсет и осем! Двайсет и осем! Богове, каква възраст! Почти старост! Почти на трийсет!

Метнах едно шише с парфюм по прислужницата си, раздрах розовия си копринен шал на две, защото имаше мазно петно, и се метнах пред полираното стоманено огледало. Поне със сигурност не изглеждах на двайсет и осем. Косата ми беше лъскава като абанос, кожата – бяла коприна и можех да си позволя да нося колкото искам голямо деколте без никакви угризения. Лепида Полиа, макар и на двайсет и осем, нямаше защо да се бои от по-младите красавици от римския императорски двор. Все още властвах и превъзхождах всички тях!

Намръщих се, докато се ровех из ружовете си. Проблемът беше, че ми стана скучно да властвам над всички. И то в продължение на години. Трябваше само да вляза в някоя стая, за да им потекат лигите на мъжете, а жените да ме загледат завистливо. Трябваше само да пусна ленивата си усмивка към някой мъж и той вече беше в краката ми. Когато носех синьо, всички носеха синьо. Когато се засмивах на някоя шега, всички я намираха за забавна… Стоях на върха на патрицианското общество!

И какъв беше смисълът от всичко това? Ако не можех да се издигна по-високо, какъв беше смисълът?! А аз можех да се издигна още, ако не беше Колко е несправедливо! Несправедливо е! Тя винаги съсипваше всичко, а сега превръщаше императора в отшелник. По-рано той никога не бе странял от обществото. Може и да беше навъсен гост, но поне беше гост. За цялото лято не бе ходил никъде другаде, освен във вилата, където го чакаше любимата му домашна еврейка! Той взимаше и други жени в леглото си, да, но никоя не се задържаше колкото нея.

– Тя със сигурност е омагьосала императора – настройвах аз Паулиний. – Еврейска магия! Можеш да поискаш да я екзекутират!

– Не ставай смешна – каза твърдо Паулиний и изобщо не се трогна.

Дали не взимаше страната на онази? Дали той и тя не бяха… Паулиний и Теа… Разбира се, че са били любовници преди, когато тя беше просто обикновена певица… Можех да кажа на Домициан тази малка новина! Но не – това може и да ме отърве от Теа, но може също да ме отърве и от Паулиний, а мен много ме устройваше доведеният ми син да е най-добрият приятел на императора. Както и да е, съмнявах се, че изобщо има нещо между Теа и Паулиний. Дори и Паулиний не беше толкова глупав.

Но все пак нещо не бе наред с него, даже и да не беше заради Теа. О, да, той идваше отчаяно в леглото ми, винаги, когато го повиках, но… Но някои дребни неща… Последния път, когато увих ръцете си около врата му в градината на един сенаторски вечерен прием, той се опита да ме отблъсне за момент, преди да се поддаде с вопъл. В погледа му имаше откровена неприязън, което ме притесни. Разбира се, той ме мразеше. Естествено. Но тази омраза винаги е била другата страна на монетата на страстта. А този поглед на чиста неприязън беше нещо ново. Много приличаше на Маркус Ако не е Теа, дали си няма друга? Със сигурност не тази крава Калпурния: защото, въпреки че бяха сгодени вече цяла вечност, изобщо не даваха приеми и той едва ли я беше виждал от цяла година. Е, нямаше смисъл да се тревожа твърде много за Паулиний! Независимо от начина, по който ме гледаше, винаги щях да мога да го въртя на малкия си пръст. Теа – тя беше моята грижа!

Загледах се в огледалото малко по-дълго и след това повиках отвратителната си прислужница.

– Вероятно имаш приятелки сред робите на императора – казах аз, като я заковах с поглед. – Ако нямаш, сприятели се! За всякакви сведения, които ми дадат за Атина, ще бъдат богато възнаградени. Ти също! Сега се махай!

Да видим какво ще излезе от това.

***

– Паулиний – гласът на Флавия беше рязък. – Нямаш ли по-добро занимание от това да шпионираш Теа?

– Не шпионирам! – заинатено отвърна Паулиний.

– Зяпаш през прозореца към нея вече цял час!

– Мое задължение като префект е да държа под око подозрителни дейности!

– "Подозрителни дейности"? Та тя просто говори с бащата на сина си! И това е първият път, когато се виждат, откакто отново се срещнаха!

– Не би трябвало да го позволявам!

– О, за бога. Те докоснали ли са се поне веднъж през цялото време, докато ги наблюдаваш?

– Не е необходимо да се докосват… – измънка Паулиний.

Атина и нейният градинар, седнали на благоприличните няколко педи разстояние един от друг на мраморната пейка в атриума, създаваха достатъчно горещина помежду си, че да се опече хляб. Но лицето на Флавия стана по-твърдо.

– Звучиш като ревнив любовник, Паулиний! Надявам се, че не се влюбваш в Теа. Това би било едно хубаво изпитание за лоялността ти, нали?

Той се изчерви.

– Аз не...

– Тогава я остави на мира. Тя ти даде дума, че няма да предаде императора. Или нейната дума не струва нищо, защото е еврейка и робиня?

– Сигурен съм, че възнамерява да спази дадената дума – каза той сковано, – но моите задължения са към императора, а императорът би искал да знае за това.

– Кажи на чичо ми и подписваш смъртната ѝ присъда!

– Не...

– Не ми ли вярваш?

– Той е мъж на честта

– Не, не е! – каза тя смразяващо.

– Флавия, не знаеш какво говориш!

– Знам точно какво говоря! – повиши глас тя. – Мислиш ли, че го познаваш по-добре, отколкото аз?

– Служа му вече шест години. В разгара на битка...

– Битка! – Флавия изфуча. – Че кой говори за битките?! Аз съм му племенница! Знаеш ли какво съм виждала? Виждала съм го да намушква мухи във въздуха с върха на перото си и да ги наблюдава как се гърчат, докато умрат. Виждала съм как изстрелва стрели по роби, докато заприличат на морски таралеж! Виждала съм го да осъжда мъже без съд, заради удоволствието да гледа как му се молят. Чичо ми е суров мъж, суров и жесток, а най-жесток е към жените си!

Паулиний отвори уста, но Флавия продължи със зачервено лице:

– Знаеш ли, че императрицата някога се усмихваше? Дори се смееше? Откакто е с Домициан, тя се превърна в мраморна статуя, покрита със смарагди. Ти си играеше с Юлия, когато бяхте деца, но просто реши, че е луда, когато плъзнаха слуховете. Ти не получаваше писма от нея и не знаеш, писмата ѝ ставаха все по-кратки и по-кратки, по-безнадеждни, докато накрая не умря всичко… И единственото, което можахте да направите, беше да се зарадвате, да си отдъхнете! А Теа! Боже мой! Ти не си единственият, който служи на императора в продължение на години! И тя му служи – в леглото и с музиката си, и си плаща за това! Тя крие сина си и крие белезите си, но когато е сама, източва от кръвта си в купа и си мисли за смъртта! Знаеш ли това, префекте? Не, разбира се, че не. Но аз го знам и не защото тя ми го е казала, а защото знам къде да гледам, защото познавам Домициан цял живот и знам какво мисли, когато гледа хората – и защото сега гледа към синовете ми!

Тя избухна в сълзи. Паулиний стоеше изумен с отворена уста.

– Така че, що се отнася до мен, ако Теа иска любовник – тя е добре дошла при него! – Въгленът, очертаващ очите на Флавия, се стече по бузите ѝ и тя гневно го размаза. – Ако всичко, което иска, е да седи в градината и да разговаря с един мъж, който я обича – мъж, който е нормален, – тогава ще я прикривам! Не можах да го направя за Юлия, но ще го направя за Теа. Тя си го е заслужила! И ако не виждаш това, Паулиний Норбан, тогава, за бога, отвори си очите!

Тя се втурна навън от стаята, привела рамене, хлипаща… Паулиний се загледа след нея.

***

– Защо не дойде по-рано?

– Не можех, Ариус.

– Дванайсет години мислех, че си мъртва. Виждах те навсякъде, като дух.

– И аз те виждах навсякъде. Във Викс!

– Трябваше да се досетя.

– Аз самата не знаех, не и преди да ме продадат.

– Трябваше да те взема, когато имах възможността. Да те метна на рамо като истински варварин!

– Ти вече не си варварин – нежно каза тя. – Ти си градинар.

– Не особено добър. Всички лозя имат главня, откакто аз започнах да се грижа за тях. Но не бях и особено добър варварин, когато те имах.

– Не говори така. Правиш нещата по-трудни.

– Красива си. Коприна, меки ръце, нямаш мазоли.

– Вече не ми е позволено да върша никаква работа.

– Освен да чакаш императора?

– Недей!

– Защо не мога да те докосвам?

– Той ще го надуши по кожата ми.

– Той не е бог!

– Но аз нося "окото" му… Ариус, той никога няма да ме пусне. Веднъж щом сложи знака си на нещо, то остава негово завинаги.

Тишина. Той се протегна към нея.

– Ариус… Ариус, недей!

– Недей какво?

– Не ме докосвай.

– Какво има? Ти трепериш.

– Не, аз… аз… просто не се опитвай да ме целунеш. Моля те.

– Имам нужда да се уверя, че си истинска. Изглеждаш като някакъв сън, а аз съм стар и грозен

– Не. Не!

– Теа, ще избягаме. Ще вземем Викс, ще се измъкнем от Рим.

– Ариус, няма къде да избягам, където той да не може да ме намери!

Ръцете им се докоснаха неуверено на пейката. Преплетоха се. Стиснаха се мълчаливо.

Рим

– Не знам какво да мисля. – Паулиний подпря лакти на коленете си и сплете пръсти. – Но понякога… понякога мисля, че е права.

– Флавия ли? – Гласът на Юстина беше като шепот, пълзящ по мраморните стени.

– Да. – Той започна да масажира дланите на ръцете си. – Защото много неща не са съвсем наред. Не съвсем. Става дума за императора. Онзи прием в нощта на годежа ми. Императрицата. Смъртта на Юлия. Делата за държавна измяна

– Вярваш ли на Флавия?

– Не знам! – Паулиний прокара пръсти през косата си. – Той ми е приятел! Богове, каквото и да казва Флавия за него, аз не го виждам… Аз виждам просто него – налива ми вино и ми задава въпроси за армията и… и се шегува за мързеливите легионери и некомпетентните управници. Но веднага щом успея да забравя това за миг, се сещам за начина, по който Теа се полюлява, когато излиза от стаята му, сякаш е пияна, само че тя никога не пие толкова… И започвам отново да се чудя за всичко..

– И какво ще направиш? – Думите ѝ бяха тихи капки вода в езерце, капки, които правят кръгове по повърхността

– Не знам – въздъхна той съкрушен. – Нищо не мога да направя. Дори и сега, когато Флавия навира тези неща в очите ми. Но какво доказателство имам? Чия дума може да се изправи срещу императорската? Теа е робиня. Юлия е мъртва. Флавия го мрази, откакто сестра ѝ почина. Тя вече му се противопоставя с това, че спасява деца. Юстина го погледна въпросително.

– Флавия спасява деца от Колизеума и от затворите – обясни Паулиний уморено. – Евреи, християни и други еретици – прави го от години. Подкупва пазачите да ги пуснат от килиите им, води ги във вилата си като роби и им намира семейства сред приятели и познати. Императорът я оставя да го прави, за да си намира тя занимание, а и кой го е грижа, че няколко деца са измъкнати от лъвовете?

– Но той е този, който ги осъжда, нали? – кротко каза Юстина.

Тишина.

Юстина се наведе към лицето му.

– Ако се съмняваш в думите на Флавия и ако Юлия не е тук, за да говори за себе си, тогава на чия дума би се доверил? Кой има най-вярна преценка от всички, които познаваш?

– Баща ми – без колебание каза Паулиний.

– Защо не го попиташ? Тук не става въпрос за доведената ти майка, в крайна сметка. Става въпрос за политика и хора. Можеш да го попиташ кое е правилното.

– При положение, че не мога дори да го погледна в очите?!

– Е, кого другиго би могъл да попиташ?

– Мога да попитам теб. – Очите му се впиха в нейните. – Ти… ти вярваш ли на слуховете?

Тя кръстоса ръцете си.

– Да.

Той затвори очи.

– Тогава какво да правя?

– Да не би да ме молиш да бъда твоята съвест?

– Да, аз… всъщност те моля точно...

– Не мога да бъда съвестта ти, Паулиний! Никой не може.

– Посъветвай ме тогава. Помогни ми.

– Добре, кажи ми. От всичките неправди, които си чул да се приписват на Домициан, коя би поправил, ако можеше? Какво би върнал назад?

– Щях да отида при Юлия и да видя дали тя наистина е луда. – Думите изненадаха самия него. – След детството ни, когато израснахме заедно в игри из градините, ѝ го дължа.

– Твърде късно е да ѝ помогнеш. Но не е твърде късно за Теа. Помогни на нея, в името на Юлия.

– … да не казвам на императора за някогашния ѝ любовник?

– И това е начало.

– Аз ги наблюдавах – каза Паулиний. – Цяло лято ги наблюдавах. Не че се срещаха много често – два или три пъти. Те не се докосваха, тя спази думата си. Но те бяха като… като чифт впрегнати заедно коне.

– Това е любовта, според теб?

– Няма да се оженя за Калпурния – каза изведнъж той. – Тя и аз, ние не… ние не тичаме в синхрон.

– Дали не е доста нечестно спрямо нея? Сгодени сте от много време.

– Тя не ме иска. Не повече, отколкото аз нея. – Паулиний поклати глава. – Няма да има сватба. Не и преди да намеря онази, която… която ще тича в синхрон с мен.

– Такова нещо се случва рядко Той погледна към Юстина: тясното триъгълно лице между белите крила на воала, дълбокият сериозен поглед, бледите вежди, които загатваха за светлата коса, която никога не беше виждал.

– Ще почакам.

Теа

Чувах гласа глухо пред вратата си.

– Богове, не знам какво да правя с нея! – Несий беше притеснен, излязъл от обичайното си пламенно настроение. – Дори не е излизала от стаята си, откакто се върна от Тиволи! Наминах да видя как е и я намерих в това състояние – не успях даже да изтръгна ножа от ръката ѝ! – Гласът се сниши. – Можеш ли да направиш нещо?

Още по-глух звук.

– Разбира се, че можеш! Никой не е по-добър от теб, когато става въпрос за утеха и облекчение.

Погледнах през полуотворените си очи, за да видя как Ганимед целува любовника си по главата, точно на мястото, където косата му беше започнала да оредява, и се вмъква в спалнята ми. Толкова хубава спалня: цялата в сиво и бяло, с огромно легло със сребрист балдахин и със статуи на Минерва. Когато кървавите ми сънища ме завладяваха, статуите се покриваха с дълбоки бръчки.

Аз се сборичках с него, когато се опита да вземе ножа, и купата се разля. Кръв навсякъде оплиска мозайките, кръв от ръката ми и от купата, над която бях прерязала сините зейнали вени. Но Ганимед не обърна внимание на кръвта, нито на моите завалени ругатни, просто раздра надиплените завеси над леглото ми и превърза с ефирната материя китката ми.

– Не, не… недей!

Той ме повдигна с лекота, положи ме на леглото. Веднага щом ме остави, съдрах превръзката от китката си и забих ноктите си в разрязаните вени. Той хвана ръката ми и отново превърза китката. Белият тюл вече се багреше в червено.

– Не… – Блъсках се хленчеща в ръцете му. – Нека да изтече, нека да изтече този път… Само така те ще живеят; те никога няма да се измъкнат, докато аз съм жива, просто я махни… – Изскубнах се с колкото сили ми бяха останали и за да ме задържи, Ганимед ме притисна към гърдите си с две ръце, като ми гукаше безмълвно.

– Не мога да издържам повече… Четири години, Юлия издържа осем, а аз не знам колко… не мога да преживея още една година, не и още една… Игри и играчки… край на игрите… Ариус ще забележи, Ариус ще разбере, той не е глупав, ще научи и това ще е краят му, не разбираш ли? Ще дойде за императора и ще загине, ще загине отново, а аз… аз не мога… да го понеса!

Не знам дали Ганимед разбираше нещо от хлипането ми. Той ме люлееше напред-назад.

– А Викс, Викс също ще разбере; цяло чудо е, че го заблуждавах толкова време; той ще разбере и ще го е срам от мен… и би трябвало, аз съм страхливка… О, Господи, Ариус ще ме намрази, когато разбере Думите прераснаха във вой, заглушен в гърдите на Ганимед. Той милваше косата ми; провери китката ми. Вече чувствах, че кръвта спира и засъхва.

– Знаеш ли защо ще ме намрази? – Не ми достигаше дъх. – Не защото Домициан ме превърна в курва, а защото ме направи слаба. Само за четири години успя да прекърши упоритостта ми. Четири години с неговите играчки и с неговите въпроси и окото му на врата ми, и ме съсипа… Вече не мога да се доверя на мъж, дори и на Ариус… А някога можех да поверя живота си в ръцете му, без да се замисля… Не мога да понеса да го докосна, а някога му се нахвърлях като куче на кокал. Домициан спечели, нали? Той ми отне любимия – дори без да осъзнава, че го е направил; просто малка победа за него! Всичко, за което ставам вече, е да си затварям очите и да му казвам, че не ме е страх, а дори и това е лъжа!

Ганимед ме люлееше в обятията си и издаваше тих жужащ звук дълбоко от гърлото си.

– Нека да умра! О, Господи, нека да умра, преди Ариус да разбере в какво нищожество съм се превърнала! Нека да умра Лежах сгушена в ръцете на Ганимед, със затихващи стонове, които се изтръгваха от мен неволно, а той ме нагласи сред възглавниците и зави двама ни с покривалото. Пропъди любопитните ми роби и се сви до мен, като ме държеше нежно и аз знаех, че той ще остане цялата нощ. Смътно се надявах, че Несий няма да се разсърди – но разбира се, че няма. Той обичаше Ганимед и нещо повече – имаше му доверие. Аз бях забравила какво е любов, но все още помнех нещичко за доверието.

Лепида

– Мъж?

– Да, домина. Така каза. – Прислужницата ми нервно впери погледа си в плочките.

– И какво точно е видяла тази твоя приятелка? Разкажи ми всичко.

– Моята приятелка ходи по изгрев-слънце да взима чаршафите на Атина, докато тя е с императора. Но тази сутрин тя не била там, спяла дълбоко в собственото си легло, а с нея имало мъж.

– Хм… – Притиснах върховете на боядисаните си алени нокти едни към други. – Кой е той?

– Просто роб, домина. Името му е Ганимед. Неин личен роб. Лежал сгушен до Атина. Поне така казва моята приятелка.

– Е! – Отбелязах си да разбера повече за този Ганимед. – Много добре се справи. Вземи това и кажи на приятелката ти, че има още една кесия за нея. Всичко, което още може да ми каже, разбира се

– Да, домина. – Прислужницата ми се поклони и излезе, вече броейки монетите.

Аз седнах замислена на малкото си писалище. Роб за любовник… Не е кой знае какво всъщност. Щеше ми се Теа да бе избрала някой по-скандален, някой от императорските братовчеди или дори Паулиний. Да спиш с роб не беше кой знае каква изневяра; дори и патрицианките често се забавляваха с хубави роби. Лолия Корнелия, тази прочута патрицианка, майка на Флавия Домицила, е добре известна с това, че е родила две деца от личния си роб. Но съпрузите на Лолия са идвали и са си отивали, оставяйки я да прави каквото пожелае… Дали и императорът щеше да е толкова свободомислещ? Императорът, който веднъж беше накарал да убият някакъв си безличен артист заради бегъл, абсурден слух, че спи с безупречната му императрица.

Мисля, че не.

Може би липсата на дискретност у Теа ще ѝ струва скъпо. Всичко е въпрос на изказ. Развеселена, започнах да пиша писмо.

Глава двайсет и седма

– Хей! – Синът на Флавия се препъна и падна назад, вперил поглед в ходилото, което притискаше ребрата му. – Не толкова силно!

– И тълпата реве, когато Версенжеторикс Свирепия пролива първата кръв!

Викс нададе боен вик, отново вдигна меча си и започна да крачи в кръг из тренировъчния ринг. Ариус го наблюдаваше от страничните линии, дъвчейки някаква сламка. Викс не тренираше често с двамата синове на Флавия.

– Твърде са ми лесни! – подиграваше се той, но треньорът на по-младия от тях се беше разболял и момчето бе помолило Викс за един двубой.

Ариус се чудеше дали после нямаше да съжалява – той беше на възрастта на Викс, но с една глава по-нисък. Добро момче. Често на вечеря тайно измъкваше парчета месо от собствената си чиния за кучето на Ариус.

– Врагът моли за милост! – бърбореше Викс, докато размахваше меча с две ръце. – Първите игри през октомври и Версенжеторикс Свирепия изглежда готов да вземе първата си жертва.

Момчето се измъкна и изпъшка от болка, когато плоската част на меча на Викс се стовари върху рамото му.

– Викс, това не е забавно.

И Ариус започваше да си мисли, че не е забавно.

– Версенжеторикс се доближава. Младият принц се сви на пясъка с вой, от крака му рукна кръв.

– Викс, престани! Хайде, престани, ти спечели! Ти спечели!

Ариус изплю сухата сламка от устата си.

– Колизеумът избухва, когато Версенжеторикс се приближава, за да убие противника си бавно и мъчително! – Викс се метна върху противника си, опря дървения меч в гърлото му и започна бавно да забива тъпия му връх в меката плът.

– Викс… – изхриптя момчето.

– Палците по трибуните сочат надолу за смърт. Викс притисна пръстите си към пулсиращата сънна артерия… И се просна на пясъка, когато Ариус го удари с юмрук.

– Стига толкова – каза Варварина.

Викс примигна, сякаш събуден от сън. Синът на Флавия беше на колене и дишаше тежко. Широк плитък разрез пресичаше гърлото му.

– Той щеше… Той щеше да ме убие.

– Върви да те превържат.

Синът на Флавия не изчака втора подкана. Погледна назад и си тръгна, олюлявайки се.

Ариус си пое дълбоко дъх и изрита Викс с такъв замах, че той се просна по гръб.

– Хей… – извика Викс, докато се опитваше да се изправи. – Аз само си играех! Бях в Колизеума, всички скандираха името ми, както някога твоето. Първият удар изби един зъб от устата му.

Викс повърна два пъти, докато вървеше към колибата на баща си. И двата пъти Ариус го изчака да свърши, а след това го вдигаше отново и го влачеше напред.

– Кървя – каза Викс с подпухнали устни, когато Ариус го стовари на отъпканата земя, която служеше за под на колибата му сред лозята.

– Ще живееш! – Ариус погледна травмите, които беше нанесъл на сина си: загуба на един страничен зъб, подута челюст, насинени очи, разкървавен нос, ребра със следи от сандалите му. Вътрешно трепна, но стисна зъби.

– Ти ме преби! – каза дрезгаво Викс. – Кучи син, ти ме преби!

– Заслужи си го – отвърна Варварина, като метна още дърва в огъня. – Самонадеяно малко пале!

– Я ме остави на мира!

– Тогава и ти ме остави на мира!

Ариус събу сандалите си, метна ги на кучето, за да ги дъвче, и облегна гръб на кирпичената стена. Започна да реже една ябълка с камата си и да яде от нея, чудейки се как ли трябва да постъпи след това. И той беше изяждал пердаха от баща си веднъж или два пъти като дете, но майка му, която вече почти не си спомняше, довършваше урока със строги, но мили думи. Това беше работа на майката, нали? Сега нямаше и най-малка идея какво е редно да каже. Ще ми се Теа да беше тук.

– Няма ли да получа вечеря? – попита Викс.

– Не.

– А превръзки?

– Искаш да бъдеш гладиатор, нали? Седи си там и кърви, и се надявай да се оправиш!

– Благодаря.

Ариус метна огризката от ябълката на кучето.

Викс се изправи сам, довлече се до баща си и облегна гърба си на стената до него.

– Нямаше да го нараня.– Ариус обмисли няколко възможни отговора, но реши да мълчи.

– Само си играех!

– Край на уроците! – каза Ариус най-сетне. – Не и от мен!

– Не е справедливо!

– Не желая да имам син побойник!

– Та ти дори не беше край мен първите десет години! – озъби се Викс.

– Но сега съм тук и няма да уча побойници как да малтретират хората!

Викс мълчеше намръщен.

– Само ми кажи нещо. – Ариус въртеше ножа в ръка, гледайки огъня. – Чуваш ли глас в главата си, когато се биеш? Малко черно гласче?

Викс изглеждаше стреснат. Ариус го погледна, търсейки думи, но не намери. Не го биваше с думите. Те си приличаха… Протегнаха крака към огъня и Викс изохка, когато една от ставите му изпука.

– Мразя те!

– Благодаря, аз също.

– Предполагам, че Флавия няма да ме вземе със себе си в Рим сега.

– Не мисля, че ще го направи.

– Тя ще ходи на вечерен прием в двореца, както ми каза. Следващия месец, когато императорът ще обяви децата ѝ за наследници. Каза, че ще ме вземе, за да мога да видя мама след това. – Викс сви рамене. – И бездруго, какво ме интересува императорът?!

– Ти виждал ли си императора досега? – Ариус разчупи един твърд самун хляб на две половини.

– Веднъж.

– И какво мислиш за него?

– Мразя го – каза Викс. – Дай ми хляб.

Ариус реши, че вече е време да приключи със строгата лекция за тази вечер. Подаде хляб на Викс и му се щеше да попита Теа дали се е справил добре. Задъвкаха: Викс с охкане, Ариус тихо.

– Чувал ли си новини от майка си?

– Не много. Тя изпраща по няколко думи на Флавия от време на време. Казва, че някой вероятно чете писмата ѝ.

Те облегнаха главите си на стената и затвориха очи. Подпряха се с еднакво загрубели от меча ръце върху еднакво покритите с белези кафяви колене.

– Не слушай този глас – каза Ариус със затворени очи. – Този, в главата ти. И все още не се справяш много добре с удара отдолу. Може би нямаше да прекрати уроците на Викс, все още.

Рим

– И така, Атина. – Домициан ме погали по главата, докато седях в краката му. – да ти кажа ли какво научих днес?

– Мога ли да те спра, цезаре?

– О, Атина. Все още продължаваш да си толкова заядлива. Мислех, че вече трябва да си се научила

– Добре. Добре. Научих се!

– Тогава мълчи като добро момиче и слушай. Имам си шпионин в Иудея. Трябва да е много изобретателен, защото успя да научи нещо, което убягна на всичките ми други шпиони.

– И какво е то?

– Произхода ти. Скъпа моя, изглеждаш бледа. Малко вино? Реколтата е отлична. Конфискувано от имението на Луций Есерния… Той може и да е бил предател, но определено е разбирал от вина.

– И какво каза той?

– Кой? Луций Есерния ли?

– Шпионинът!

– А, той ли… Както знаеш, вече научих по-голямата част от историята ти – Квинт Полий, онзи атински търговец на роби, който те е научил на гръцки и ти е бил първият мъж, вкуса ти към гладиатори. Но ранните години? Празно. Докато не пристигна доста интересен доклад от един мой човек в Иудея. Крепост на върха на едно високо плато, гореща нощ, град пълен с мъртви евреи… И няколко оцелели… Има ли нужда да продължавам?

– Не.

– Знаеш ли, че е имало още шестима оцелели, освен теб, Атина? Две възрастни жени и четири други деца, всичките момчета. Накарах да проследят какво се е случило с тях, просто от любопитство. Искаш ли да знаеш къде са те сега, твоите братя и сестри, които са оцелели?

– Къде?

– Мъртви са! Всичките. Предимно убити за това, че са донесли лош късмет на семействата, които са ги купили. Последните евреи от Масада, разпръскващи зла орис върху всеки, до когото се докоснат. Ти, както по всичко личи, си единствената оцеляла. А и никога не си ми носила лош късмет, нали?

– Явно не.

– Помня Масада, знаеш ли… Тит Златния се разплака – той имаше слабост към евреите, – но аз се изсмях!

– Не се и съмнявам!

Домициан рязко сграбчи с две ръце главата ми отзад.

– Не… не, това боли, това боли

– Ти каза, че си богиня, Атина!

– Да… да… такава съм

– Не! Лъжеш! – Стискаше главата ми като орех в менгеме. – В една пустиня, някаква еврейка те е родила, пищяща и окървавена, като всеки друг смъртен и ти изобщо не си богиня. Аз съм богът тук, не ти! Само един бог има Рим! Отървах се от Ариус Варварина, отървах се и от теб.

– Не, не си се отървал от мен! Не още. Така че спри да бръщолевиш и го направи.

– О, да! О, да, но не и преди да го чуя!

– Да чуеш какво?

– Знаеш какво! Кажи го!

– Че се страхувам? Ти се страхуваш, цезаре, страхуваш се от мен, а аз съм само една еврейка, родена плачеща и окървавена сред пустиня.

– Спри да се смееш! Спри!

– Аз съм Атина – смеех се с налудничава самоубийствена радост, въпреки смазващата болка в черепа ми. – Преди това бях Теа, певица и робиня, любовница на гладиатори. Преди това бях Леа, дъщеря на Бенджамин и Ракел от Масада. И аз съм смъртна точно като теб, обикновен нищожен човечец! – Извисих гласа си до радостен вик, за да чуят робите пред стаята, императорските прислужници, целият свят! – И не се страхувам от никого!

Той ме погледна за миг. После се изсмя.

Изминаха осем дни, преди да мога да стана от леглото.

***

– Не мислех, че ще те видя толкова скоро. – Очите на Юстина погледнаха с топлота Паулиний. – Но ето те, и то издокаран.

– Отивам в Домус Флавия след един час. – Паулиний пъхна шлема с червени пера под мишницата си. – Императорът е свикал официален прием в чест на племенницата си и синовете ѝ.

Те вървяха в крак, в пълен синхрон, надолу по бледия мраморен коридор. Другите жрици бързаха във веещи се бели воали, а римски матрони идваха, за да нашепват молитвите си и да се подготвят за Сатурналиите – празник за края на годината, когато всички домакинства се преобръщат с главата надолу в подготовка за новата година. Никой не погледна повторно весталката и префекта. Сведените им за съвещание глави бяха обичайна гледка в една от общите стаи. Във всеки случай, онези, които вероятно с удоволствие биха обсъждали някоя девица весталка, нямаше да се осмелят да отронят и дума срещу най-добрия приятел на императора.

– Днес направих нещо. – Паулиний сложи ръце зад врата си, жест, изкопиран от Домициан. – Лепида ми изпрати бележка в преторианските казарми, както прави понякога. "Довечера" гласеше бележката. Аз винаги казвам на моите центуриони да се заемат със смяната вечерта. Но днес...

– Какво?

– Тъкмо щях да ги повикам. И тогава… не знам… Просто обърнах бележката и написах на гърба: "Зает съм"! И веднага я изпратих. – Погледът му се стрелна към Юстина. – Никога преди не го бях правил!

– А сега защо?

– Помислих си какво би казала ти, ако можеше да ме видиш? Какво би си помислила?

– И какво си помисли, че ще си помисля?

– Помислих, че ще се отнесеш с разбиране. А аз не искам да се отнасяш с разбиране. Искам да се гордееш!

– Аз се гордея.

– С мен?

– С теб.

Той дълбоко си пое дъх.

– Мога ли да те попитам нещо?

– Да.

– На колко години си?

Тя примигна.

– На двайсет и девет.

– Значи ти остават още десет години в служба на Веста, преди да се оттеглиш?

– Да.

– Когато изтекат десетте години – каза той, – омъжи се за мен!

Мълчание.

Когато той се осмели да я погледне, очите ѝ бяха огромни.

– Паулиний!

– Какво?

– Аз… – Тя погледна настрани, притеснена за пръв път откакто я познаваше. – Лош късмет е да се ожениш за бивша весталка!

– Ще рискувам с богинята Фортуна..

– Паулиний, това са десет години от сега нататък. А аз няма да наруша обета си преди това.

– Знам, че няма. Ще чакам.

– Тогава ще съм на трийсет и девет години. Твърде стара, че да те даря с деца.

– Не искам деца, искам теб! – Той понечи да хване ръката ѝ, помисли си за потока от минаващи богомолци и се задоволи да сниши глас: – Познавам те цяла вечност, Юстина! Много преди дори да те зърна. Не ме интересува колко дълго трябва да чакам!

Тя се отдръпна. Очите ѝ се вгледаха в неговите за миг, след което ги сведе. Посегна да си оправи воала.

– Аз не мога… Не знам какво да кажа.

– Кажи "може би". Обмисли го. Имаш десет години да решиш.

– А Калпурния?

– Тя не иска да се омъжи за мен – разменяхме си извинение след извинение през последните години, изтъквахме си всевъзможни причини, само и само да не определим дата. Довечера ще кажа на императора, че развалям годежа. Калпурния е с богата зестра, лесно ще си намери друг съпруг. Кажи, че ще си помислиш! – настоя той. – Само кажи, че ще си помислиш

– Добре… – едва промълви тя.

Лудешки прилив на щастие нахлу в главата му.

– Тогава ще си вървя! Само затова дойдох… О, богове, отне ми цял ден да събера кураж! Дори Сатурнин и германците му не бяха толкова страшни! – засмя се той, леко зашеметен. Искаше му се да крещи, искаше му се да танцува!

Вятърът отвя воала ѝ назад, когато вдигна очите си към него, и той зърна свободен кичур коса до ухото ѝ. Вероятно се бе изплъзнал, когато беше оправяла покривалото… Светла коса, точно каквато си я беше представял. Паулиний протегна ръка и я докосна.

– Цвят на царевична коса – каза той. – Или на скитско злато.

Тя продължи да стои безмълвно в центъра на мраморната зала, когато мъжът си тръгна.

Рим

– Е – усмихна се Маркус, – издържах ли проверката?

Калпурния пооправи гънките на палата върху прегърбеното му рамо.

– Идеален си!

– И самата ти изглеждаш прекрасно! Жълтото ти отива!

Тя сведе поглед, докато си играеше с една златна гривна.

– И все пак бих предпочела да остана тук и да си чета в библиотеката, отколкото да ходя на вечеря с императора.

Откакто беше преживяла ужаса на годежния си прием не бе стъпвала в двореца. Маркус можеше да си представи какво си мисли.

Докосна брадичката ѝ и тя вдигна поглед.

– Този път няма да е като тогава

– Ами ако е?

Той се усмихна.

– Ами тогава ще те доведа обратно вкъщи. Предишния път го направих, нали?

– Да, така е. – Остана неподвижна за момент, с буза, допряна до ръката му, преди да се обърне и да вземе палата си с кехлибарен цвят. Той забеляза, че носи наистина прекрасни обици от топаз. – Готова съм.

– Храбро момиче.

– Калпурния! – Паулиний нахълта през вратата – блестящ в златото и пурпура на официалната си преторианска униформа, и целуна годеницата си по бузата. – Татко! Как си? – каза и за изненада на Маркус го прегърна, вместо обичайното сконфузено ръкостискане.

– Много добре! – Маркус се вгледа в сина си. – Както и ти, доколкото виждам. Хладен глас долетя от стълбите към втория етаж:

– Паулиний! Колко рядко те виждаме напоследък Лепида се понесе надолу, за да се присъедини към тях – райска птица в опръсканата със злато алена коприна, с коса, оплетена в мрежа от рубини и перли.

– Драга Лепида – поклони се той. – Добре изглеждаш.

– "Добре изглеждаш"? Пренебрегваш ни от седмици, а сега очакваш да… – Ледените думи на Лепида увиснаха във въздуха, когато Паулиний я заобиколи и взе по няколко стъпала наведнъж, за да грабне малката си сестричка, която подаваше глава иззад вратата на спалнята си.

– Ето я и патрицианката, която пренебрегвах! – той разчорли пухкавата ѝ кестенява коса. – Как са главоболията ти, Бина?

– По-добре, а и съм пораснала с цели два пръста!

– Забелязвам. – Паулиний я сложи на пода, а тя се засмя. – Ще трябва да се възползвам от компанията ти, преди да те загубя заради обожателите, които ще започнат да те ухажват. Хайде да отидем на езда утре. Твоята луда леля Диана има една кобила, която е достатъчно кротка за теб...

– Неприятно ми е да прекъсвам този трогателен миг – ветрилото от паунови пера на Лепида се движеше напред-назад, като котешка опашка, – но ще закъснеем.

– Нека първо видя как изглежда татко.

– Аз вече го направих вместо теб – каза Калпурния. – Нали не мислиш, че ще позволя да се яви пред императора със смачкана тога?

– Обратно в леглото! – Лепида хвана дъщеря си за рамото и я завъртя към стаята ѝ. – Няма значение какво е облякъл баща ти за пред императора. Защото независимо дали неговите предшественици са били императори, или не, той е просто един скучен сакат старец!

Сабина потрепери. Сянка на отвращение пробяга по лицето на Паулиний.

Маркус сви рамене. Само почакай, помисли си той. Само почакай!

– Бягай в леглото, мъниче – обърна се той към дъщеря си.

– Е! – Лепида нагласяше златистия копринен воал върху косата си, докато дъщеря ѝ се отдалечаваше към стаята си. – Вече може ли да тръгваме?

Калпурния погледна надолу и намести гривната си точно върху китката.

– Лепида – каза тя, – някой някога казвал ли ти е, че си жестока, злобна и себична уличница?!

Маркус примигна. Устата на Лепида грозно зейна в почуда.

– Ти си порочна! Ти си безпринципна! Ти малтретираш робите си, наскърбяваш дъщеря си!

– Е… – Лепида дойде на себе си, – а ти си просто една завистлива...

– И нещо повече – ти си най-лошата, най-немарливата и най-престъпната съпруга в цял Рим! – Калпурния погледна към Маркус. – Мисля, че вече можем да тръгваме!

Паулиний сподави нещо, което можеше да се приеме за покашляне, а Маркус се усмихна. Не, той не просто се усмихна, а се ухили до уши – нещо, което не му се беше случвало от много време.

– Да – съгласи се той, – мисля, че сме готови!

Зимният вятър навън беше докарал вледеняващ дъжд, но атмосферата в носилката по пътя към двореца, беше още по-студена.

Паулиний видя един преторианец да флиртува с робиня, докато стоеше на пост.

– Вие продължавайте – каза той на баща си и спря, за да скастри набързо провинилия се.

Когато се приближи до триклиниума, забеляза, че Флавия и семейството ѝ са пристигнали. Момчетата бяха продължили напред с баща си, изпаднали в страхопочитание от великолепието, но Флавия беше спряла в съседното преддверие и мъмреше за нещо едно от момчетата си роби. Викс, синът на Теа, забеляза Паулиний и ускори крачка.

– … ще стоиш най-отзад, отвратително дете, докато не свърши приемът, а после ще отида да кажа няколко думи на ухо на майка ти и ще можеш да я видиш. Викс носеше безлична робска туника с емблемата на семейството на Флавиите, но му липсваше робско примирение, докато оглеждаше със зяпнала уста великолепието от мозайки и колони в новия дворец.

– Еха! Това е страхотно голямо!

– Защо си го довела? – сниши глас Паулиний.

– Теа не го е виждала от месеци, помислих си, че може би ѝ е домъчняло… – отвърна тя, докато държеше Викс за туниката му и го плесна, преди той да успее да се шмугне зад една колона. – Но започвам да се съмнявам, че идеята е добра.

– Дръж го в преддверието, където никой няма да го види – посъветва я Паулиний.

Жалбите на Флавия го догониха по коридора:

– Ако изобщо някой е способен да удържи малкото чудовище, където и да било!

Лепида

Досадна вечер, доста различна от онзи прекрасен прием в Домус Августана по повод годежа на Паулиний. Всички бяха много официални тази нощ в масивната церемониална зала за приеми в новия дворец, приглушени гласове бъбреха любезно за несъществени неща, пригласяше им плискащата се вода на големия кръгъл фонтан, ограден от арки. Флавия беше погълната от разговор със съпруга си, двамата ѝ синове тормозеха дебелия нисък астролог с въпроси, Маркус и Калпурния обсъждаха някаква отегчителна политическа теория, а Паулиний… Паулиний ме пренебрегваше. Докато разговаряше с императора, погледът му изглеждаше малко резервиран. Дали не се бяха скарали? Е, това изобщо не ме интересува! Но той се опитва да ме отхвърли и дори бе отказал последната ми покана. Нещо трябва да се направи по този въпрос!

Очите ми се спряха на Теа. Тя носеше виненочервена копринена туника – наситен пурпурен цвят като засъхнала кръв, – обшита по ръбовете с кехлибарени мъниста и кехлибарена диадема ниско над челото. Унила, с празен поглед, пренебрегната от императора. Но тя все още седеше на същия лектус до императора. На мястото, където би трябвало да бъде жена му, ако присъстваше.

Един едър грък с бяла копринена туника се наведе, за да вземе празната ѝ чиния, и бдителността ми се изостри. Нейният личен роб? Хубав беше, както и да се казваше. Висок, златист, мускулест, красив. Той се наведе, кичур с цвят на пшеница падна върху челото му, а Теа го дари с първата си усмивка за вечерта, когато докосна ръката ѝ.

– Атина!

Тя подскочи, но гласът на императора звучеше весело.

– Трябва да ни попееш!

– Разбира се, цезаре! – Тя взе лирата си и стана. Властващият ѝ любовник я наблюдаваше с непроницаемо изражение. Беше ли получил писмото ми, или не?

– Красиво! – аплодира я Маркус, когато песента свърши. – Спомням си първия път, когато те чух да пееш, Атина. Гласът ти винаги ми е доставял несравнимо удоволствие!

– Тогава съм ти задължен, Маркус Норбан – провикна се императорът от мястото си. – Без нейното чуруликане изобщо нямаше да я срещна.

Каква щастлива мисъл.

– А ти какво ще кажеш, Атина? – Императорският глас изведнъж я жилна като камшик и я накара да замръзне на място, преди да успее да развее пурпурния си шлейф. – Какъв късмет, че можеш да пееш като богиня, каквато не си, нали?

– Да, цезаре.

– Сега мога да си те представя как търкаш плочките и пееш на жабите. – Гласът му беше провлечен, развеселен и твърд. – Без коприни, без бижута, без меки пухени легла… Без любовник.

Леки тръпки на вълнение полазиха по врата ми.

– Не. – Гласът ѝ беше безизразен. – Нямаше да имам нищо от това. Голяма щастливка съм.

– Да, така е. Всичкият лукс на империята е на твое разположение… Император, който да ти го предоставя… А зад гърба му – друг мъж, когото ти да даряваш с благоволението си.

Съвсем бавно лицето ѝ стана по-бяло от тебешир.

– Наистина, Атина – каза той меко. – Смяташе ли, че няма да разбера?

Триумфален вик се надигна в мен.

Маркус и Калпурния размениха недоумяващи погледи. Паулиний изглеждаше вцепенен. Флавия хвърли бърз поглед от Домициан към Теа и обратно.

– Чичо, не трябва… Не пред момчетата.

– О, но защо да не гледат? Може би ще научат нещо! Как да се справят с предатели. С измамници. С неверни жени.

– Цезаре… – Теа направи бърза крачка напред. – Господарю и Бог наш, кълна се...

– Значи сега съм бог, така ли? Колко бързо си сменяш мнението. Ще ме молиш ли, Атина?

Аз се изправих развълнувана. За да видя така наречената господарка на Рим на колене.

– Цезаре! – най-неочаквано се намеси Паулиний. – Цезаре! Трябваше да ти кажа. Аз знаех за това. Но тя не е направила нищо нередно. Аз съм ги виждал заедно. Не е имало предателство.

– Шшшт, Паулиний. – Очите на императора не се отместваха нито за миг от любовницата му.

– Но, цезаре, кълна се, че това е истината! Бих ли те излъгал?

– Не, не би. Но тя – да. Не осъзнаваш какви лъжкини са жените. Атина… – Гласът на императора отново прокънтя из стаята. – Колко ли е било лесно да замажеш очите на честен мъж като Паулиний?

– Аз никога...

– Млъкни! – изрева той, а тя отстъпи назад.

– Цезаре! – очите на Паулиний бяха трескави.

– Ще те моля! – Теа падна на колене по средата на стаята. – Това ли искаш? Ще те моля! Ще направя всичко! Само го пожали!

– Твърде горда! – Той стана и се приближи към нея. – Все още си твърде горда!

– Моля те! Господарю и Бог наш, моля те!

– Пълзи!

Тя сведе глава в краката му и притисна лицето си към връзките на сандалите му, ръцете ѝ милваха глезените му.

– Домициан, умолявам те Той се наведе, за да докосне приведената ѝ глава, очите му бяха отнесени и далечни; дъхът ми спря.

– Атина – каза той, – прекрасна Атина! – И впи пръстите си в събраната ѝ на кок коса. – Не! – Той я метна настрана от себе си.

Обърна се и направи жест към стражите си.

– Убийте роба!

Двама преторианци скочиха напред с извадени мечове.

Теа изпищя.

Паулиний отстъпи назад.

Аз притаих дъх.

Ганимед нададе дрезгав ням вик, когато два римски меча се забиха до дръжките в корема му.

– НЕ! – викът дойде от ниския астролог.

Ганимед се олюля назад, с рукнала от устата кръв, молещ за милост с окървавени ръце. Преторианските мечове удариха отново, съсичайки пръстите му по пътя им към сърцето му.

Той падна, от цялата му златна красота остана само кървавочервена маса. Какво разхищение.

– Не, не, не… – астрологът падна върху тялото. – Не, не, Ганимед, не Домициан отмести поглед от трупа, като дишаше тежко. Очите му се обърнаха към мен.

– Благодаря ти, Лепида – каза той формално, – че привлече вниманието ми върху този мъж!

– Удоволствието е изцяло мое, Господарю и Бог наш! – присвих очи аз.

– Ти? – Астрологът ме изгледа с плувнали в сълзи очи. – Ти си казала, че моят Ганимед! … О, богове! Ти, кучка такава! Ще те накарам да си платиш! … – Гласът му се задави и той се разтресе целият, стискайки в дланите си златнорусата глава и люлеейки се напред-назад.

– Е, наистина… – казах аз. – Сякаш вината е моя, че...

– Разкарайте това нещо! – Домициан избърса ръцете си. – Вече вони.

– Ти, свиня такава! – Теа скочи на крака. – Цезаре, той никога не ме е докосвал, Ганимед беше невинен

– Тогава кой е виновният? – Императорът настъпи протегнатата ръка на немия мъж. – Назови го, Атина! Ще направим още една екзекуция и ти ще можеш да наблюдаваш и нея, защото това заслужава всяка невярна жена! Да гледа как любовникът ѝ умира пред очите ѝ.

– Аз нямам любовник, кучи син такъв! – изкрещя тя.

С един замах на ръката си Домициан я запрати срещу стената. Аз се приведох напред в нетърпеливо очакване. Никой не ми обръщаше никакво внимание, но за пръв път нямах нищо против. Това беше по-добро от спектакъл. Даже и робите се струпаха в преддверието да гледат.

– Престани!

Маркус се изправи от лектуса си и бавно закуцука през триклиниума, очите му не се откъсваха от императора. С властен глас му заповяда:

– Престани с това!

Домициан спря погледа си върху очите на Маркус Август Норбан.

– Престани с това… – повтори тихо Маркус. – Незабавно!

Домициан шумно си пое дъх.

– Не! – Звучеше като малко момченце, което хленчи, защото урокът му е твърде труден… А когато протегна ръце и блъсна Маркус настрана, дори и жестът му беше като на малко момченце. Но Маркус падна на пода върху уродливото си рамо, лицето му се сгърчи от болка, а Домициан му се изсмя и странното затишие приключи. Той се засили с крак, за да ритне съпруга ми, но Калпурния се метна върху него, разлюляла диплите на жълтата си туника, а императорът само се извърна, свивайки рамене.

– Не допускайте сенаторът да се намесва отново! – нареди той на преторианците си и се приближи към Теа.

– Не! – Паулиний се втурна напред и сграбчи ръката на императора. – Не може да постъпваш така, цезаре! … Грешиш! … Всичко това не е… Остави ме да обясня. Домициан изгледа Паулиний с някакво съчувствие като към луд.

– Ти си твърде добър за подобни неща, Паулиний! Ти не забелязваш враговете около мен, змиите в тревата… Нямаш око за злото! – Щракна с пръсти и други двама преторианци сграбчиха слисания ми доведен син за раменете. – За твое добро е – каза Домициан откровено. – Сега гледай! Ето така един император се справя със змиите!

Направи две бавни крачки през стаята и заби юмрука си в лицето на Теа. Тя се олюля, от разцепената ѝ устна рукна кръв; той я удари отново по тила и тя падна на колене, като се подпря на ръце. Чу се сухо изпукване на чупещи се кости, когато стъпи върху пръстите ѝ, а след това уви косата ѝ около ръката си и я дръпна като кукла. Тя се давеше и храчеше кръв.

Домициан вдигна ръката си, за да нанесе поредния удар, но не достигна целта си. Вместо това се олюля назад, ударен изневиделица от безмълвна ръка, дошла от тълпата роби от преддверието, и аз с изумление забелязах широка резка в тогата на императора.

– Викс!!! … – чух Теа да крещи. – Викс, не!!!

Момчето роб беше високо, мускулесто, косата му блестеше почти червена на светлината на лампите, нож с дръжка от слонова кост стърчеше от свития му юмрук, сякаш се беше сраснал за него. Беше, може би, на дванайсет години. Изглеждаше ми толкова познато… Само да можех да се сетя откъде… То замахна към императора на Рим, острието разсече въздуха в плавна смъртоносна дъга и всички замръзнахме по местата си.

Тялото на Домициан се приведе и блокира удара със скорост, отработена през годините, прекарани с легионите. Ножът разцепи ръкава вместо гърлото му, когато той сграбчи китката на момчето с десницата си. Момчето уви ръката си около шията на Домициан и за миг те останаха вплетени в схватка, полюляващи се напред-назад.

Тогава преторианците се намесиха и проснаха момчето на пода.

– Не го убивайте! – изхриптя императорът и те само изтръгнаха ножа от ръката му. Дори и тогава момчето продължаваше опитите да се бори, блъскаше свирепо с глава, като за малко щеше да се наниже на бронзовия наръкавник на един от пазачите.

Теа пищеше. Калпурния беше увила ръцете си около Маркус, все още държан от стражите. Дланите на Флавия закриваха очите на синовете ѝ. Паулиний се мяташе безуспешно в здравите ръце на собствените си войници.

– Господарю и Бог наш, ранен ли си? – пристъпи към Домициан един от преторианците.

Императорът погледна към раздраните гънки на туниката си.

– Острието се оплете в лена – каза той и обърна слисания си поглед към момчето, което сега стоеше на колене между двама стражи, обляно в кръв. – Сега и робите ли започнаха да полудяват?

– Господарю и Бог наш! – Местех поглед от момчето към Теа и обратно. – Мисля, че мога да ти кажа кой е нашият малък убиец!

Императорът се обърна към мен. Теа спря да пищи и се втренчи със зеници, разширени от ужас.

Аз се усмихнах. Нищо чудно, че момчето ми се струваше толкова познато!

– Той е синът на Атина!

Теа изпъшка.

– Цезаре – каза Паулиний бързо. – Цезаре, ако просто спреш, спреш и ме изслушаш. Императорът стоеше неподвижно, местейки погледа си по присъстващите в стаята.

– Нейният… син?

Момчето изведнъж спря да се съпротивлява, замръзна на мястото си с широко отворени очи, както беше между стражите. Домициан не гледаше към него. Гледаше Теа. Направи една бавна крачка към нея, после още една.

– И така – каза меко той, – ти каза, че имаш дете. Не спомена, че си го обучила да убива за теб. Каза всъщност, че не си го виждала, откакто се е родил.

– Не… не, не знам кое е това момче, не го познавам!

– Тя го нарече по име – добавих услужливо аз. – Викс, нали така?

– Лепида! – Очите на Маркус ме пронизаха. Аз му се изплезих и се изкикотих.

– И така, Атина… – Домициан прокара пръст по ожулената ѝ буза. – Какво да правя с него? С този преждевременно възмъжал твой син, който току-що се опита да ме убие?

Тя стоеше неподвижно, разкървавените ѝ устни трепереха, от удара едната половина на лицето ѝ бе тъмна и подута.

– Да го убия ли?

– Давай! – изръмжа момчето, притиснато между стражите. – Само го направи по-бързо!

То трепереше, но приведе глава като гладиатор, чакащ смъртоносния удар.

– Колко трогателно! – каза императорът, като извърна поглед от Теа. – Малкият войн храбро чака да бъде екзекутиран! Колко благородно!

– Не чак толкова благородно… – каза момчето и се изви като змия.

То освободи едната си ръка, но това му беше достатъчно, за да измъкне ножа от колана на един от преторианците. Стрелна се напред.

И прикова стъпалото на императора към пода. Домициан изрева и се преви на две.

Един щит се разби в главата на Викс и той се строполи на земята. Изкрещя от болка, но грабна щита и го придърпа върху себе си. Едно късо острие се заби на мястото, където трябваше да бъде шията на момчето, а Теа се хвърли върху стража и се опита да извие ръката му.

Женски глас се надигна сред глъчката и накара стражите да спрат.

– Чакайте!

Викът дойде от Флавия Домицила, която стоеше свита в ъгъла заедно със съпруга и децата си по време на цялото безумие. Тя пристъпи напред, усмивка пробяга по лицето ѝ, за да смени изражението ѝ на ужас, и успокоително сложи длан върху рамото на императора.

– Чичо, недей пред момчетата ми – каза тя умолително. – Позволи ми да ги заведа вкъщи, тях и съпруга ми… Не им е мястото тук. А момчето е роб, то не е никой, определено не е син на Атина. Ще го заведа у дома и ще се погрижа да го накажат сурово. Ще го накажат! Нека го взема… – Синовете ѝ вече почти бяха стигнали до вратата, ужасени, с разширени очи, докато тя сочеше към Викс. – Чичо, моля те, той не е достоен за императорска мъст!

Домициан се изправи с кървавия нож в ръка, кръвта шуртеше под извивката на ходилото му.

– Трябва ни дете! Ако не това на Теа, то някое от твоите!

Той се обърна, сочейки към по-големия ѝ син.

– Хванете го! Всъщност – каза замислено, когато Флавия изпищя, – хванете ги всичките! Омръзна ми от тази хленчеща жена и от нейните отрочета!

Бяха извлечени от стаята: Флавия – пищяща, мъжът ѝ – търсещ с очи помощ, която не идваше, и двете им момчета – с пребледнели лица. Мислите ми протекоха бързо като живак. Ако Домициан нямаше наследници сега, може би щеше да иска жена, която да му роди

– А сега ти! – Императорът, накуцвайки с кървящия си крак, се обърна към Викс и се усмихна. – Богове, какво се очаква да направя с теб сега?

– Ти ще умреш! – момчето се озъби, като плъх, притиснат в ъгъла, но забелязах проблясък на страх в очите му.

– О! … Не мисля! – Императорът нежно откъсна парченце окървавена кожа от крака си и отново се обърна към преторианците си. – Изведете еврейската курва от града и я оставете там.

– Не! – Теа се метна в краката му. – Не, не, задръж мен, само пусни Викс да си върви. Императорът се усмихна. Кървящ, жесток, развеселен… Усмихна се.

– А сега страх ли те е, Атина?

Тя погледна нагоре към него.

Той щракна с пръсти към преторианците.

– Отведете я! Но първо… – Наведе се над нея с нож в ръката и с три точни удара разряза запоения на врата ѝ сребърен обръч. После се обърна, черното око проблясваше в ръката му, с усилие уви сребърния обръч около врата на сина на Теа.

Теа изстена отново, докато я извличаха от стаята.

– Отлично! – Домициан сияеше, сякаш изобщо не усещаше осакатения си крак. – Сега заведете момчето в бившите покои на майка му. Първо ги претърсете за остри предмети. И някой няма ли да почисти цялата тази мръсотия? – Очите му се плъзнаха по разлетите чаши с вино и преобърнатите чинии, по кървавите стъпки по мозайката. – Паулиний, трябва да заведеш баща си у дома! Твърде стар е за подобно вълнение!

Лицето на Паулиний беше бяло, вцепенено от шока. Бавно, без да откъсва поглед от Домициан, Калпурния се протегна и подръпна Паулиний за ръкава. Движейки се като в транс, той се надигна и хвана Маркус под ръка. Те се скупчиха при вратата и излязоха, изпратени от непокорния поглед на Викс.

Само един човек остана в стаята.

Аз.

Извих се гальовно върху лектуса, когато очите на императора се стрелнаха към мен. Добре че капка кръв не беше опръскала дрехата ми.

– Мисля, че ти дължа възнаграждение! – доближи се той. Странно вълнение потрепваше в погледа му. Това, че беше наранен, не помрачаваше пламъка в очите му. – За това, че разкри всички тези неща. Какво да бъде, Лепида?

– О! … Мисля, че вече имате идея, Господарю и Бог наш… – аз се плъзнах от лектуса на колене пред него, прокарвайки пръст надолу по крака му. – Ранен си. Нека се погрижа за теб, Господарю и Бог наш!

Завързах една кърпичка около кървящото му стъпало, а след това се наведох и целунах струйките кръв около глезена му.

Той ме дръпна да се изправя и ме целуна със зъби. Притиснах тялото си към неговото, тръпки на възбуда пробягаха нагоре и надолу по гръбнака ми.

– Да – каза решително, като се отдръпна малко. – Да, ще свършиш работа! Ела тук!

И ме облада по средата на кървавата стая.

Глава двайсет и осма

Теа

Преторианците ме оставиха сред едно кално поле с ряпа, точно пред градските крепостни стени. Може би бях твърде окървавена и изпотрошена за вкуса им, или може би са си помислили, че лошият ми късмет може да ги зарази, или може би смразяващият дъжд беше угасил страстите им, защото не изпробваха любовницата на императора, преди да я захвърлят в калта. Те просто ме бутнаха от коня и се отдалечиха в галоп. Аз се свих, трепереща под поривите на дъжда.

Всичките ми кошмари се изредиха пред очите ми. От всяка една нощ.

Викс! Момчето ми!

Вината е моя! Трябваше да го измъкна. Трябваше да се досетя, че не е на безопасно място.

Викс!

Аз се изправих и застанах в калта, като се олюлях за миг. Стомахът ми беше като огнена топка. Ставите на пръстите ми скърцаха, сякаш бяха пълни с горещ пясък. Кръв бликаше от всевъзможни места и бързо се размиваше от дъжда.

И по-зле се бях чувствала след креватна борба с Домициан. Поне краката все още ме държаха. Тръгнах с несигурна крачка, като залитах сред калните полета. Вървях, докато дъждът спря и воднисто бледо слънце се надигна над хоризонта, вървях, докато то не застана точно над мен сред развилнелите се облаци, вървях, докато то отново се скри. Полегнах за малко в една канавка. Отново се надигнах, когато студът стана непоносим, и продължих, препъвайки се, по пътя. Хората извръщаха погледите си от мен. Смятаха ме за луда.

Не мислех накъде отивам, докато не зърнах покривите на вилата на Флавия да издигат острите си върхове на фона на оранжевото небе точно преди Тиволи.

– Той си има колиба – ми беше казал Викс. – В северното лозе на Флавия.

Едвам прекосих лозето, листата му докосваха лицето ми, бодили се закачаха за раздраната ми дреха. Видях една колиба, сгушена отстрани на хълма. Кръгла, като колибите в Британия.

След трийсет левги изнурително ходене краката ми отказаха да изминат последните трийсет стъпки. Стигнах пълзейки. Почуках на долната част на вратата.

– Викс… – изрекох към загрубелите боси крака, които се появиха на вратата при почукването ми. – Императорът хвана Викс!

Тя седеше като кукла пред огъня, докато Ариус бършеше коричките засъхнала кръв от лицето ѝ.

– Той просто го задържа – продължаваше да повтаря. – Взе него и изхвърли мен.

Ариус усети как яростта му се надига, но я потисна.

– Дай да видя ръцете ти.

Три счупени пръста. Той ги превърза и обездвижи, както често беше наблюдавал да прави лекарят в гладиаторските казарми със собствените му пръсти, и изслуша края на историята, разказана на пресекулки. Флавия! Във вледененото му от мъка за сина му сърце Ариус почувства да го пробожда и мъката за жената, която го беше измъкнала от Колизеума. Тя вероятно скоро щеше да е мъртва. Мъртва и изчезнала завинаги. Нямаше никога вече да седи в атриума си и да бродира някой шал, нито да се промъква из недрата на Колизеума и да измъква деца от лапите на смъртта. Флавия, която му беше дала собствена колиба и през смях му казваше, че е съсипал лозята й… Скоро преторианците щяха да нахлуят в тази приятна вила, за да търсят предатели или просто за да я оплячкосат.

Но във всеки случай не беше много вероятно да дойдат още същата нощ.

– Шшшт! – каза той на Теа. – Трябва да поспиш.

– Но Викс...

– Ще си го върнем!

Във въображението си виждаше как Викс напада императора с кухненски нож в ръка. Защо изобщо го беше научил да се бие?

– Не мога да спя… – но очите ѝ вече се бяха почти затворили, докато я носеше към леглото. Като я положи в него, спазъм от болка пробяга по лицето ѝ.

– Какво?

– Нищо. Ребрата ми Той протегна ръка, за да разхлаби връзките на туниката ѝ.

– Не! – Ръцете ѝ нежно бутнаха неговите настрана. – Не, просто натъртвания Разгърна разкъсаната коприна и започна да търси счупени кости.

Това, което откри, беше подутина. Зелена, отпреди дни, не нова. Под гърдата ѝ. Как беше получила тази бучка там? И то с толкова странна форма?

Пръстите му напипаха още една. И още една Той свали цялата туника.

– Ариус – гласът на Теа беше шепот, – недей.

На трептящата светлина от огъня бучките, синините, белезите и следите от изгаряния бяха невидими. Но не и за ръцете му. С допир ги откри всичките.

– Ариус– Той я погледна. Не знаеше какво изражение беше изписано на лицето му, но тя вдигна ръка, за да прикрие очите си. Белезите от разрязване с нож, които забелязваше за пръв път, сега достигаха почти до лакътя ѝ.

Ариус посегна, за да докосне лицето ѝ, но спря. Всеки мускул от тялото ѝ беше свит в трепереща буца.

Той отдръпна ръка. Отново я загърна с дрехата ѝ.

– Права си – каза. – Просто натъртвания. Тя потръпна, сякаш я беше ударил. Очите ѝ бяха пълни с отвращение и ненавист към самата себе си.

– Спи. – Изправи се, постла наметалото си до стената на стаята и легна там. – Леглото е за теб.

Той видя облекчението ѝ, когато тя скри лицето си и се сви като дете. Въпреки че мина доста време, преди да успее да заспи.

Ариус изобщо не мигна.

Внимавай, голямо момче, казваше му Херкулес. Не разравяй гробове, които е по-добре да останат непокътнати. Но Херкулес беше този, който гниеше в гроба. Херкулес беше мъртъв, а Стефанус, градинарят, щеше да умре заедно с Флавия.

Ариус Варварина беше все още жив.

Той разрови гроба на демона търпеливо, лопата след лопата черна земя. Демонът се разви, протегна се, прозя се след дългия си сън. След това седна кротко и двамата – Ариус и неговият демон – започнаха да планират с бавно, изгарящо удоволствие какво точно ще направят с императора на Рим.

Рим

Паулиний нямаше много време за предупреждения, но направи всичко, което можа.

– Виж – изръмжа той към чорлавата глава, която достигаше до рамото му, – аз много държа на майка ти и заради нея ще се постарая да направя всичко възможно, за да останеш жив. Дръж си устата затворена и прави това, което императорът иска от теб!

– Да. – Мраморният коридор беше студен, но по челото на момчето бе избила пот.

– Какво изобщо те прихвана? – Не можа да се въздържи Паулиний. – да се опиташ да намушкаш императора!

– Не знам – сви рамене Викс, подрънквайки с веригите, които опасваха китките и глезените му. – Тогава ми се стори добро решение. Искам да кажа, че може би сега не ми се струва чак толкова умно, но...–  Стражите отвориха една врата пред тях и Паулиний бутна Викс в черния триклиниум. Облеченият в черна роба император се излежаваше върху черни кадифени възглавнички на абаносов лектус, и очите му бяха катраненочерни като стените. Единственото бяло петно беше превръзката, която стягаше ходилото му. За пръв път наоколо нямаше слуги, нямаше роби, нямаше писари.

– Остани – каза императорът на Паулиний, без да откъсва очи от момчето, и Паулиний се опита да се слее със стената.

– Седни, момче.

Викс седна върху една черна копринена възглавничка в края на императорското легло.

– Новата ти стая е удобна, надявам се.

Викс гледаше втренчено.

– Нямаш ли език, момче? Все още не съм ти го отрязал. Може би по-късно. Втренчен поглед.

– Ако няма да говориш, поне ми подай чашата. Не си прави труда да претърсваш масата за оръжие, всичко остро е махнато.

След кратка пауза Викс наля вино в абаносовия съд. Течността беше рубинен цветен ручей сред чернотата.

– Виното притъпява болката в крака ми – каза императорът, докато наблюдаваше превързания си крайник сякаш с учудване. – Хирургът каза, че бързо ще се оправи.

Момчето сви рамене.

– Може ли малко вино?

Домициан му подаде собствената си чаша безизразно. Викс показно избърса ръба от оникс с ръкава си, отпи голяма глътка и му подаде чашата обратно.

– И така… – Императорът се настани по-удобно сред черните възглавници. – Какво да правя с теб?

– Можеш да ме пуснеш да си отида… – предложи Викс.

– Не… не мисля.

– Струваше си да опитам.

– Правилно.

Те се наблюдаваха един друг.

– Всичко в черно, а? – Докато Викс се въртеше и оглеждаше черния триклиниум, оковите на ръцете му подрънкваха. Паулиний забеляза, че момчето го правеше нарочно, за да скрие факта, че ръцете му треперят. – Страховито!

– Все още не съм решил какво да правя с теб, Версенжеторикс – разсъждаваше императорът. – Бих могъл да те хвърля на лъвовете на арената. Или може би да накарам да те кастрират. Как ти се струва – да пееш хубаво като майка си?

– Аз съм музикален инвалид!

– Мъж на меча значи. Като баща си може би. Кой е баща ти?

– Нямам идея. – Дрън-дрън-дрън.

– Лъжец – каза Домициан благо. – Ще трябва да поработим над това!

– О, нямам търпение! – Дрън-дрън-дрън.

– Престани!

– Да престана с какво? – Дрън-дрън-дрън.

– С този звук. Дразни ме. А слухът на един бог е много изострен!

– Е, всички си имаме някакви дефекти. – Дрън-дрън-дрън.

– Престани!

– Добре.

Дрън.

Те се спогледаха. Паулиний отвори уста, а после я затвори. Достатъчно често беше заставал между препиращи се мъже в преторианските казарми, но това беше дуел, който не се осмели да прекъсне.

– Ще ме убиеш – каза Викс на императора, – нали?

– Ще видим.

– Нищо няма да виждаме! Чувал съм историите. Боговете размазват смъртните като мравки.

– Значи вярваш, че съм бог?

– Ами не знам – още една усмивка, – но със сигурност кървиш като смъртен, цезаре!

Погледът на Домициан отново се спусна към превързания му крак.

– Ти ме намушка… – В гласа му се долавяше нещо като почуда. – Почти петнайсет години управлявам на този трон и не съм бил нараняван нито веднъж. Досега.

– Винаги има първи път.

– Не и за мен. Аз съм Господар и Бог.

– Да бе, да!

Мълчание.

– Знаеш ли, че майка ти вероятно е мъртва? Накарах преторианците ми да я изхвърлят извън градските стени. Ако не е била ограбена или убита досега, то със сигурност спи в някоя канавка. Съвсем лесно е да я намеря, ако реша.

Викс го погледна.

– Мога да я прибера още утре, ако поискам. Да я върна обратно. Това би ти се харесало, нали?

Викс се наведе напред толкова рязко, че ръката на Паулиний инстинктивно посегна към камата.

– Остави я на мира! – каза момчето на императора.

– Че защо? – покровителствено запита Домициан.

– Хайде да сключим сделка. Остави я на мира и задръж мен!

– Дръзко момче! Да те оставя жив, за да се опиташ да забиеш още ножове в гърба ми?

– Това ще направи нещата много по-забавни. –Ти луд ли си?! – помисли си Паулиний с изпълнено с ужас възхищение. – Може би пък не си чак толкова глупав, колкото си мислех!

Домициан наведе главата си към сина на Теа и попита замислено:

– Страх ли те е от мен?

Викс го изгледа, сякаш беше слабоумен.

– Една дума от теб и онзи хубавец там ще ме превърне в гърчеща се купчина от кръв и черва на пода. Разбира се, че ме е страх. Ще напълня гащите от страх. Какво ще кажеш за сделката?

Домициан го погледна.

– Твърде си високомерен, че да сключваш сделка с роб? – каза подигравателно Викс. Капки пот избиха по челото му. – Така ли е, оплешивяващ извратеняко?

Дълго мъчително мълчание. Паулиний потрепери. Никой не се присмиваше на императора за оредялата му коса. Последният човек, който...

– Защо не – каза замислено императорът на Рим. – Не мисля, че съм твърде високомерен, че да сключвам сделка с роб, Версенжеторикс.

Викс протегна ръката си. Невероятно, но императорът я пое. Длан срещу длан, плът срещу плът. Костите се извиха, кокалчетата побеляха. Чакаха да видят кой ще трепне.

Гледаха се в очите. Никой не трепна.

– Е – усмихна се Домициан развеселен, – мисля, че това ще ми хареса! Майка ти беше голямо предизвикателство, но мисля, че ти ще си дори още по-голямо, Версенжеторикс… Или Викс?

– Само майка ми ме нарича Викс.

– Аз съвсем лесно бих могъл да съм ти баща, знаеш ли. Ако беше с няколко години по-малък, щях сериозно да се замисля… Но не....

– Все пак има богове – измърмори Викс и най-сетне Паулиний успя го извлече навън.

– Ненормален ли си? – изсъска му той. – да говориш така на императора! Това е по-лошо и от опита да го намушкаш!

– Мама казва, че той обича да си играе игрички с хората – обясни Викс. – Помислих си, че може и да подейства. Той се изплъзна от ръцете на Паулиний, сконфузено опипвайки туниката си, и Паулиний забеляза мокро петно върху белия лен. Момчето се беше подмокрило.

– Присмиваш ли ми се? – каза освирепял Викс. – Само се засмей и ще ти размажа физиономията! Хубавец, войник в двореца, мислиш се за много як, а… – Ръцете му се разтресоха, когато заби юмрук в гърдите на Паулиний.

– Не – въздъхна Паулиний, – не ти се присмивам… – И заведе Викс в стаята му.

След тази случка императорският двор бръмна. Паулиний чуваше шушукането.

– Чувам, че момчето има собствена стая точно до императорската спалня.

– Императорът го е завел на заседанията в Сената вчера.

– И на откриването на новия водопровод… Пред погледа на цялата общественост.

– Сещаш се какво си помислиха всички!

– Наистина, макар че вероятно грешат. Ако това беше император Нерон или Галба, щяха да са напълно прави, но Домициан никога не е харесвал момченца.

– Всеки мъж се променя, когато навлезе в средната възраст. Той се отърва от Атина.

– Атина може и да я няма, но сега той язди онази хубава малка невестулка Полиа.

– Както и да е, детето е затворник. Носи онази яркочервена туника, за да се вижда отдалеч, ако се опита да избяга. Не може да направи и крачка, без да се препъне в преторианците. Въпреки че те по-скоро следят за безопасността на императора

– Имаш предвид онези слухове, че момчето се е опитало да го убие на вечерния прием? Всички знаем, че императорът не си е счупил крака по време на езда, макар и така да твърдят лекарите

– Глупости! Домициан щеше да нареди да пръснат главата на момчето още на място

– Не и ако е копеле на самия император.

– Не е! Флавиите винаги се различават лесно по румените бузи, по носовете… Такова едро яко момче като това си е чиста проба селянче

– На Атина ли е?

– Не. Ако беше, той щеше да задържи и нея. Момчето е незаконен син на някоя друга негова любовница, някоя робиня, вероятно.

– Роб или не, това е новият любимец на Домициан. Време е да започнем да се кланяме на момчето в червено, не мислиш ли?

***

Братовчедът на императора, Флавий Клеменс и големия му син бяха екзекутирани на Гемония – място, известно още като "Стълбата на воплите"[22].

Два дни по-късно беше ред на Флавия Домицила да бъде ескортирана от килията си. Официалното обвинение беше – неблагочестивост.

Маркус я наблюдаваше от тълпата, прав, застанал редом с плебса, яростта се надигаше безпомощно в гърдите му. Беше се произнесъл в Сената толкова гръмко, колкото беше посмял, но никой не го бе подкрепил. Всичко, което му оставаше сега, беше да наблюдава как Флавия върви към смъртта си, облечена в същата туника, която носеше на приема, на който синовете ѝ трябваше да бъдат провъзгласени за престолонаследници. Един от тях вече беше убит. Никой не знаеше дали по-малкият беше жив или мъртъв.

– По-голямото момче е вече достатъчно голямо, че да има амбиции – бе свил рамене Домициан, – а за по-малкия все още не съм решил. Никой не смееше да попита. По-безгрижните придворни се обзалагаха дали момчето вече е изпратено на заточение, или е удушено в килията. Едно беше сигурно – императорът не си направи труда да присъства на екзекуцията на племенницата си.

Тълпата беше много мълчалива, докато Флавия изминаваше последните си крачки. Никой не дръзваше да извика думи на протест, но тя бе популярна. Беше изпълнила дълга си раждайки синове и осигурила наследници; даряваше щедро на просяци и деца; може и да беше християнка, но винаги отдаваше почит на боговете, на които трябваше. Сега вървеше с празни очи и изцапана с кръв през последните мигове от живота си. Синът ѝ, ако все още беше жив, със сигурност нямаше да я надживее много. Последните клончета от рода на Флавиите щяха да бъдат окастрени от дървото.

– Спрете!

Маркус рязко обърна погледа си, като чу гласа. Фигура, облечена в бяло, се виждаше едва-едва иззад червенозлатната стена от императорски стражи.

– Отдръпни се – сопна се един от преторианците. – Съпровождаме Флавия Домицила към мястото за екзекуция!

– Какво е обвинението? – Това беше женски глас, благ, спокоен.

Флавия стоеше търпеливо, като вол, който чака да го принесат в жертва.

– Неблагочестивост. Сега се отдръпни от пътя!

– Аз съм весталката Юстина. В името на Веста я обявявам за невинна по обвинението. С пълномощията си на жрица премахвам смъртната присъда, която ѝ е наложена!

Тълпата започна да шепне.

Флавия отвори очи.

– О, не! … – каза тихо Маркус.

– В този случай императорът е безсилен. Богинята, на която служа, простря милостивата си ръка над тази затворничка. Екзекутирайте я и ще си навлечете божествено възмездие!

Преторианецът търсеше думи.

– Ами ние… Ние ще трябва да те заведем пред императора… Ние не можем...

– Добре тогава. Сигурна съм, че пред погледа на целия римски народ той няма да престъпи най-древните закони!

Весталката застана между двамата пазачи, забулената ѝ с воал глава се губеше между покритите им с брони рамене. Флавия я гледаше вторачено, помътнелият ѝ поглед се избистряше. Маркус чу ясно гласа ѝ, когато преторианците се обърнаха и поведоха двете жени обратно към Домус Августана.

– Защо? … Какво? … Защо го правиш?

– Веста ми каза да те спася – отвърна спокойно весталката.

– Но аз не вярвам в нея… Аз съм рисуваща риби християнка. Не вярвам в нея

– Няма значение. Независимо от това тя иска да живееш!

– Но… – Те се отдалечиха и Маркус вече не чуваше разговора им, но можа да види ужаса, надигащ се в очите на Флавия, докато наблюдаваше своята спасителка. Същият ужас се надигна в гърдите му, защото познаваше този глас – познаваше го много добре

– Твоята смърт срещу нейната! – каза Маркус на висок глас. – Той няма да допусне да стане по друг начин!

Тиволи

– Домициан е хитър – казах аз. – Но не е по-хитър от Викс. Викс ще се справи!

Ариус, приклекнал край огъня, не отговори. Не беше проронил повече от десет думи през последния ден.

– Наистина – казах аз, сякаш ми беше възразил. – Викс ще се оправи! Слабостта на Домициан са игрите; не може да спре да си играе игрички с хората. Но Викс ще отвръща на ходовете му. Кучето на Ариус изръмжа в скута ми, докато дъвчеше една гънка от полата ми. Погалих го.

– Всичко ще бъде наред с него. Наистина Ариус повдигна глава.

– Тихо!

Ноздрите му се разшириха и за момент изглеждаше като вълк, надушващ плячката по вятъра. С едно плавно движение той изскочи през вратата. Аз седях вцепенена, притиснала кучето.

Ариус се появи отново.

– Преторианци – рече хладно той. – Вземи си наметалото!

След еднодневна почивка отново се чувствах силна. Преметнах наметалата ни през ръка и бързо загърнах хляба, останал от вечерята. Ариус потърси нещо пипнешком под дюшека си и аз зърнах дълъг светъл проблясък – отне ми миг да го разпозная.

– Не знаех, че все още имаш меч – казах.

Той го вдигна за момент и проряза въздуха в осморка. Проблясъкът от острието се отрази в очите му. Очите на Варварина.

Не, мечът беше още тук. Както и черните искри в погледа му.

– Готова ли си?

Гушнах кучето и се измъкнах от колибата. Осмелих се да хвърля бърз поглед към вилата; чуваше се далечен звук от трошене. Собствеността на всички изменници се конфискуваше в полза на империята, а земите им се посипваха със сол. Или нещо подобно. За човек, който мразеше евреите, Домициан определено имаше жилка еврейска отмъстителност.

Ариус вървеше направо през лозята и разчистваше клоните от пътя ми, не от любезност, а защото щях да го забавя, ако сама трябваше да си проправям път. Така се държеше с мен, откакто беше видял странните ми натъртвания и откакто се бях отдръпнала от него. Тих. Студен. Не се опита да ме докосне отново.

С черните искри, които пак се бяха появили в очите му, аз не исках да ме докосва.

Кучето излая пискливо, когато оранжевите езици на пламъците започнаха да озаряват небето от покрива на вилата. Хванах с ръка муцунката му и последвах едрия гръб на Ариус, който се беше насочил право към Рим.

Към нашия син.

Глава двайсет и девета

Рим

Юстина извърна глава от малкото прозорче на усойната си килия.

– Защо, Паулиний? Мисля, че за първи път ми крещиш.

– Да ти крещя?! – изкрещя той. – да ти крещя?! Историята е плъзнала из целия град! Весталката, която се е изправила пред преторианците и е дарила с милосърдието на богинята си.– Тя го гледаше спокойно. Безумният му гняв се стопи.

– Юстина… Не знам какво ще направи, Юстина?

– Шшшт. Сега всичко е в ръцете на Веста! – Тя се усмихна с едва доловима усмивка, потрепваща в ъглите на устните ѝ, и дръпна воала върху лицето си. – Заведи ме при него!

Той остана за миг с поглед, прикован в нея, и се опита да открие очите ѝ зад бариерата от розова коприна. Девиците весталки, спомни си той, забулват лицата си само в един случай.

При жертвоприношение.

***

– Така – каза Домициан, – значи това е весталката. Той седеше на писалището си пред купчина с петиции, карти и писма, а синът на Теа седеше в краката му, както винаги напоследък. Момчето кимаше; самият Домициан изглеждаше сънлив, развеселен и съвсем не се интересуваше от предатели след дългия ден, прекаран в работа. Паулиний почувства моментен проблясък на надежда.

Тогава Юстина дръпна воала си. Свали целия атрибут на весталка, като разтърси главата си и разпусна хубавата си светлоруса коса. Усмихна се на императора.

– Здравей, чичо!

За миг настана тишина, толкова плътна тишина, че Паулиний си помисли, че никога вече няма да чуе звук. Викс отвори очи и обърна озадачен поглед към весталката. Паулиний направи същото, търсейки момичето, което обичаше. Вместо него откри една непозната. Видя дръзкия флавиевски нос, очертан от светлината на лампата; чупливата флавиевска коса, която беше виждал изваяна от мрамор, сега се спускаше на къдрици по врата върху весталската роба; тъмните флавиевски очи, загадъчни като на Домициан.

Погребан дълбоко спомен изплува на повърхността: една малка магьосница, която развяваше знамената в детските им игри.

– Аз те познавам – беше ѝ казал той веднъж – много преди да те срещна.

– Юлия? – обърна се той към дъщерята на император Тит, внучка на император Веспасиан, племенница и според някои любовница на император Домициан: Юлия Флавия от императорската и божествена династия на Флавиите.

А аз ѝ предложих да се омъжи за мен, помисли си глуповато той.

– Юлия… – повтори като ехо императорът.

Изражението на лицето му беше толкова особено, толкова сложно, че Паулиний знаеше – няма да може да го разчете и за хиляда години.

Но се страхуваше от него.

– Цезаре – каза бързо той, – съжалявам, че допуснах тази натрапница при теб. Ще я отстраня и ще се справя с нея, както заслужава да се...

– Не – каза разсеяно императорът, поглъщайки племенницата си с поглед. – Не е натрапница. Кажи ми, Паулиний – ти знаеше ли?

Устата му пресъхна.

– Не – каза Юстина – Юлия, – той не подозираше нищо.

– Това обяснява много неща… – все още със същия замислен тон рече императорът. – Защо например избра да дадеш прошка на тази безполезна Флавия. Прошката е невалидна, разбира се. Тъй като само девиците весталки могат да отменят императорската смъртна присъда, а ти – ти си далеч от девица.

Невероятно, но тя се усмихна. И отново се превърна в Юстина, вместо в някаква загадъчна патрицианка от Флавиевия род.

– Да, но ако ти престъпиш моето толкова публично опрощение, хората ще искат обяснение. Какво ще им кажеш?

– Един император не дължи на никого обяснения за постъпките си!

– Но ти вече петнайсет години даваш обяснения, за да се измъкнеш от сянката на баща ми, която виси над теб!

Неспокойно движение.

– И къде беше през всичките тези години, Юлия?

Паулиний отвори уста и установи, че самият той отчаяно очаква отговора. Затвори я.

– В Храма на Веста. Там, където винаги съм искала да отида. Трябваше първо да умра, преди да отида там

– Хората говорят, че си чакала дете

– Нямаше дете. Опитах се да се пробода, но… – усмивка озари лицето ѝ – Веста не искаше да умирам все още. Затова отидох при нея. Тя явно нямаше нищо против липсата на девственост.

– Някой ти е помогнал да избягаш! – отсече Домициан.

– Върховната жрица весталка, която вече е мъртва. И още един-двама, които няма да назова.

Дълга пауза.

– Аз все още мога да убия Флавия, нали знаеш – рязко каза той. – Замених екзекуцията с изгнание, но тя още утре заминава за Пандатерия[23]. Знаеш ли какво е това? Малка гола скала насред океана. Доста жени от императорски произход са намерили смъртта си там, една или две от тях дори носеха твоето име. Кой знае дали още една августейша изгнаница няма да падне от тази скала и да си счупи врата?

– Хората ще разберат. Ще повярват на най-лошото, защото, чичо, те не те харесват особено.

Викс се сви на пода като кученце и изпръхтя леко. Домициан го прониза с острия си поглед, преди да обърне очи към племенницата си.

– Значи не ме харесват?! И ти мислиш, че страдам особено от това?

Гласът ѝ стана по-дълбок и плътен, имитирайки неговия:

– Точно така!

Преди Паулиний да успее да примигне, Домициан беше впил ръцете си в шията на племенницата си. На Паулиний и на още двама стражи им коства усилие да го откъснат от нея… Викс се възползва от възможността да се шмугне в най-далечния ъгъл на стаята, на сигурно място, далеч от суматохата.

– Завържете я – сопна се императорът на пазачите, дишайки на пресекулки. – Завържете я. Веднага! – Той нададе рев, когато се поколебаха да посегнат на августейшата му роднина… на весталка… на каквато и да беше. Паулиний се обърна, за да не гледа Юлия с червени отпечатъци от пръсти върху шията, която кротко подаде китките си.

– Цезаре – обърна се той към Домициан. – Цезаре, моля те!– Флавиевският глас беше по-силен от собствения му:

– Стражи! Задръжте префект Норбан!

Преторианците го сграбчиха за лактите. Паулиний освободи едната си ръка и я протегна към императора.

– Цезаре, някога молил ли съм те за нещо?

Домициан спря. В свирепия поглед просветна за миг чистота и любов.

– Не – отвърна, като потупа Паулиний по ръката. – Не. Никога. Сега мълчи!

Той се извърна и се доближи към Юлия, докосна косата ѝ, където изящните светли златни кичури се разпиляваха по раменете ѝ като воал на весталка.

– Имам кичур от тази коса в личната си спалня – разсъждаваше на глас той. – Стои точно до урната с пепелта от тленните ти останки. Макар да допускам, че това не са наистина тленните ти останки, нали? Само косата е истинска… Ти пожертва живота си за своята полусестра, Юлия. Струваше ли си?

– Такава беше волята на богинята ми!

– Би ли го направила отново?

– Разбира се!

– Тогава ще ти дам тази възможност, искаш ли? Пазачи!

Даде им заповед на ухо. Паулиний извърна поглед. Не можеше да понесе да погледне Флавия. Но не Флавия избутаха пазачите в стаята, а втория ѝ син. Блед, окован във вериги, измършавял, в отчаяни опити да запази храброто си изражение. Последният наследник на дома на Флавиите. Точно на възрастта на Викс. От ъгъла очите на Викс заблестяха.

– Синът на Флавия Домицила – напълно излишно оповести Домициан. – Поклони се на леля си Юлия, момче!

Разтреперано, момчето се поклони.

– Последният от семейството – продължи императорът. – Брат му е мъртъв, баща му е мъртъв, майка му е почти мъртва. Каква ли ще е съдбата му? Ще спасиш ли и него?

Гласът ѝ беше благ и спокоен:

– Ако мога

– Да, но можеш ли? Това е въпросът. Какво би дала, за да спасиш това момче?

– Живота си.

– Но ти вече го даде, нали? За майка му. Какво би могла да дадеш за него?

Момчето местеше поглед от чичо си към леля си и обратно, стон се надигаше дълбоко в гърлото му. Викс стоеше вкаменен в ъгъла си. Паулиний не се осмеляваше да издаде и звук.

– Какво искаш, чичо? – попита съвсем тихо Юлия. – Това е истинският въпрос.

Домициан се засмя с онзи открит, очарователен смях, който толкова рядко си позволяваше.

– Разбира се, че това е въпросът! – каза той развеселен. – Винаги това е въпросът. И за теб винаги ще бъде. Защото затова си изпратена на тази земя, Юлия. За да ме удовлетворяваш! И ако го направиш пак сега и обещаеш да продължаваш да го правиш до края на живота си, тогава ще пусна момчето да си отиде

– О, чичо – каза Юлия някак тъжно, – не мисля, че има нещо на този свят, което може наистина да те удовлетвори!

Паулиний примигна. Синът на Флавия отвори уста в приглушен вик.

– Всъщност си права – призна Домициан. – Винаги си ме разбирала по-добре от всички други, Юлия!

Паулиний все още бе изненадан. Дори и целият настръхнал, той все още беше изненадан… когато Домициан извади камата си и я заби в корема на сина на Флавия!

Устата на момчето се отвори безмълвно. То се свлече – бавно, както се стори на Паулиний. Толкова бавно За един ужасяващ миг всички останаха замръзнали по местата си. Паулиний, с ръце протегнати напред, за да предотвратят фаталния удар. Момчето, притиснало разпорения си корем, простряно на пода, с бликаща по мозайката кръв. Императорът, който безсмислено бършеше ръце в туниката си и оставяше червени размазани петна върху нея. Викс, замръзнал в ъгъла. Юлия, неподвижна като статуя на богинята си. Тогава богинята се превърна отново от мрамор в плът и кръв и проговори.

– Паулиний – каза Юлия доста спокойно. – Изведи момчето. Викс, ти ще му помогнеш!

Префектът и Викс се движеха като в сън.

– Да – каза Домициан, без да се обръща към никого конкретно, и пусна камата. – Да, това е то… Юлия… – Той се нахвърли върху племенницата си, раздирайки воала на раменете ѝ.

Паулиний понечи да се обърне назад, но Юлия долови погледа му зад рамото на чичо си и очите ѝ бяха толкова строги и непреклонни, че той се извърна и продължи да влачи стенещия син на Флавия навън, към преддверието на императорската спалня.

– Тя може да се грижи сама за себе си – сопна му се Викс. – Помогни ми! – Около ръката му имаше увито нещо, с което се опитваше да притисне зейналия разрез в корема на момчето. Воала на Юлия, той държеше воала на Юлия.

От спалнята Паулиний чу гърлени звуци. Но от Юлия – нищо. Надигна се и се втурна назад, но стражите го спряха.

– Да не искаш да намериш смъртта си, префекте? – изръмжа пазачът. – Остави го да прави каквото иска!

Паулиний някак се озова коленичил до умиращия наследник в опит да напипа пулса му. Кръвта шуртеше на тласъци, плътна, почти черна. Пръстите на Викс бяха обагрени от нея.

– Той умира! – каза Паулиний, вцепенен от ужас. – Той със сигурност ще умре!

– Ще ми помогнеш ли, префекте? – Викс ругаеше ли ругаеше, но продължаваше да притиска тампона от воала върху раната.

Ниски мъчителни пъшкания идваха от спалнята, съответстващи повече на разгонено животно, отколкото на император. Нито звук от Юстина. Паулиний почувства как в гърлото му се надигна плач и заседна там като треска. През съзнанието му премина мисъл, низка и ужасна: Може би, ако я обладае, ще пожали живота ѝ.

Синът на Флавия изстена. Като обезумял, Викс натисна с цялата тежест на тялото си тампона от воала, туниката и коленете му бяха в кървави съсиреци. Един лепкав клепач потрепна едва-едва. Робите бяха започнали да се събират, зяпнали с широко отворени очи, и Паулиний ги засипа с ругатни. Те се пръснаха.

Синът на Флавия изпъшка, ръцете му се протегнаха боязливо към корема. Викс го притисна по-силно.

Две детски флавиевски очи се отвориха и се вгледаха в тези на Викс, пламтящи от болка.

Коленичил сред локва кръв, Паулиний усети, че настръхва от ужас.

– Кучка! – чу той неясно откъм спалнята. Гласът на императора, плътен и злостен. – Опита се да ме скопиш! Кучка! … Махай се от тук!

Стражите отвън размениха погледи.

– Чухте го! – сопна им се Паулиний, преплитайки крака и почти падна, нахълтвайки в спалнята. Той обхвана всичко с един-единствен поглед: императорът лежеше изнемощял, почти изпаднал от леглото, а Юлия кротко се загръщаше в бялата си роба.

– Отведете я! – викна императорът и цялото му тяло се разтресе. – О, богове, просто я отведете!

Паулиний поведе Юлия с треперещи ръце, но нейните собствени крачки, докато излизаше от спалнята, бяха непоколебими. Той я преведе през кръвта, покрай Викс, който сега помагаше на сина на Флавия да седне.

– Стражите ще ме отведат – каза тя. – Помогни на Викс за племенника ми, Паулиний! Той се нуждае от помощта ти, за да се измъкне от двореца.

– Той няма да оцелее… Разпорен е и изкормен почти напълно

– Така ли?

Викс плъзна ръката си под мишниците на приятеля си и го издърпа, за да се изправи. Погледна нагоре, изморен, а Юлия му кимна сърдечно. Очите ѝ, в които се отразяваше сиянието от лампите, не изглеждаха напълно човешки

– Предай поздравите ми на майка си, Версенжеторикс – каза тя, а после стражите я отведоха. Но те я хванаха за ръкавите, вместо за голите китки, сякаш се страхуваха, че ще се опарят. Зад нея по мозайката останаха малки кървави стъпки.

– Трябва да го махнем от тук. – Викс изправи сина на Флавия на крака. Той хленчеше, но определено не умираше. Все още притискаше воала на Юлия към корема си, сега по-скоро червен, отколкото бял.

– Допусках го – измърмори Паулиний. – Всъщност не видях императора наистина да го изкормва… не може да...

– Да не вземеш да припаднеш! – каза Викс с отвращение.

Паулиний усети как в него се надига смях, огромни истерични вълни от смях. Искаше да се смее, докато умре. Но се приближаваха още пазачи, любопитни придворни и зяпнали роби. С непохватни движения той свали червения си преториански плащ и уви с него сина на Флавия. Викс преметна единия край върху лицето му.

– Погрижете се за императора – нареди Паулиний на стражите. – Повикайте лекаря му. Аз ще се погрижа за момчето.

– Префекте, къде го водите?

– Императорска заповед! – каза хладнокръвно Паулиний. – Специална заповед!

Пазачите незабавно сведоха погледи.

– Как се чувстваш? – прошепна Викс на момчето, докато го измъкваха от коридора и от бързо растящата тълпа от зяпачи.

– Ами… ами… странно е… не знам. – Момчето беше на крачка да се разплаче.

Под наметалото Паулиний повдигна воала на Юлия. Отдолу имаше дълъг плитък разрез, кървящ леко. Не кървавата рана, която Паулиний беше очаквал.

– Предполагам, че изродът е пропуснал – сви рамене Викс. – Имаш късмет!

Късмет? Паулиний не искаше да мисли Като стигнаха до външната порта, Викс се обърна и тръгна обратно, а Паулиний пое сина на Флавия.

– Какво ще правиш с мен? – попита задъхано младият наследник.

Ще кажа на императора, че си мъртъв, помисли си Паулиний. И че съм се отървал от тялото тихомълком.

– Не мърдай – скара му се той и пришпори коня си с момчето, превито на седлото пред него. Лек галоп към къщата на баща му сред падащия здрач, отчаяни опити да обясни случилото се; но за негова изненада на баща му бяха достатъчни едва няколко думи.

– Добра постъпка! – беше всичко, което му каза, и за по-малко от секунда вече бе отпратил всички роби, а раненото момче беше бързо отнесено вътре.

– Императорът… – Езикът на Паулиний беше като от олово. – Императорът не бива да разбере, че ти...

– Няма – хладнокръвно отвърна баща му. – Ще изведа момчето от града още преди зазоряване.

– Весталката – каза Паулиний, – тя беше… Тя не беше весталка, а Юлия, която е мъртва.

– Няма време за това сега… – Маркус не изглеждаше изненадан. Паулиний зяпна от почуда.

– Ти си знаел?

– Да не мислиш, че е успяла да инсценира собствената си смърт без чужда помощ? Връщай се в двореца, преди да са забелязали липсата ти!

Краката на Паулиний го отведоха до кръглия храм на Веста. Като погледна нагоре, видя, че другите девици весталки го наблюдават, подредени в мълчалива бяла редица. Лицата на всички бяха забулени.

Окървавения воал на Юлия сложи на първото стъпало. Коленете му омекнаха и той седна до него, докато двама преторианци не дойдоха да го търсят.

***

Старата година беше умряла и по императорски декрет Рим щеше да посрещне новата със смърт.

Странна, негодуваща тълпа се беше събрала, за да изпрати Флавия в изгнание, а весталката – към смъртта ѝ. Императорът беше обявил ден за празненства, но знаменосците изглеждаха куци, цветята падаха като сълзи, а фанфарите звучаха като погребална песен. "Не е на добро, шепнеха си хората, не е на добро." Жрица и патрицианка, и двете обречени още преди да е изтекъл и първият ден от новата година – предстоящата година със сигурност нямаше да донесе нищо добро.

Мрачно чувство измъчваше Паулиний, който съпровождаше затворничките на черния си кон.

Глъчка посрещна двете осъдени жени, които вървяха към съдбата си, заобиколени от преторианци. И двете дребни и светлокоси, едната в изцапана копринена туника с цвят на корал; другата в чиста роба на весталка. Кораб очакваше Флавия, а след това малък остров сред морето; но всичко, което предстоеше на весталката Юстина, беше задушна гробница, където щеше да бъде зазидана с тухли. Весталките, които престъпваха обета си, бяха погребвани живи.

Хванати за ръце, двете жени минаха по улицата.

– Защо? – Паулиний чу Флавия да пита унило – да ме оставят жива на някакъв остров за следващите четирийсет години – защо това да е по-милосърдно от смъртта?

– Кой е казал, че боговете са милосърдни? – гласът на Юлия беше нежен.

– О, знам, че не са! Твоята богиня или моят бог… Момчетата ми са мъртви, Юлия. По-големият заедно с Флавий, а по-малкият – дори не знам къде е екзекутиран.

– Аз не бих била толкова сигурна все още, Флавия.

– Не! Познавам Домициан. Той мрази децата, защото му напомнят, че е смъртен – уби собствените си деца още в утробата, като преби жена си, а сега убива и моите.

– Гледай към хоризонта.

– Какво?

– Когато пристигнеш в Пандатерия. Това е тихо място – треви, полюлявани от вятъра, тихи плитчини и малка каменна колиба с малка гробница. Ти ще си сама и тишината ще бъде непоносима за известно време, затова се вслушвай в крясъците на морските птици и гледай към хоризонта. Няма да си сама за дълго.

Гласът ѝ беше кадифен и успокояващ.

– Един ден, скоро, ще видиш платно на ръба на океана. Избеляло червено платно, струва ми се, с ред гребла от всяка страна. Ще си помислиш, че идват, за да те убият, ще искаш да избягаш, но ще останеш гордо на мястото си, защото си от рода на Флавиите и ще умреш като такава. Но галерата няма да акостира. От нея ще се спусне малка рибарска лодка без гребла и приливът ще я понесе към брега, и много преди да достигне до сушата, ти ще видиш кой седи в нея, махайки с ръце и викайки името ти. И ще се хвърлиш в океана, за да посрещнеш сина си.

– Няма как да знаеш това – гласът на Флавия беше тих като шепот. – Как би могла да знаеш това?

– Понякога виждам някои неща. А ти имаш и още причини да живееш, Флавия Домицила.

Паулиний се обърна. Юлия беше протегнала ръка и я беше положила върху корема на Флавия.

– Моля?

– По-добре да продължаваме да вървим. Не искам да навличам неприятности на Паулиний. – Юлия побутна сестра си напред. – Дъщеря. Все още не можеш да я почувстваш, но тя е там. Ще се роди през пролетта, на Пандатерия, и на мен ми се струва, че ще я наречеш на мое име.

Горещи сълзи пареха в очите на Паулиний. Той гледаше сляпо напред.

– Но… но от къде...

– О, знам! Нека не говорим за това. Знам, но съм единствената, която го знае. Домициан изобщо няма да разбере – веднъж щом те изпрати на твоя тих малък остров, ще забрави за теб. Но не и императрицата. Тя ще се погрижи да си нахранена и дори мисля, че ще ти изпрати акушерка, когато му дойде времето. Може би дори ще намери начин да измъкне теб и децата ти от този остров някой ден. Тя някога беше храбра жена – може би отново ще стане такава!

– Юлия… Юлия, аз

– Време е – каза пазачът до Паулиний.

– Не! – Флавия надигна глас. – Не, аз не...

– Тихо – рече успокоително Юлия. – Пожелавам ти гладко пътуване, Флавия Домицила. И ако нямаш нищо против – наистина дай на дъщеря си моето име.

Един миг… и Флавия вече я нямаше.

***

Никоя весталка не можеше да бъде погубена в Рим. Малката гробница беше построена извън крепостните стени, близо до Колинската порта в campus sceleratus. Място, по-популярно като Злите полета. Императорът беше наредил да се издигне платформа, като за празненство, но събралата се тълпа бе необичайно притихнала, докато наблюдаваше как девицата весталка се спря пред гробницата си и събра с ръка снежнобелите дипли на робата си. Паулиний видя баща си да стои с Калпурния, ръцете им неочаквано се вплетоха здраво. На специалната платформа императрицата изглеждаше още по-скована и изваяна от мрамор от всякога, императорът стоеше както винаги с румено лице и с непреклонен поглед, а Викс – в алената си туника – не криеше, че му се гади.

Весталката сложи босия си крак на ръба на отворения гроб и погледна надолу към грубите стъпала.

– Спри!

Напрежението ескалира, когато Паулиний скочи от коня си. За миг той се озова до нея и сграбчи ръката ѝ.

– Юстина, Юлия!

– Юстина. Повече ми харесва. Така ме наричаше баща ми. Защото, както казваше той, изглеждам сериозна като съдия.

– Ти не… аз помня… – Той почти не виждаше лицето ѝ от сълзите в очите си – тя беше просто бяла мъглявина. – Юстина, не мога да те оставя

– Значи ще ме откраднеш, като ме метнеш през рамо? Ще съсечеш императора?

– Юстина!

– Шшшт... – Тя сложи ръка върху устата му. Паулиний затвори очи и притисна устни към дланта ѝ. За миг ръката ѝ се задържа там. После се изплъзна и тя изчезна като видение.

Със затворени очи той чу босите ѝ крака по временните стъпала. Представи си проблясъка на косите ѝ с цвета на скитско злато, потопен в гробницата. Видя във въображението си вратата, която се запечатва след нея. Чу ужасяващия звук от пръст, която бързо затрупваше входа на гробницата.

Отвори очи. Домициан гледаше надолу от платформата, наблюдаваше с безизразни черни очи как погребват племенницата му жива. Усмихна се.

– Да поиграем по-късно на зарове, префекте? – предложи той и се запъти обратно към своите документи.

***

– Хайде да вървим – каза тихичко Ариус и сложи ръка върху рамото на Теа.

– Викс изглеждаше добре – каза Теа със слаб глас. – Изглеждаше добре. Не изглеждаше ли добре? – Спря и добави меко: – Той ме погледна.

– Видях.

Теа не каза нито дума повече, докато Ариус не залости вратата на малката им таванска стаичка в покрайнините на града, която бяха успели да наемат с последните останали им пари. А след това се отпусна на тясното миризливо легло и остана да лежи трепереща.

– Преди да влезе в тази гробница, очите ѝ минаха през тълпата и се спряха върху мен – сякаш знаеше, че съм там.

– Теа… – Ариус положи неуверена ръка върху рамото ѝ, а когато тя не се отдръпна, дойде в студеното легло до нея и я погали по косата. Нямаше сълзи, но тялото ѝ се разтърсваше от време на време, сякаш я побиваха тръпки. Ариус си помисли за мъжа, който тя и Юлия бяха делили.

Внимавай. Внимавай. Той пропъди демона и зарови лице в косите на Теа. Докосна слепоочието ѝ с устни само за да я утеши, но устата му някак се отклони към извивката зад ухото ѝ, после по линията на шията ѝ.

Теа се раздвижи и той се отдръпна, ужасен, че я е изплашил. Но тя с въздишка се сгуши на гърдите му и положи глава на рамото му.

За момент остана да лежи неподвижен, като я държеше, сякаш е направена от стъкло. После плъзна пръсти в косата ѝ и наведе главата ѝ назад, за да може да я целуне. Устата ѝ беше толкова хладна и сладка, колкото когато бе на петнайсет.

Той усети как напрежението се връща обратно в тялото ѝ, но когато се отдръпна, тя го сграбчи страстно. Целуна я отново, с докосване, нежно като сняг, после целуна следата около врата ѝ, останала от императорския обръч, а после и първия бял белег под гърдата ѝ от някоя императорска игра. Изхлузи туниката ѝ през главата и люби измъченото ѝ, безупречно избелено тяло; любеше го и скърбеше над него, заличаваше белезите с ръце и с устни, жадуваше нежно, с грубоватите си и непохватни движения, да ѝ върне обратно загорялото от слънцето, закалено от работа тяло без нито един белег, което някога му бе дала.

Теа затвори очи, гърбът ѝ се изви в колебливо удоволствие, а гласът му я докосваше с цялото сладкодумие, на което бе способен, опитваше се с всички сили да накара упорития ѝ, умен мозък да разбере колко много я обича той… И може би успя, защото тя го целуна и почти изхлипа, когато ръцете ѝ се увиха около врата му и с всяка фибра на тялото си почувства изблика на тиха, тиха радост. Те заспаха, преплетени като усукано въже, без да кажат и дума.

Девиците весталки взеха окървавения воал и го положиха на олтара си.

ЧАСТ ПЕТА

Юлия

В последния храм. Това е една малка гробница под земята. Достатъчно малка, че да мога да докосна и четирите стени, без да помръдвам от стола си. Има свещ, мъждукаща едва-едва, защото свещите се нуждаят от въздух, за да дишат, също като хората, а въздухът на тази подземна килия вече се изчерпва.

Аз седя в потрепващия полумрак и се усмихвам.

Веста, благодаря ти. За толкова много неща ти благодаря. Благодаря ти, че ми позволи да ти служа. Благодаря ти за мъжа, който ме обичаше. Благодаря ти за куража, който ми вдъхна, за да спася сестра си. Благодаря ти за дара, който направи на сина ѝ.

Благодаря ти за един живот, който не беше пропилян.

Навеждам се и духам свещта.

Веста, богиньо на огнището и дома. Ти ли си това?

Не знаех, че си толкова красива

Глава трийсета

– Великолепно – казах аз мързеливо. – Какво е?

– Сок от някакви цветя – обясни моят императорски любовник. Той взе чашата от отпуснатата ми ръка, а възбудата проблясваше като черни искри в очите му.

Кой би могъл да предположи, че цвете, стрито в старо фалернско вино, може да доведе до толкова приятно замайване? Затворих очите си и оставих императора да се наслади на отпуснатото ми тяло. Той има доста особени вкусове, но нищо, с което човек да не може да свикне. Дори ме възбужда Да си любовница на императора! … Само по себе си това беше достатъчно възбуждащо!

О, последните три месеца бяха всичко, за което някога си бях мечтала. Аплодисментите. Властта. Хората, които ми се кланяха, когато минавах важно покрай тях. Хора, които ме умоляваха да прошепна само една дума в ухото на императора. Власт, хилядократно по-голяма! Сега аз бях господарката на Рим!

Що се отнася до самия Домициан… Е, не разбирах защо бяха тези слухове. Той беше мъж. Със странен нрав, на настроения, но все пак мъж. Аз знаех как да се справям с мъжете още от четиринайсетгодишна. Император или не, никога не му позволявах да е твърде сигурен в мен. Понякога, когато императорският пратеник чукаше на вратата ми, аз му казвах, че съм "излязла". Понякога намеквах за срещи с неназовани мъже. Понякога се мятах в краката му с обожание, понякога просто се усмихвах хладно. Просто за да не губи интерес.

– Покрий се – той се отдръпна като свърши. – Изглеждаш като курва.

Вече протегна ръка към папките, дъсчиците и плочките си. Повдигнах лениво пръстите си и загърнах тялото си с една гънка коприна.

– Между другото – казах небрежно, – наистина трябва да направиш нещо с този твой астролог. Отвратителен грубиянин е. Три пъти го помолих да ми направи хороскоп, а той все ме пренебрегва.

– Той вижда бъдещето така ясно, както ние виждаме миналото. – Любовникът ми не вдигна поглед от документите си. – Такива очи заслужават цялото злато на Египет.

– Много зли очи. Винаги ме гледат мрачно!

– Тогава гледай на другата страна.

– Днес си в особено настроение, Господарю и Бог наш – аз се претърколих, като подпрях брадичката си с длан и оставих кичур от косата ми да пада на вълнички върху лицето ми. – Значи държиш астролога заради безценните му очи. А защо държиш това малко зверче – сина на Атина?

Това, естествено, със сигурност исках да зная.

– Наистина ли искаш нещо да ти напомня за нея навсякъде, където ходиш? – настоях аз, когато получих императорско мълчание за отговор.

Той обърна една плочка и започна енергично да пише някакви цифри на гърба.

– Господарю и Бог наш? – Прокарах гальовно пръстите си по китката му.

Той отдръпна ръката си.

– Върви си вкъщи. И прати писарите ми!

Ядосана се измъкнах от леглото, надянах туниката си през глава с пръсти, все още размекнати от действието на наркотика. Излязох от стаята с най-съблазнителното полюляване на бедра, на което бях способна, но той не ме повика да се върна. Е, беше склонен да се поддава на странни настроения… Още повече след екзекуцията на онази непокорна весталка… Но няма значение… Следващия път ще го накарам да забрави всичко.

– Внимавай къде стъпваш – каза глас в краката ми.

Подскочих. Насред мраморния коридор върху мозайките пред покоите на императора с кръстосани крака седеше синът на Теа. Той клатеше чифт мърляви зарове в загрубялата си ръка и вдигна въпросително глава към мен.

– Искаш ли да хвърлиш? – предложи той.

С крайчеца на окото си забелязах обичайните навъртащи се наоколо освободени роби и придворни, които наостриха уши при вида на двамата императорски любимци.

– Защо не? – казах с меден глас, взех заровете и ги метнах колкото се може по-бързо. Без съмнение гъмжаха от детски болести.

Той подсвирна, като погледна заровете.

– Лош късмет, Лепида...

– Ти пък какво знаеш за късмета?

– Аз съм наследил късмета на майка си – сви рамене той. – Всички евреи сме родени с късмет, инак никой от нас нямаше да е жив!

– Ами баща ти? Не си ли наследил половината от късмета си от него? – усмихнах се аз. – Може би гладиаторите не са такива късметлии като евреите. Впихме поглед един в друг. Заради публиката – любимците на императора винаги си имат публика – го погалих по главата. Той изтрака със зъби като куче и аз отстъпих крачка назад. Не можех да си позволя да съм непредпазлива. Не и с момче, чийто баща е носил прозвището Варварина.

Погледнах бързо през рамо, а синът на Теа сложи два пръста в уста и изсвири толкова пронизително, че всички роби, освободени мъже и придворни в радиус от около петдесет крачки се обърнаха.

– По-добре се надявай късметът ти да се промени, Лепида – провикна се той. – Или си прецакана, прецакана, прецакана.

Няколко сподавени хихикания достигнаха до ушите ми.

***

– Маркус? – усмихната, Калпурния се вмъкна през вратата на библиотеката му. – Защо седиш на тъмно?

– Любувам се на красивия залез в пролетната вечер! – усмихна ѝ се той. – Ела да му се насладиш заедно с мен.

– Разбира се – Тя си взе стол. – Макар че залезът е там, а ти си обърнат на другата страна.

– Организирам едно пътуване. – Маркус прибра настрана някакви документи.

– За себе си?

– Не, не е за мен.

Всъщност беше за сина на Флавия, който се възстановяваше тайно в къщата му в Брундизиум. От Брундизиум имаше кратко пътуване по море до Пандатерия, където майка му вече беше пристигнала. Императрицата бе осигурила на Маркус дискретност.

– Аз ще се погрижа за Флавия и сина ѝ – беше казала императрицата без притеснение. – Това бе последното желание на Юлия. Маркус, тя не може да е инсценирала собствената си смърт и да се е измъкнала в Храма на весталките без чужда помощ. Ти ли...

– Да – беше свил рамене Маркус. – Тя ми писа в Кремона, след като лудостта ѝ бе преминала и след като се беше опитала да се прободе в корема. Преди не ѝ вярвах, но тогава ѝ повярвах. Помогнах ѝ.

Нещо просветна в обикновено безстрастните очи на императрицата.

– Маркус… – беше започнала тя.

– Запази тайните си. – Гласът на Калпурния прекъсна мислите му. Тя придърпа стола си до неговия, като обърна поглед към оранжевия залез. – Няма да любопитствам.

– Ти никога не го правиш. Осъзнаваш ли, Калпурния Сулпиция, каква невероятна жена те прави това?

Тя се усмихна.

– Изпратих един роб до покоите на Паулиний в двореца Домус Августана. Казали, че не е излизал от спалнята си, освен по работа.

– От колко време стои затворен там?

– От екзекуцията на весталката.

Запазиха тишина за миг.

– Сабина има молба… – Калпурния се наведе напред, за да налее още вино в чашата на Маркус. – Помоли ме да те помоля вместо нея, защото смята, че мога да те убедя за всичко. Иска да дойде с теб на игрите утре.

– На игрите? – примигна Маркус. – Тя е твърде малка, за да ходи на игри.

– Каза, че вече е била.

– Тогава не ѝ разреших да гледа. Беше на седем. Седеше обърната с гръб към касапницата и си играеше с робите. Така беше, докато императорът не започна да изхвърля хора на арената.

– Е, вероятно я е впечатлило, защото иска пак да отиде. Казва, че ще ѝ бъде интересно. Също така казва, че Паулиний ще бъде там, а напоследък изобщо не успява да го види. – Калпурния се усмихна. – Наистина го иска. Изглеждаше точно като теб на последните дебати в Сената, когато беше твърдо убеден, че жилищните сгради в южните квартали трябва да бъдат укрепени, преди да се срутят, а подлизурковците, които подкрепяха Публий, възразяваха.

– Не знаех, че идваш да слушаш заседанията в Сената – меко каза Маркус.

Калпурния се изчерви.

– Сядам най-отзад.

– Ясно – усмихна се той, докато въртеше перото между пръстите си. – Значи смяташ, че трябва да заведа Сабина на игрите?

– За мнението ми ли ме питаш?

– Започнал съм да го ценя високо!

Калпурния сведе поглед, докато си играеше с крайчеца на туниката си, но Маркус видя, че се усмихва.

– Заведи я, колкото да се срещне с Паулиний, може би тя ще успее да го накара да се усмихне. Може да я върнем у дома, преди да е започнало кръвопролитието.

– Не. Ако отиде, ще остане до края. Един Норбан не си затваря очите пред неприятните истини.

– Небеса, колко си суров! Предполагам, че в такъв случай и аз ще трябва да остана до края.

– И ти ли ще дойдеш?

– Ще дойда, а ти ще си ми длъжник. Мразя игрите!

– Какво щях да правя без теб, Калпурния!

Тя приглади един кичур коса зад ухото си.

– Вечерята ще е готова след четвърт час. Фазан с лук и сладки хлебчета.

– Пак ли си тормозила готвачката?

– Тя е ужасна. Ще ти купя нова готвачка!

– Не съм ли аз този, който трябва да ти купи сватбен подарък?

– Все още не съм се омъжила, Маркус Норбан.

Теа

– Днес е рожденият му ден – подпрях брадичка на дланта си. – Идите[24] през юли.

Става на тринайсет.

– Щях да му подаря меч – гласът на Ариус заглъхна за миг, докато нахлузваше туниката си през главата.

– За да насърчаваш мечтите му за гладиаторска слава ли, Варварино? – пошегувах се аз.

Главата на Ариус се подаде изпод туниката.

– Теа, синът ни иска да бъде гладиатор! Той е луд.

– Да, така е – съгласих се аз, докато чешех зад ушите кучето, което се беше свило в скута ми. – Той е луд. Сигурно го е наследил от баща си Ариус ме хвана през кръста и ме придърпа към себе си. Кучето се свлече на пода и изджавка пискливо. Той допря главата ми до своята и ме целуна силно. Костите ми се размекнаха.

– Ето така – прошепна до устата ми.

Усмихнах се, миглите ми докосваха бузата му. В такива дни, в такива синьо-златни утрини, когато нашата малка таванска стая се затопляше от лъчите на слънцето, а погледът на Ариус караше цялото ми тяло да пее, светът просветляваше. Започвах да вярвам, а не само плахо да се надявам, че всичко ще бъде наред.

– Косата ти е станала много дълга. – Бавно прокарах ръката си нагоре по врата му и почувствах как го побиват тръпки от допира ми – да те подстрижа ли?

– По-добре да я оставя дълга. Така по-малко приличам на Варварина.

– Ти изобщо не приличаш на Варварина в тази смешна дегизировка.

Винаги, когато излизахме навън, той настояваше да си сложи тежко наметало, шапка и превръзка през едното око.

– Ако изляза, без да се предреша, някой ще ме познае. Нали уж съм мъртъв.

– Миличък – докоснах брадичката му с пръст и той обърна очите си към моите, – никой не те е разпознал досега. Никой дори не те поглежда повторно, освен, за да си помисли: "Какъв е тоя странен мъж с превръзка през окото, и с шапка и дебело наметало посред лято?"

– Имах най-известното лице в Рим в продължение на осем години – рече той малко навъсено.

– Но вече изминаха пет години от смъртта ти. Тълпата вече те помни смътно, само като далечна легенда. Единственото, за което говорят напоследък, е Турий Мирмилона. – Протегнах ръка. – Ножа, моля. Бодеш ме с брадата си.

Той сведе глава и аз започнах със задоволство да режа косата му, наблюдавайки как тъмните боядисани кичури падат върху неравния под.

– Турий Мирмилона? – попита най-сетне.

– А има и един тракиец, който е популярен. Видях надпис на стената на банята на улица "Нар" – "Бребикс Тракиеца кара всички жени да въздишат".

– Бребикс – промърмори Ариус. – Моето име стоеше на тази стена в продължение на години.

Изсмях се. Ариус потърка бузата си в опакото на ръката ми и късата му брада ме одраска.

– Някой ден ще я отрежем и нея – казах аз, – ти не просто бодеш, ти стържеш.

– Не е вярно… О! – въздъхна той, когато смъкнах туниката от рамото си, за да му покажа червено петно, оставено от брадата му. – Аз ли съм го направил?

– Няма значение – бутнах го да се обърне, за да подстрижа врата му. – Той ме обича страстно – казах на гръцки, усмихвайки се. – Моят Ариус. Някой ден той няма вече да се нуждае от брада, нито от глупави превръзки за окото, нито от шапки. Ще живеем в планината, където никой никога не е чувал за Варварина и той няма да се интересува дали го познават, или не. И нашият син няма никога, ама никога няма да припари до арена!

Направих крачка назад и изтупах последните паднали снопчета коса от рамената на Ариус. Той отново ме придърпа в скута си и аз отпуснах глава върху рамото му. Като плъзнах ръката си по гърдите му под туниката, почувствах топлината на здравото му тяло и сърцето, туптящо отдолу. – Дали наистина трябва да го правим? Да ходим в Колизеума?

– Да – той целуна веждата ми. – Ще гледаме Викс, не игрите.

– Но няма да ни разрешат да седим заедно – жените имат отделен сектор.

Ариус се намръщи.

– Ще ти позволят да седнеш с мен!

От две седмици се опитвахме да следим сина ни, като се сливахме с тълпите, които вървяха подир императора на ежедневните му обиколки из града, и търсехме с поглед фигурата в червена туника, която неотменно седеше в краката на императора. "Домашният любимец на императора" – така го наричаха римляните и подозираха, че е негов незаконен син. Никога не беше на повече от ръка разстояние от императора. Нямаше никакъв шанс да го грабнем и да изчезнем с него, не и за двама опърпани избягали роби, които не можеха да подкупят никого.

Дори и ако по някакъв начин успеехме да измъкнем Викс, къде можехме да избягаме, че Домициан да не ни открие?

Светлата утрин малко помръкна.

Ръката на Ариус хвана моята.

– Хайде да тръгваме!

За пръв път откакто се бяхме върнали в Рим, се отправихме към Колизеума.

Лепида

Направо да ти се догади от начина, по който тълпите нададоха рев, когато отрочето на Теа влезе в императорската ложа и помаха.

– Зад мен! – изсъсках му и заканително се наведох към него.

– Разкарай се, краво! – каза безцеремонно хлапакът и се пльосна в краката на Домициан.

Побесняла, аз се настаних от другата му страна. Не само че беше невъзпитано хлапе, но и червената му туника отвратително контрастираше с розовата ми стола и сапфирите. Кимнах на двама роби да се приближат с ветрилата от щраусови пера. По времето на игрите Матралии винаги беше ужасно горещо Домициан се занимаваше с някаква купчина документи и с постоянно навъртащите се наоколо писари, но Викс седеше спокойно и изпиваше до дъно всичко, което му попаднеше.

– Ехааа! … – Той подсвирна с уста при вида на огромната пясъчна шир, която се разкриваше пред императорската ложа. Обикновено беше напрегнат и вдървен като статуя в присъствието на императора, но сега зяпна с уста така възторжено, както всички плебеи по трибуните. – Т'ва да си сянка на императора си имало и хубави страни! Гледката от тук.

– Мислиш ли, че майка ти е там някъде? – каза Домициан, докато сверяваше нещо в един списък и се ровеше сред другите.

– Ня'ам си представа – сви рамене Викс. – К'во ще кажеш да хвърлим едни зарове, цезаре? Парадът при откриването винаги е доста безсмислен С тази игра на зарове Викс вече беше съдрал кожите на императорския ковчежник, на един трибун, на двама мудни благородници от семейство Гракх и на самия император. Сега аз бутнах Викс по рамото в точно подходящия момент и ръката му се отплесна.

– Мамиш! – Императорът грабна заровете, които изпаднаха от ръкава на Викс. – Какво друго да очаквам от един долен плъх от сметището?!

Придворните размениха погледи.

– Какво правят императорите с измамниците? – попитах аз с най-кадифения си глас.

– Измамниците по традиция се хвърлят на лъвовете, Лепида! Дори и младите измамници. Как ще ти се стори това като подарък по случай рождения ти ден, Версенжеторикс? – Лицето на императора беше непроницаемо. – Един танц с лъвовете върху пясъка на величествената арена?

– На тая игра не играя, цезаре, благодаря – отвърна Викс неспокойно.

– Измамник – казах аз, милвайки думата. – Измамник.

– А ето и как да мамиш, за да си непобедим! – Викс извади отнякъде ласкателна усмивка. – Покриваш фалшивия зар с дланта си, – ето така… – демонстрира той с ловко движение. – Видя ли?

Императорът се вторачи мълчаливо в него още за миг, а после се усмихна широко.

– Покажи пак!

– Ето така. – Той нагласи ръката на императора. – Не, не, цезаре… Ето така… О, богове, бавен си Те продължиха играта на зарове по време на сутрешния лов на зверове и на обедните екзекуции. Седях нацупена.

– Следват гладиаторите, Господарю и Бог наш – любимата ви част!

Домициан остави заровете настрана и се наведе напред. На пясъка един африканец и един тракиец загряваха за първия си бой.

– Африканецът – каза Домициан. – Той ще победи.

– Нашият Господар и Бог има толкова набито око – измърморих аз и вълна на одобрение пробяга из ложата.

– Не – каза Викс, – този африканец е тромав. Спъна се в мрежата си още докато влизаше през портата. Аз съм за тракиеца.

– Наистина ли?

– Ти пък какво разбираш! – сопнах се аз на Викс.

Но те двамата подпряха с длани брадичките си и се вторачиха в арената, като напълно ме забравиха. В този момент не бяха врагове, не бяха дори пленник и господар. Просто – двама любители на игрите.

Тракиецът победи африканеца и после излязоха двама нумидийци[25], а после и двама гали.

ЛепидаНяколко добри двубоя, не че аз успях да им се насладя. Обикновено доста ми харесваха добрите енергични кръвопролития, но при положение, че императорът ме игнорираше заради това вулгарно, мизерно изчадие

– Определено имаш око за тези неща, млади Версенжеторикс – каза Домициан. – Как разбра, че македонецът ще изгуби?

– Махмурлук. Забеляза ли как не можеше да гледа към светлината? – Викс налапа цяла шепа пресни смокини и започна да ги дъвче лакомо. Победителите уморено се запътиха към Портата на живота, а загубилите бяха извлечени от робите. – Гледай за борци като онзи гал, който отсече ръката на гърка, цезаре! Жилави и коварни!

– Наистина ли? – измънках аз, като се възползвах от шанса. – Кой те научи на това?

– Баща ми! – хвана се той в капана. – Той беше най-добрият! Правилата не важаха за него, можеше да излезе на арената и препил, но пак да… – и изведнъж спря.

– Значи баща ти е бил гладиатор? – облегна се назад Домициан. – Колко интересно. Допускам, че твоята майка ти е казала, че това е бил благородният Варварин. Колко романтично, великият гладиатор оставя потънало в забвение поколение след себе си

– Хей! – Викс се нахвърли срещу него. – Варварина наистина беше мой баща!

Излегналите се придворни се засмяха сподавено.

– Много правдоподобно! – прошепна някой. – Това дете е лъжливо малко изчадие!

И аз се засмях.

– Може би все пак не е чак такава лъжа – императорът остави чашата си с вино. – Има известна груба прилика. Срещал съм Варварина веднъж или два пъти, а аз никога не забравям лица. Това, което се чудя, е как изобщо ти си го виждал?

– След като избягах от Брундизиум… – Усетих как Викс неспокойно се разшава на мраморното стъпало. – Тогава ме научи на някои неща.

– От там ли е това умение с ножовете? – Императорът се вгледа в белега от зарасналата рана на крака си. – Ти искаш ли да бъдеш гладиатор, Версенжеторикс?

– Ннне

– Лъжец – каза Домициан благо.

– Лъжец, а също и измамник! – вметнах аз.

– Не се меси, крава такава! – хвърли ми злобен поглед синът на Варварина и изпъчи гърдите си, като погледна императора право в очите. – Да, искам да бъда гладиатор! Като баща ми! Само дето баща ми мразеше игрите! Мразеше ги като отрова, а вижте колко добър беше. Така че аз ще бъда по-добър от него, щото ги обичам! Твоя е вината, цезаре! Баща ми беше твоя вина, защото го изкара на арената. И аз съм твоя вина, защото твоя кръв пролях за първи път!

Пот се стичаше по лицето му и аз усещах как трепери, облегнат на дръжката на стола ми. Но тогава се появи онази негова налудничава усмивка, която се разтягаше дотолкова, че почти стигаше до ушите му. Зачудих се дали Домициан ще го убие лично. Надявах се. Една кама в корема щеше добре да се отрази на малкото нищожество, въпреки че ако кръвта му опръскаше чисто новата ми розова стола Домициан можеше да се движи светкавично, когато поискаше… С едно движение скочи, сграбчи Викс за тогата на гърдите му и го изхвърли на арената през перилата, сякаш беше кукла!

Той се приземи върху парещия пясък. Чувах въздуха да свисти в дробовете му, когато се изправи задъхан. Публиката зажужа като кошер.

– Върнете гала! – нареди хладно императорът на пазачите на арената. – Онзи подвижен и чевръст гал, който отсече ръката на гърка!

Викс се изправи бързо и започна да се оглежда свирепо около себе си. Аз се приведох напред. Е, това вече беше друго нещо!

Императорът хвърли собствената си кама в краката на Викс.

– Време е да се докажеш, млади Ариус!

– Меч! – Момчето вдигна парализирания си поглед към ложата. – Поне ми дай меч!

Домициан се замисли.

– Господарю и Бог наш – промълвих аз, – с кама ще бъде много по-забавно.

– Правилно… – Той се облегна назад.

Жуженето на тълпата беше прераснало в рев. Говорителят на игрите погледна от Викс към императора и обратно и после започна да се рови из списъка със срещите, за да измисли как да нарече това неочаквано събитие.

– Един, ъъъ, един извънреден двубой за удоволствие на нашия император! – най-сетне оповести той с отекващия си глас, който се разнесе към претъпканите трибуни. – Галът срещу, ъъъ, момчето.

Галът пристъпи към Викс, а пясъкът под краката му изскърца под тежестта му. Той хвърли невярващ поглед към противника си, а аз се изсмях на вцепененото изражение върху лицето на Викс.

– Не си толкова наперен сега, а? – провикнах се надолу към него.

– Аве, цезар! – поздрави галът с твърда като камък ръка нагоре, към императорската ложа.

Императорът погледна към Викс.

– А ти имаш ли нещо да кажеш, гладиаторе?

Викс се метна напред и заби ножа дълбоко в коляното на гала.

Галът изкрещя. Викс изтръгна обратно острието и се измъкна тичешком встрани.

***

Стомахът на Ариус се сви и се надигна нагоре в гърлото му. Смразяваща пот се стече по гръбнака му, а миризмите на арената го удариха като плесница: страх, пот, желязо, разровен пясък, дъхът на разложена плът от устите на лъвовете, петната от засъхнала кръв… Щеше да се събуди всеки миг – щеше да се събуди и щеше да е там, прострян върху пясъка на арената в очакване противникът да нанесе удара си.

Но не беше той.

Беше Викс.

Първият яростен удар на гала профуча през косата на Викс. Той се претърколи, за да избегне следващата маневра, и се отдръпна навреме от един коварен удар. Извитото острие на гала разпра туниката му. Теа изстена, а ръката на Ариус стисна по-здраво нейната, докато дланите им не се сраснаха.

Спомни си упражненията, Викс! Ариус почувства как ужасът се загнезди някъде в гърдите му като твърд леден къс, но не смееше да му позволи да се разтопи. Той насочваше всичките си мисли и цялата си воля към малкото червено петно на арената, за да запази спокойствие, сякаш това беше поредната тренировка сред лозята. Спомни си на какво съм те учил! Защото тук няма милост към начинаещите, Викс, няма повторение, след като веднъж сбъркаш нещо! Ще трябва да го убиеш!

Викс падна на едно коляно на пясъка. Подпираше треперещото си тяло с ръката, в която държеше ножа. Галът пристъпи напред, като влачеше ранения си крак и вдигна високо блестящия се меч.

Теа отново изстена.

Убий го! Ариус изпрати мисълта към сина си. Не това искаше – да превърне сина си в убиец на тринайсет, – но това беше Колизеумът и тук правилата бяха различни! Убий го, Викс! Намери начин!

Викс метна шепа пясък в очите на гала. Галът нададе рев и отстъпи назад заслепен. Викс се шмугна зад щита му и го прободе.

Ариус замръзна. Колизеумът зачака.

Когато Викс изпълзя изпод неподвижното тяло на гала, те започнаха да ръкопляскат. Когато се изправи на крака, те ликуваха. Когато взе ножа си и избърса кръвта от лицето си с трепереща ръка, те ревяха. Ревяха в продължение на двайсет минути, обсипвайки го с розови листенца и сребърни монети. Както бяха правили някога за Ариус!

Преторианците изведоха Викс от арената, повдигнаха го на рамене, поливаха чорлавата му коса с вино и го потупваха по гърба. Викс почти не забелязваше нищо. Той зяпаше наоколо с празни замъглени очи, докато го водеха нагоре към императорската ложа… А Ариус си припомни първото си убийство сред това оглушително ликуване.

Не е както си го представяше, нали, сине?!

– Представям ви Версенжеторикс! – императорът хвана ръката на Викс и я вдигна високо, с което предизвика нова вълна от овации. Гласът на Домициан се издигна над крясъците, тропота, аплодисментите и достигна чак до последния ред зрители по трибуните над арената. – Версенжеторикс, син на Варварина!

Когато се върнаха обратно в наетата си стаичка, Теа се отпусна безжизнена в ръцете на Ариус. Той с благодарност се прилепи към напрегнатото ѝ тяло и затвори очи, заровил лице в косата ѝ. Не можеше да избяга от образите, образи, които оставяха привкус на ужас в устата му: Викс се препъва и пада, Викс се изправя и скача, Викс убива човек за пръв път Скрит зад чувството на ужас, демонът тихомълком разчленяваше тялото на императора, крайник по крайник

– Ще трябва да го убием!

Внезапният дрезгав глас го стресна, толкова не приличаше на гласа на Теа, че му отне време да го възприеме.

– Императора ли?

Разбира се, че императора. Демонът замърка доволно в знак на съгласие.

– Той го направи, за да си го върне на мен! – Теа гледаше пред себе си с невиждащи очи. – Той знаеше, че ще съм там! Ще хвърля Викс обратно на арената, докато не умре! А той ще умре! Може и да си го тренирал, но той все още е дете

– Да.

– И дори да успеем да го измъкнем от лапите му, Домициан ще ни намери! Където и да избягаме!

– Да.

– Значи трябва да умре! Само това можем да направим!

– Аз ще го убия – каза Ариус доста спокойно. – А ти и Викс ще избягате от Рим.

Ариус искаше да живее, но ако това беше единственият начин

– Не! – За пръв път тялото ѝ потрепери. – Не!

– Но

– Казах не! – Тя се извъртя в ръцете му, взе лицето му в дланите си. – Познавам един човек… ще отидем при него. Той ще измисли нещо.

– Теа Тя притисна страстно тялото си към неговото и вече нямаше за какво да спорят.

– Какво те безпокои, Паулиний? – попита Маркус веднага щом вратата на библиотеката се затвори зад сина му.

Сабина се държа много уравновесено по време на първите си игри, не плака, не трепна при кръвопролитията, но неочаквано получи гърч в носилката по пътя обратно и сега Калпурния се грижеше за нея. Маркус щеше да го направи сам, ако синът му не беше влязъл неочаквано в атриума.

– Паулиний? – учуди се Маркус. – Мислех, че трябва да си в двореца

– Императорът ми нареди да прибера Викс обратно – ръцете на Паулиний подскачаха нервно от двете му страни.

– Момчето ли? – Маркус направи гримаса. – Вече и деца започнаха да се бият в Колизеума. Варварщина!

– О, на момчето нищо му няма… – сепна се Паулиний. – Трепери, старае се да не се разплаче. Каза, че ще ме убие, ако му се смея. А на мен изобщо не ми е до смях.

Очите на Паулиний се плъзнаха по езерцето на пода на атриума, по колоните, подпиращи покрива. Маркус се загледа за миг в него.

– Може би е по-добре да дойдеш в кабинета ми, Паулиний

– Да – каза Паулиний бързо. – Трябва да говоря с теб. Трябва ми съвет.

– Какво има?

Паулиний направи тържествена пауза.

– Татко… – Той закова погледа си върху стената над рамото на Маркус и каза с тона на легионер, който дава рапорт: – Стигнах до заключението, че император Домициан е неподходящ за длъжността, която заема!

Маркус примигна и седна на най-близкия стол.

– Да, продължавай!

– Той изпрати в изгнание племенницата си Флавия Домицила и екзекутира съпруга и децата ѝ без никаква основателна причина. – Погледът му бе все още неподвижно закован в стената. – Имам причини да смятам, че е виновен за измъчването на любовницата си Атина и племенницата си Юлия. Юлия той… Също я уби без основание. Смятам, че е чудовище!

– Може би – каза меко Маркус, – но дали е добър император, или не?

– Едно чудовище не може да бъде

– Разбира се, че едно чудовище може да бъде добър император, Паулиний. От личните навици на Домициан може и да има много какво да се желае, но няма никакво съмнение, че е добър администратор, изтънчен юрист и способен военачалник. Радваме се на стабилност под неговата власт. Стабилност и скучни мирни неща като балансирана икономика и исторически ниска корупция. – Маркус въртеше едно перо за писане в ръцете си. – Може и да си твърде млад, че да помниш годината на Четиримата императори, Паулиний, но мнозина, които я помнят, с удоволствие биха изтърпели известна доза чудовищност за сметка на стабилността.

– Аз не съм от тях! – Паулиний го погледна право в очите. – Смятам, че Домициан трябва да бъде отстранен!

Маркус си помисли колко ли болезнени, кървави следи оставят тези думи в сърцето на сина му.

– Защо тогава ти е нужен съветът ми?

Паулиний изрече тихо:

– Защото ти си човек на принципите. Може би единственият, който е останал. Ако ми кажеш, че Домициан не заслужава поста си, това ще е достатъчно за мен.

Още кръв потече от кървавата рана в сърцето му, прецени Маркус. За щастие сърцето му е достатъчно голямо.

Той тъкмо отвори уста, за да отговори, и вратата се отвори с трясък.

– Маркус – почти извика Калпурния, – Паулиний, имаме посетители, хм… Тук е Атина. А това е?

– Ариус – каза едрият мъж. – Познавате ме.

– Кой? – любезно попита Маркус.

– Няма значение Теа прекоси стаята, очите ѝ изгаряха Паулиний.

Маркус погледна Калпурния.

– Ако нямаш нищо против, скъпа моя

– О, да, веднага излизам – тя махна с ръка. – Каквото и да има, не искам да знам. – И докато затваряше вратата, каза: – Ще гледам робите да не вдигат шум.

– Добро момиче.

– Паулиний – Теа се спря пред сина на Маркус, – имаме нужда от теб!

Паулиний я погледна и погледът му не се отмести.

– Искаш да получиш сина си обратно ли?

– Искам сина си обратно! – каза Теа. – И искам да видя императора мъртъв!

Маркус проговори:

– Всички го искаме!

Глава трийсет и първа

– Развод? – Лепида кацна на ръба на писалището на Маркус и вдигна изрисуваните си вежди. – Наистина, Маркус, защо ми е притрябвало подобно нещо?

– Както личи по всичко, императорът е доста привързан към теб. Вече от шест месеца, нали така? – сви рамене Маркус. – Помислих, че би искала да си… на разположение.

– О, мъжете не искат любовниците им да са на разположение, освен когато самите те не го предложат. – Лепида леко се изпъчи. – Чул си, че е доста привързан към мен?

Маркус прикри усмивката си.

– Вероятно носът му е по-издръжлив от моя, щом успява да понесе подобен вулгарен парфюм.

– Прибери си ноктите, скъпи. Няма да се отървавам от теб все още. Въпреки че ако той реши да ме направи императрица.

– Ако.

Тя настръхна.

– Защо пък не? Вече веднъж се е развеждал със съпругата си може пак да го направи. Не съм ли достойна за императрица?

Маркус погледна жена си: стройна и съблазнителна в шафраненожълтата си копринена туника, с колие от индийско злато, обгръщащо шията ѝ, и със сплетени кичури от благоуханната ѝ черна коса, увити около изящната ѝ глава.

– Императрица си с всяка педя от тялото си – съгласи се той. – да се надяваме, че ще живее достатъчно дълго, че да те направи императрица.

– Заслушваш се в клюките.

– Говори се съвсем тайно, Лепида, но долових да се шушука – аз си държа ушите отворени, нали знаеш. Императорът е помолил астролога си да предскаже датата на смъртта му и отговорът е бил, че е твърде скорошна, за да му хареса.

– Несий е некадърник! – тросна се Лепида. – Нищо не може да убие Домициан!

– Разбира се. Въпреки че мисълта за това вероятно те притеснява.

– Не ме предизвиквай, Маркус! Ако някога стана императрица… – тя се завъртя сред диплите на шафранената си коприна и сред звънтенето на златни гривни, – ще накарам да набучат главата ти на кол.

Маркус се усмихна, когато тя излезе от таблинума му, потраквайки с позлатените си сандали. Много добре се получи, помисли си той. Ако Лепида се натискаше да стане императрица, щеше за около седмица да изхвръкне от двореца – извън омагьосания кръг на протекцията на Домициан.

– Татко? – Кестенявата мека коса на Сабина се появи на вратата.

– Пак ли подслушваш през ключалките, Вибия Сабина?

– Иначе как ще науча? – Тя се плъзна в стаята с лека походка, като затвори вратата след себе си. – Татко, защо ѝ предложи развод? Нали знаеше, че няма да приеме?

– Така ли?

– Познавам по гласа ти.

Той я погледна.

– Така е – отвърна след кратка пауза. – Знаех, че няма да приеме развод.

Сабина пристъпи по-близко.

– Ами тогава ти се разведи с нея.

– Така ли смяташ?

– Тя ми е майка. Знам, че трябва да я уважавам… – Сабина млъкна. – Но...

– Но?

– Тя е красива. Тя е дори, в известен смисъл, интересна, както са интересни отровните змии. Но е наистина ужасна. Защо не се разведе с нея още преди години?

– Не е твоя работа да питаш подобни неща, Вибия Сабина!

– Разбира се, че е моя работа! Какво стана? Тя заплаши ли те?

Заплаши теб, искаше да каже Маркус. Паулиний сега беше преториански префект, най-добрият приятел на императора; никакви клевети от страна на Лепида нямаше да опетнят името му задълго. Но Сабина нямаше подобна защита.

– Да не би да те е заплашила с мен? – Въпросът на Сабина не изненада Маркус. Мислите на дъщеря му и неговите собствени винаги течаха в синхрон, в една и съща посока. – Това не трябваше да те спира, татко!

– Не – усмихна се той, – но си мислех, че е по-добре първо да те видя омъжена. – Пораснала, омъжена, извън обсега на нейната злоба.

– Не мисля, че искам да се омъжвам. Предпочитам да видя света. – Сабина с твърдост стисна устни. – Разведи се с нея!

Той погледна, за да види детето си, но не го видя. Видя девойка, пораснала почти до неговата височина, косата ѝ женствено падаше на къдрици по шията, а в очите му се взираха очите на зряла жена.

– Богове! – каза той – Ти растеш зад гърба ми!

– Помисли си за това! – помоли го тя.

Той се усмихна и помилва косата ѝ.

– Да, ще си помисля. И така, вече прекалено голяма ли си, че да ме прегърнеш?

Тя склони пригладената си кестенява глава на деформираното му рамо.

– Никога няма да бъда!

Теа

Зяпнах от почуда.

– Атина – императрицата на Рим прекоси таблинума на Маркус и стисна ръката ми, сякаш бяхме стари приятелки, – радвам се да те видя, скъпа моя. Не съм чула и една нота хубава музика, откакто напусна двореца. А това е известният Ариус? Наблюдавала съм те толкова много пъти, и то с огромно удоволствие. Паулиний, не изглеждаш добре. Да не си болен? Съпругът ми се тревожи за теб. Маркус, всички ли сме тук?

Това беше най-дългата реч, която някога бях чувала от нея за всичките тези години, през които я бях наблюдавала.

– Да се захващаме за работа. – Тя се настани чевръсто на един тапициран стол. – Официално съм на вечеря със сестра си Корнелия и съпруга ѝ, което ни дава едва няколко часа. Домициан все още следи кога излизам и кога се прибирам.

Затворих си устата. И тя ли беше сред заговорниците? Безупречната мраморна съпруга на Домициан, с нейните смарагди и благотворителни дела? Императрицата?

Паулиний гледаше, сякаш някой току-що го беше фраснал между очите. Погледът на Ариус шареше напред-назад между мен и нея, сякаш ни сравняваше. А Маркус я целуна по бузата с лекотата на стар приятел.

– Обичайните предпазни мерки? – попита го тя.

– Обичайните. Предполага се, че обядвам с Диана – с нея сме приятели от години, така че никой не би се усъмнил.

– Да, Диана ще ти съдейства… – Императрицата хвърли поглед към останалите. – Може ли да им се вярва, Маркус?

– А на теб? – аз пристъпих напред. – На теб може ли да се вярва, домина?

Маркус заговори толкова формално, сякаш беше в Сената.

– Императрицата и аз обмисляме въпроса заедно от смъртта на Юлия, Теа.

– Тогава защо императорът все още не е мъртъв? – Ариус скръсти ръце върху гърдите си. – Ако реша, че искам да видя някого мъртъв, не чакам цели шест месеца, за да го направя.

– Вижте сега… – започна Паулиний.

– Не, той има право да пита. – Маркус погледна към любимия ми. – Императрицата и аз се срещахме известно време, за да се опознаем – и двамата бяхме малко недоверчиви един към друг отначало.

– По принцип обичам да се справям сама… – Изтънченият глас на императрицата беше делови. – Но осъзнах, че са нужни повече хора, за да свалим Домициан. Обмислях да вербувам теб, скъпа моя, но не бях сигурна дали Домициан не е ампутирал всичките ти нерви. Той има склонност да прави това с жените.

Явно с нея не беше успял. Тя огледа кръга, който бяхме оформили.

– Всички ли са съгласни вече?

Паулиний прокара ръка през косата си.

– Преди да продължим – каза той с мъка, – искам едно нещо да стане напълно ясно. Аз няма да го направя. Ще ви улесня пътя, но няма да го извърша собственоръчно. Нито с отрова, нито с нож… – Той извърна поглед. – Поне това му дължа

– Никой не го очаква от теб – увери го императрицата.

Ариус го гледаше с отвращение и аз го смушках с лакът. Той не беше склонен да харесва Паулиний, вероятно защото знаеше, че някога бях делила едно легло с него.

– Но това беше друг свят – бях го уверила аз, – вече почти не си го спомням.

– Нямаш особено добър вкус – беше изръмжал Ариус.

– А твоето легло празно ли беше през всичките тези години, през които си оплаквал смъртта ми? – бях казала язвително аз и той веднага бе заговорил за друго.

Седнахме сконфузено, за да планираме смъртта на един император. Всъщност Ариус, Паулиний и аз се чувствахме неловко. Маркус и императрицата се чувстваха съвсем удобно – те веднага се обърнаха към Ариус.

– Ти си най-логичният избор за убиец – каза Маркус. – Искаш ли да го извършиш?

– Само ми осигурете нож! – Гласът на Ариус звучеше уравновесено, но на мен стомахът ми се сви.

– Та той е обикновен главорез! – избухна Паулиний.

Ариус се подсмихна. Императрицата го погледна замислено.

– Ти беше най-добрият боец в Рим някога, но вече не си млад. Все още ли си най-добрият?

Ариус я удостои с презрително присвиване на очите.

– Да, още е – казах аз. – Може и да са изминали години, откакто се е бил на арената, но и сега е точно толкова добър, колкото тогава. – Може би дори по-добър, добавих в себе си. Защото тогава нямаше какво да обича.

– Няма да е лесно – продължи императрицата. – Съпругът ми може и да изглежда мързелив, но все още може да победи и най-добрите.

– Той спи с кама под възглавницата – добавих аз.

Ариус ме изгледа.

– Ами да.

– Наистина ли? – попита императрицата развеселена. – Има и нововъведения от мое време. Просто от любопитство, скъпа моя, защо никога не го прободе, докато спи?

– Защото исках да живея – отвърнах на удара. – Ами защо ти никога не го прободе, докато спи? И ти си имала точно толкова сгодни случаи, колкото и аз. – Огледах се. – Всеки може да убие един император. По-трудно е след това да оцелееш, че да разказваш историята. И така, ако Ариус убие Домициан за вас, надявам се да има план как да го измъкнем от там жив.

– Той ще се измъкне жив. – Императрицата грижливо написа нещо на късче папирус и с хладен глас обясни плана, който бяха съставили заедно с Маркус. – Паулиний, вярвам, че ще можеш да се погрижиш за стражите?

– Да, но… – Паулиний погледна баща си. – Не ми харесва така… Вие поверявате надеждите на Рим на този… този престъпник Ариус просто сви рамене, но аз настръхнах:

– Той не е престъпник!

– Но не е точно и примерен гражданин – измърмори императрицата със закачлив проблясък в очите. Ако имаше нещо, което никога не бих допуснала, че тя притежава, то това беше чувството за хумор.

Маркус се обърна към сина си със сериозен глас:

– Паулиний, убийството не е приятно занимание. Ти го знаеше, когато реши да се присъединиш към нас. Не можеш сега да увърташ за начините и методите. Няма достоен начин да се извърши убийство!

– Но той...

– Той притежава уменията, които са ни нужни. И ти също. Готов ли си да дадеш своя принос?

Настана дълга пауза. След това Паулиний промълви:

– Да.

– Добре – каза Маркус, – в такъв случай вече имаме две звена от веригата.

Ариус и Паулиний се спогледаха без ентусиазъм. Сведох замислено поглед. Не исках да си седя вкъщи в очакване дали любимият ми човек ще се върне жив. Вече се бях изморила от това. Аз исках… За първи път исках да съм брънка от веригата.

Ариус се обърна към Маркус:

– Още нещо: как да сме сигурни, че можем да ви се доверим?

Паулиний примигна. Маркус и императрицата гледаха безизразно.

– Вие, патрициите, сте свикнали да жертвате други хора за своите интереси – възропта Ариус. – Какво струва за вас животът на един изхабен стар гладиатор? Или пък животът на някаква певица еврейка? Кой може да е сигурен, че няма да ни хвърлите на лъвовете веднага щом ви свършим мръсната работа?

– Я слушай, ти… – настръхна Паулиний.

Маркус го накара да кротува само като вдигна пръст.

– Как да сте сигурни, че можете да ни се доверите ли? – попита той Ариус. – Няма как. Но не можете да си върнете сина обратно по никакъв друг начин.

Кратко мълчание. Аз погледнах императрицата, а тя погледна мен. Ариус погледна Маркус, а той погледна него. Паулиний стоеше навъсен.

Императрицата изшумоли със зелената си копринена туника, докато оставяше чашата си с вино на масата.

– Изглежда, че просто ще се наложи да се доверим едни на други, Атина! – каза тя. – Не, всъщност Теа, нали?

– Да – отговорих аз. – И така, колко скоро можете да вкарате Ариус в двореца?

– Не много скоро – отвърна императрицата. – Ще изчакаме до септември.

– Септември?!

Ариус и аз извикахме в един глас. Дотогава оставаха месеци, а на Викс му предстоеше двубой в Колизеума следващия месец. Негови скици – целият въоръжен и с шлем като на баща му – вече бяха разлепени навсякъде из града. Дори бях видяла надпис с тебешир, изписан на една училищна врата: Версенжеторикс, Младият Варварин разтуптява сърцата на всички малки момиченца.

– Искам Домициан мъртъв сега, не след месец!

– Засега са само слухове – каза императрицата, – но се говори, че наскоро съпругът ми е получил датата на смъртта си от Несий. Според Несий и звездите Домициан ще умре на осемнайсети септември в пет следобед. Докато този ден и час не отминат, той ще бъде постоянно нащрек. Ще ударим на следващия ден, когато се наслаждава на избавлението си. Точно когато се чувства най-неуязвим.

– Казвате, че трябва да чакаме почти три месеца? – извиках аз. – Синът ми може да умре до броени седмици!

– Викс ще се справи – каза императрицата. – Този твой малък побойник е същинска напаст, но развлича Домициан. Стига да се забавлява, съпругът ми не убива никого.

– Чуйте ме… – Ариус сплете ръце. – Добре, ще чакаме, но ако синът ми загине на арената, и Домициан ще бъде мъртъв! Още същия ден! Същия час! Не ме интересуват вашите планове!

Императрицата го погледна изпитателно.

– Ти ли обучи сина си, Варварино?

– Да.

– Тогава съм сигурна, че ще оцелее на арената, и то със стил.

Аз извърнах лице. Ариус намери ръката ми и я взе в своите ръце.

– Смятам, че обсъдихме всичко необходимо. – Императрицата се пресегна за палата си. – И мисля, че е време да се връщам в Домус Августана. Ако закъснея дори и с минута, Домициан ще изпрати стражите да разпитват сестра ми. Тя би излъгала, за да ме спаси, въпреки че храни искрена неприязън към мен, но праведният ѝ съпруг няма да може, дори и за да спаси собствения си живот.

Разделихме се безмълвно. Паулиний стоеше неподвижно, държеше преторианския си шлем ръце и изглеждаше сконфузен. Императрицата кимна за сбогом и се качи в наетата си носилка. Маркус раздигна чашите за вино, оправи възглавничките и кръга столове със спокойствието на човек, отдавна свикнал да прикрива следите си. Ариус и аз се измъкнахме през изхода за роби в тъмната уличка, без да промълвим и дума.

– Поздравления – казах аз. – От гладиатор се превърна в наемен убиец! Надявам се, че си струва, защото така изоставихме сина си

– Той ще оцелее! – стисна ръката ми Ариус. – Теа, довери ми се!

Глава трийсет и втора

Лепида

– Как така няма да ме приеме? – Погледнах високомерно императорския ковчежник, но той ми отвърна със същия поглед.

– Императорът е зает в момента, домина!

– Но мен ще иска да види.

Грациозно се извих в копринените дипли на туниката си с цвят на нефрит, като припомняне какво точно значех за Господаря и Бога на Рим.

– Той заповяда и вие да изчакате като всички останали, домина.

Кипнала от ярост, зачаках. Пред вратата, в мраморния коридор, като някоя безделничеща робиня, заедно с всичките тъжители, служители и придворни, които се тълпяха с надежда да получат кратък миг императорско благоволение. Трябваше да понасям любопитството, погледите, шушуканията на онези, които не само ме гледаха злобно, но се и молеха за моя провал.

Най-сетне вратите се отвориха широко, но не моят величествен любовник излезе от там. Беше момиче със златна коса и глупава усмивка; някоя си Аурелия Руфина, сенаторска съпруга, станала обект на много клюки заради красотата си. Седемнайсетгодишно момиче, което елегантно си вееше с ветрило, докато лежерно излизаше от частните покои на Домициан. Седемнайсетгодишно момиче, което си позволи, докато минаваше покрай мен, да ми се подсмихне самодоволно.

Разтеглих устните си в усмивка и дръзко отворих вратата на императорския таблинум, преди икономът да успее да възрази:

– Лепида Полиа!

Домициан едва повдигна поглед, докато коригираше послеписа на някакво писмо. Един писар стоеше надвесен над рамото му с плочка, а друг носеше цяла купчина нови пера за писане, двама придворни връхлетяха в стаята с още свитъци, а после изхвърчаха навън с току-що подпечатани императорски декрети, а един центурион пристъпваше от крак на крак в очакване да докладва.

– Помислих си, че вероятно ще се появиш.

– Как бих могла да издържа без теб толкова дълго време, Господарю и Бог наш?! – Положих усилия да прикрия усмивката си. Безспорно изпитваше лоялността ми, за да провери дали ще направя на въпрос малката му недискретност. – Защо не отпратиш писарите? Не мислиш ли, че работи достатъчно за днес?

– Зает съм. – Той запечата един пакет с писма и го подхвърли на някакъв роб.

Аз прокарах пръстите си по ръката на Домициан.

– Тогава ще се видим на игрите утре сутрин, нали? – Щях да седя в императорската ложа за игрите Секуларии – най-зрелищните игри за цялата година. Имах нова пламтящочервена стола, специално ушита, за да си подхожда с цвета на огърлицата от огнени опали, които Домициан ми подари миналия месец.

– Няма да си ми нужна по време на игрите утре.

Той щракна с пръсти и един мазен освободен роб ме хвана за лакътя и ме поведе към вратата. Няколко души незабавно се втурнаха към мен и започнаха да се кланят и да изливат молбите си. Но повечето придворни с медени езици и завистливи очи в същото време се бяха скупчили около онова високомерно русо същество, Аврелия Руфина!

– Много жалко, Лепида! – Омразният глас на отрочето на Теа изтръби до лакътя ми. – Омръзна вече на императора, нали? Казах ти, че късметът ти не работи!

– Млъквай! – изсъсках аз. – Млъквай! Ти и бездруго ще си мъртъв до вечерта. Ще умреш на арената също като баща си, така че какво разбираш ти от късмет! – Зашлевих с всичка сила ухиленото му лице.

– Сигурно! Може и да съм мъртъв! – Той затанцува по коридора, като смешно потриваше бузата си. – Но никой не забравя мъртвия гладиатор – те си отиват от този свят като герои! А как си отиват старите курви?

– Ти не си гладиатор, ти си една нищожна гад! – Протегнах ръка да го хвана, но той се измъкна, хилейки се. – Предишния път спечели само защото хвърли пясък в лицето на гала! Баща ти може и да е бил истински мъж, но ти си просто един бъзлив роб сополанко!

Той направи неприличен жест и спокойно се отдалечи по коридора. Малко чудовище! Аз пригладих един кичур от косата си, отмахвайки го от челото, изтрих намръщеното изражение от лицето си и напълно пренебрегнах думите на това изчадие. Със сигурност не бях загубила императора! Той просто имаше нужда да задоволи прищевките си и ще се върне при мен, когато се насити. Какво пък, и друг път го е правил! Просто не трябва да изглеждам притеснена.

Тръгнах за игрите в чест на Аполон на следващата сутрин, като отвръщах с щедра усмивка на всеки изучаващ поглед по пътя си, с пламенночервената си туника и огнените опали, безсмислено похабени за Маркус. Влязох в ложата на семейство Норбан, хванала съпруга си под ръка, като изместих простоватата Калпурния, облечена в кафява коприна – наистина не разбирам защо продължава да е толкова редовна гостенка. Скоро след като весталката беше зазидана, Паулиний беше попитал Домициан, доста боязливо, дали може да развали годежа. "Не! " – беше се троснал Домициан и с това свърши всичко. И все пак тя трябваше да знае, че не е желана. Избутах я от ръката на Маркус и започнах да се смея по-силно от нея на глуповатите му шеги. Никой не биваше да ме види притеснена.

– Май преиграваш малко, не мислиш ли? – измърмори съпругът ми.

– Просто се усмихвай и ме целуни, скъпи – наредих му аз, прикрита зад пауновото си ветрило, докато се настанявахме по местата си. – Ако, разбира се, знаеш какво е добро за теб. Виж, там има парад.

Отправих ведър поглед към арената, пренебрегвайки сухата усмивка на мъжа си, пренебрегвайки как дъщеря ми се отдръпна от мен и най-вече пренебрегвайки презрителните погледи, които ми хвърляха околните, когато императорът се появи в ложата си. Защо да се тревожа? Аз бях най-красивата, най-съблазнителната и изкусителна жена в Рим! Никоя надута мърла с жълта коса не можеше да се мери с мен! Домициан със сигурност ще ме извика обратно в леглото си до края на седмицата Гледах боя между диви животни за откриването, комичните сцени, белите бикове да минават тромаво покрай гирляндите от цветя. Протегнах се, за да напълня отново бокала си с вино, и погледът ми се спря върху Паулиний. Изглеждаше доста добре напоследък – във форма и със загар от слънцето, дори се усмихваше от време на време. Може би вече е преодолял трогателната си малка забежка с вече мъртвата весталка. Паулиний и весталка – колко абсолютно, абсолютно типично.

Приятелят му – Маян или Траян, или нещо подобно, който беше станал редовен посетител в нашата ложа, откакто Маркус бе научил, че му е някакъв далечен братовчед – се наведе към него, за да го смушка подканващо с лакът, и Паулиний послушно се обърна към годеницата си.

– Надявам се, че се наслаждаваш на парада, Калпурния?

– Наистина е великолепен.

– Напоследък те виждам много рядко. Задълженията ми ме притискат. Може би ще искаш да ме придружиш на един императорски прием следващата седмица?

– Първия път, когато отидох на императорски прием, видях оргия – каза без заобикалки Калпурния. – А втория път, когато отидох – видях опит за покушение, арест и убийство. Не мисля, че искам да опитам трети път.

Паулиний не можа да потули усмивката си и белите му зъби засияха на загорялото му лице:

– Мисля, че не мога да те виня.

– Ходих при авгурите, Паулиний – каза Калпурния, – за датата на сватбата ни.

– О? – възкликна Паулиний предпазливо.

– Изглежда, че няма нищо подходящо – обясни Калпурния. – Не и в близките месеци.

– О! – отново възкликна Паулиний.

Те размениха погледи и после се обърнаха – той към Траян, а тя към Маркус. Изпратих на Паулиний ленивата си усмивка, от която винаги му омекваха краката. Той ми кимна отсечено и извърна поглед. Преструва се на недостъпен пред приятеля си и годеницата си, разбира се. Ще видим колко е недостъпен, като го спипам насаме. Наистина, ако Домициан може да се забавлява, защо не и аз?

Обедните екзекуции минаха ужасно бавно, а после гладиаторите влязоха в боен ред през Портата на живота, облечени в пурпурните си наметала и започнаха да загряват за предварителните двубои. Дъщеря ми се наведе напред с поглед, насочен към мускулестите въоръжени фигури. Аз я изгледах с раздразнение.

– Откога малката придирчивка стана любителка на гладиаторските игри?

– Не съм – каза тя, без да откъсва очи от арената. – Отидох за първи път на Матралиите и беше доста отвратително. Но е интересно.

Пропъдих една муха от чашата си с вино.

– Харесала си някой боец с тризъбец, предполагам?

– Не… просто всички си мислят, че гладиаторите трябва да се стараят да умират красиво, а всъщност единственото, за което се стараят, е да не умрат! – Очите ѝ се стрелнаха от арената към претъпканите трибуни на Колизеума, към смеещите се и ликуващи тълпи както от плебеи, така и от патриции. – Хората сякаш изобщо не забелязват това

– Може би Младият Варварин кара сърцето ти да тупти? – усмихнах се аз. – Толкова долнопробен вкус, Сабина! Дори и грозно малко момиче с гърчове като теб може да се спре на нещо по-добро от гладиатор!

– Да си разменим местата, Сабина – намеси се любезно Маркус. – От моето място се вижда по-добре.

Те се размениха и тя се озова от другата страна на Маркус до Калпурния. Сабина отново се наведе напред към арената и съпругът ми незабавно влезе в някаква скучна дискусия с неосъществената си все още снаха. Паулиний усърдно слушаше Траян да обяснява някакъв план за преобразувания в легионите, а около нас тълпата крещеше окуражително към гладиаторите, докато размахваха дървените си оръжия.

– Маркус – казах аз, – би ли ми налял вино?

– Разбира се, скъпа.

Той се наведе, за да напълни бокала ми, а аз се втренчих в арената: поне започнах да се забавлявам, когато императорът даде сигнал за начало и гладиаторите се нахвърлиха едни срещу други с дрезгави викове. Нищо не можеше да прочисти обремененото ми съзнание така добре, както едно хубаво клане.

– Между другото – каза ненадейно Маркус, като ми подаваше обратно бокала, – развеждам се с теб.

– Какво? – примигнах аз, като вдигнах поглед от двама египтяни, които се боричкаха за един тризъбец.

Гласът му беше ясен и се носеше над виковете из ложата:

– Развеждам се с теб.

Калпурния погледна към нас.

– Какво?!

И Сабина ме погледна. На арената един нубиец изкрещя, когато дребен гал отсече крака му от коляното надолу.

– Не се шегувай с тези неща, Маркус! – Отметнах назад глава. – Знаеш какво може да направи императорът, ако само му прошепна нещо на ухото.

– По всичко личи, че сега някой друг му шепне на ухото… – Маркус кимна към императорската ложа.

Императрицата се беше оттеглила за следобеда и една фигура в розова копринена стола се беше вмъкнала и кацнала отстрани до стола на Домициан. Фигура с жълта коса.

– Аврелия Руфина? Тя е само временно, просто прищявка, всъщност Домициан иска мен.

– Мисля, че е приключил с теб, Лепида. Както и аз! – Маркус ме погледна, както гледаше сенаторите, които му противоречаха относно правата за ползване на питейна вода. – Следователно се развеждам с теб – по правен път, разбира се, тези неща не стават с думи. Давам ти време до довечера да изнесеш вещите си от дома ми!

Въпросът с императора остана на заден план. Какво знаеше Маркус за императора? Нищо, ето какво, но другата атака дойде толкова изневиделица, че аз си извадих ноктите.

– Със или без императора, Маркус, знаеш какво ще направя, ако се опиташ да се разведеш с мен! Скъпият ти Паулиний ще...

– Освен това – Маркус ме прекъсна, – ще повдигна срещу теб обвинения в прелюбодеяние. В рамките на шейсет дни, които се предвиждат от закона, ще представя на съда обширен списък с доказателства. – Той ми се усмихна, доста нежно. – Да, Лепида. Търпението ми се изчерпа.

Аз го зяпах с широко отворена уста цяла минута. Маркус?!

Очите на Калпурния проблясваха. Сабина гледаше ту лицето на баща си, ту моето.

Робите на арената се суетяха по окървавения пясък, като заобикаляха биещите се гладиатори и извличаха мъртвите.

– Калпурния, скъпа – казах аз на висок глас, – искаш ли да знаеш нещо за Паулиний? Той ме изнасили, когато бях още младоженка, а бъдещият ти тъст му позволи. Сабина е дете на Паулиний, не на Маркус, и аз ще повдигна в съда обвинение срещу него в изнасилване. Какво ще кажеш?

– Мисля, че лъжеш – каза Калпурния доста уравновесено.

Маркус положи дланта си върху квадратните ѝ селски пръсти в знак на признателност.

– Добър опит, Лепида – каза той, – но тази история можеше и да мине преди осем години. Опитай с нея сега и всички ще се зачудят защо не си я разказала по-рано. И, разбира се, тук изниква и въпросът за твоята репутация, която определено не е останала неопетнена през тези осем години. Наистина ли искаш всичките ти подмолни действия и тайни да излязат наяве?

– Ти… ти няма да посмееш да...

– Връзката ти със сина ми… Калпурния, би ли била така добра да запушиш ушите на дъщеря ми… като млада съпруга на двайсет години… Връзките ти с поне, по последни данни, двайсет и двама сенатори, деветима претори, трима съдии и петима управители на провинции.

– Това… това не е вярно, аз не съм.

– Тези поне са мъже от твоята собствена класа… – Маркус ме стъпка с поглед. – А историйките с кочияши на каляски и масажисти в обществените бани, ами легионерите – особено двамата братя от Галия, които са те обладали едновременно, отпред и отзад? – Маркус вдигна вежди, а зад него един боец с тризъбец умря, пронизан от меч в гърлото. – Управителите на провинции и сенаторите са едно нещо, Лепида, но отрепките от помийните ями Устните ми се разлепиха, сухи като пергамент.

– Ти не можеш… Ти никога не вдигаш поглед от глупавите си свитъци

– О, виждам доста неща, докато седя над свитъците си. Всъщност в продължение на години събирам доказателства. Имам документи, свидетели, роби, които биха проговорили с удоволствие, а бих добавил и без да са заплашвани или измъчвани. Ти никога не си била добра господарка, Лепида. Имам за свидетели и няколко от бившите ти любовници. Юний Клодий например, се съгласи да свидетелства веднага, когато предложих да покрия дълговете му.

– А какво ще стане с теб, след като бъдат изложени всичките тези доказателства? – окопитих се аз. – Ти ще се превърнеш в сенатора, чиято жена е спала с всички мъже в Рим.

– О, мисля, че моята репутация ще оцелее – рече той с усмивка. – А твоята?

Сабина със смях свали ръцете на Калпурния от ушите си.

– Ти! – обърнах се аз към нея. – Ако си мислиш, че някой мъж ще пожелае дъщерята на един рогоносец? Веднъж щом приключа с него, няма да има и един мъж в цялата империя, който да те поиска.

– По закон – Маркус произнесе думите, сякаш беше в Сената, – мъжът получава имуществото на бившата си съпруга, ако изневярата ѝ е подкрепена от доказателства. Всеки златен ауреус от зестрата ти ще отиде за Сабина. Достатъчно злато, струва ми се, че да си хване който мъж си пожелае – макар че тя и бездруго ще е същински дар за всекиго!

– Все още имам шанс! – изсъсках аз. – Съдилищата са съставени от мъже, нали знаеш?! Мога да накарам всеки мъж да ми повярва!

– Ще поема риска.

Те седяха – Калпурния до едното му рамо, Сабина – до другото – триумвират от съдии с океан от проливаща се кръв зад тях. Гладиаторите бяха приключили, победителите вдигаха оръжията си триумфално, а загубилите бяха извличани от сцената за храна на лъвовете. С гладиаторите беше свършено, както и с мен.

Не може всичко да е стигнало толкова далеч! Не може! … Щях да се превърна в отхвърлена от обществото жена, щях да търся който и да е мъж да се омъжи за мен – огледах се за оръжие, каквото и да е оръжие, и тогава чух Паулиний да се смее заедно с Траян зад мен.

– Ами синът ти, Маркус? На чия страна мислиш, че ще бъде? Той ме обича, в случай че си забравил! Той би се търкалял по земята и би скимтял като кученце, ако поискам! Така че, ако си мислиш, че ще одобри това.

– Тогава защо не го попитаме? Паулиний! – Преди да успея да го спра, Маркус подвикна над рамото ми към сина си, който хвърляше монети долу на арената към един триумфиращ германец във вълчи кожи. – Паулиний, развеждам се с мащехата ти. Имаш ли някакви възражения?

Паулиний спря, а очите му се стрелнаха по голите ми ръце и съблазнителни рамене – тялото, на което някога беше робувал.

– Никакви! – отвърна, а гласът му ме зашлеви като порив на северен вятър.

– Паулиний… – наведох се напред, за да му позволя да зърне гърдите ми. – Паулиний, той е отмъстителен, ще ме опозори! … Аз разчитам на теб!

Той ми обърна гръб. Просто ми обърна гръб и започна отново да говори на слисания Траян:

– Мисля, че си прав за обучението на легионите. Твърде много се толерира примиренчеството Това не можеше да е истина! Не можеше да е истина!

– Лепида – отново гласът на Маркус Не! Не! НЕ!

– Лепида, няма да те оставя съвсем без нищо. Недей да клеветиш Паулиний и Сабина и ще оттегля обвиненията в прелюбодеяние и ще ти оставя зестрата ти.

Зестрата ми? За какво ми бяха пари без съпруг? Римска жена без съпруг е нищо. Дори и Маркус да не очерни репутацията ми пред съда, кой мъж със статут на патриций би се оженил за мен, след като Маркус толкова безцеремонно ме е зарязал… Ами ако Домициан наистина ме е изоставил?!

Втресе ме.

Маркус вече се бе обърнал отново към Калпурния и обсъждаха дебатите в Сената, сякаш съвсем нищо не се беше случило. Сабина, облегната на мраморните перила на арената, наблюдаваше как робите търчат напред-назад, за да засипят кървавите петна с чист пясък. Паулиний обмисляше тренировъчни тактики с Траян. Горе, в императорската ложа, Аврелия Руфина се беше преместила от облегалката на стола му – в скута му Разведена. Бях разведена. Просто Лепида Полиа, вместо уважаваната Лепида Полиа, жена на сенатор и императорска любовница!

Чувах неясно рева на тълпата и погледнах нагоре към императорската ложа. Домициан тъкмо беше дал знак за начало на следващия бой – боец с тризъбец срещу въоръжен гал.

Не може да съм му омръзнала! Не може! Теа се беше задържала почти пет години. А аз бях властвала едва седем месеца Боецът с тризъбец умря бързо. Тълпата нададе рев в очакване на следващия двубой – Младия Варварин срещу известен сириец, и аз намерих време за мимолетна надежда, че отвратителният син на Теа ще умре бавно и мъчително от меч, забит в корема. А после започнах да планирам как точно да изместя малката Аврелия от императорската ложа през следващата почивка И как да накарам Маркус и Паулиний да си платят.

Теа

Бяха дали на Викс старите доспехи на баща му, стеснени, за да му станат, предпазния ръкав, шлема със сини пера. Лицето му, под сянката на шлема, беше като вкаменено. Те го пуснаха срещу един огромен сириец, а сърцето ми допълзя в гърлото. Винаги бях смятала, че е едър за възрастта си, но явно бях грешала. Изглеждаше толкова ужасно малък до масивното рамо на сириеца, когато се поклониха пред императора.

Отне ми момент да осъзная сред мъглата от ужас, че Викс запазва самообладание.

Сириецът го нападна, като замахна с меча си през рамо, чистият звън от удара на стомана в стомана затрептя из арената, когато остриетата се срещнаха. Той отстъпи назад, щом Викс отби удара и се приведе, а после парира атаката, когато мечът на сина ми проблесна в бавна отмерена дъга.

– Този сириец никога досега не се е бил с левичар! – Ариус изглеждаше сив и сбръчкан, изплашен, както никога не беше изглеждал по време на собствените си двубои, но говореше спокойно. – Викс ще продължава да напада слабата му страна.

Приближи се, наведи се, отстъпи! Приближи се, наведи се, отстъпи! Разумно, помислих си аз и се опитах да не спирам дишането си. Не се приближавай прекалено към по-силен противник, изчакай удобен момент! Синът ми сякаш ме чуваше, навеждаше се и заобикаляше, като че ли имаше цялото време на света. Гърдите му бяха порозовели от слънчевия загар, а шлемът превръщаше очите му в тъмни процепи.

Приближи се, наведи се, отстъпи… Сириецът загуби търпение и се стрелна напред. Викс отби първите два удара, избегна третия с приклякване, а след това се затича и краката му се носеха съвсем леко по пясъка. Вълна от смях се надигна в Колизеума. Сириецът спря, приведе се отново, а Викс продължи по стария начин. Приближи се, наведи се, отстъпи.

– Добре – промърмори Ариус. – Добре.

Кракът на сириеца се хлъзна и се огъна на пясъка. Той изруга… Май си беше навехнал глезена и се оттегли, накуцвайки.

– Давай! – прошепнах аз, но Ариус поклати глава. Викс се изправи, наклони глава на една страна и с лекота се наведе, когато сириецът скочи към него. Господи, синът ми наистина беше бърз!

Сириецът разсече въздуха отново, като позволи на Викс да се отдръпне назад с танцово движение. Мушна напред с меча. Направи финт.

– Не го оставяй да те притисне! – извика Ариус, но Викс направи още две чевръсти стъпки назад и замръзна на място, когато се озова с гръб, опрян в мраморната стена на арената.

– Викс – изпищях аз заедно с всички други крещящи привърженици, когато сириецът вдигна меча си.

Викс нападна. Сириецът едва имаше време да коригира ъгъла на острието си и то преряза връвта, която придържаше защитния ръкав на Викс и гладко захапа плътта на рамото му.

– Твърде високо! – промълви Ариус пребледнял.

Очакваше се още един удар – в дробовете – за бавна смърт!

Сириецът понечи да издърпа меча си.

Тогава Викс го сграбчи.

Хвана с ръка острието, пробождащо рамото му. Задържа го там, а кръвта капеше от дланта му и аз виждах как всичките мускули на ръката му се напрягат. Зъбите му се оголиха от напрежение, задържайки острието неподвижно, докато приближаваше рамото си още повече до дръжката.

Не беше много далеч. Само на една ръка разстояние. Достатъчно близо, че да удари.

Ариус кимна в знак на професионално одобрение, когато мечът на Викс проблесна нагоре, а кръвта на сириеца бликна и обагри пясъка.

– Добра работа – каза Ариус, сякаш Викс току-що беше приключил с тренировка.

Обърнах се и повърнах на земята.

Лепида

– Стратегия! И то на арената! – Траян удари с юмрук по перилото. – И това ако не е най-красивото възползване от слабостта на противника, което съм виждал! В моя легион има място за това момче, ако някой ден спечели свободата си

– Ако изобщо оживее – казах аз с раздразнение, но никой не ме слушаше.

– Аз ще те изпреваря и ще му предложа място при преторианците. – Паулиний метна монета към Младия Варварин, който беше протегнал здравата си ръка и изваждаше острието на сириеца от рамото си. За момент спря, вперил поглед в меча, а после съвсем тихичко се свлече на пясъка.

– О, богове! – чух да казва Сабина. Малкото ѝ мише лице беше порозовяло. – Горкото момче! – Тя се сгърчи в пристъп.

Нямах никакво желание да бъда видяна с гърчещо се, тресящо се отроче. Когато Калпурния и Маркус се наведоха над нея, аз се измъкнах от ложата. На арената внимателно слагаха изпадналия в безсъзнание Викс на импровизирана носилка, а публиката продължаваше да крещи във възторг. Домициан се беше навел напред, за да ръкопляска, но Аврелия Руфина изглеждаше полузаспала до него. Тя никога не беше разбирала за какво всъщност е целият този шум около игрите. Със сигурност императорът сега имаше нужда от моята компания!

Ковчежникът препречи пътя ми, когато се плъзнах незабелязано към задния вход на императорската ложа.

– Императорът забеляза безпокойството в ложата ви – обясни той с нотка на отегчение. – Детето ви явно е болно. Мястото ви е там, при него.

– Но тя е в добри ръце. Баща й

– Децата са задължение на жените. Имате директна заповед от императора да заведете детето си у дома! – Лека презрителна усмивка трепна върху начервените устни на ковчежника. – Императорът ме инструктира да ви дам това, Лепида – каза той, като бутна в ръката ми доста долнокачествена перлена огърлица. – Повече няма да се нуждае от услугите ви!

Беззвучна експлозия разтърси зрението ми и пред погледа ми се появи сухото предупреждение на Маркус и подигравателното лице на Теа, и хихикането на придворните. По-малко от година, помислих си аз смразена, а пръстите ми се вкопчиха в жалкия наниз от перли. Теа се задържа почти пет години

– И кой е заел мястото ми сега? – запитах аз. – Тази глупава малка Аврелия Руфина? С какво е по-добра от мен? Да не би да служи на императора по-всеотдайно?

– Съвсем не, Лепида. – Ковчежникът отново се усмихна презрително, този път съвсем открито. – Тя е, как да се изразя, по-нова Стомахът ми се сви, сякаш ме беше ударил с юмрук там. О, богове, как можах да изгубя императора?! Само преди седмица и половина подхвърлях намеци, че ще напусна Маркус, и мечтаех да стана императрица. Ковчежникът направо ме изгони:

– Стражите ще ви съпроводят обратно, Лепида!

***

В последната минута се разбра, че Паулиний трябваше да остане: "Императорът се нуждае от услугите ви", така че Траян предложи да помогне, за да заведем Сабина у дома.

– Аз ще я нося – каза енергично той и пое отпуснатото ѝ тяло от ръцете на Паулиний. – Лекичка е като перце, а и бездруго, според майка ми, тя ми се пада някаква четвърта братовчедка или нещо подобно. Къде е носилката?

Той със сила си проправи път сред тълпата, надолу по мраморните стълби, навън през една от задните арки. Маркус и Калпурния го следваха с признателност, а Лепида се цупеше най-отзад. Тя се бе върнала от императорската ложа с много пребледняло лице и Маркус се въздържаше да я дразни. Усойниците, дори и след като им се изтегли отровата, все още могат да хапят. Но трябваше да полага усилия, за да не се усмихне. Мисли за нещо сериозно, каза си строго той. Погребения. Съвещания по бюджета. Последната глава на "Илиадата"

– Опитваш се да ни подведеш, Маркус Норбан – прошепна му на ухо Калпурния. – В очите ти танцуват пламъчета.

– Не е вярно! Увеличени данъци. Долнокачествена поезия. Намаляваща раждаемост Лепида се качи в носилката на семейство Норбан, малката ѝ брадичка бе издадена напред, сякаш предизвикваше някого да посмее да я изгони. Траян сви рамене и просто побутна малкото ѝ, обуто в злато краче, за да направи път на Сабина да мине.

– Сега си ти, Калпурния… Сложи главата на малката в скута си.

Той учтиво изчака Маркус да се настани и скочи вътре, а претъпканата носилка се заклатушка надолу по улицата. Лепида стрелна Траян с отровен поглед. Маркус вече не се стърпя и се усмихна.

Сабина беше бледа и се потеше, но клепките ѝ потрепваха.

– Скоро пристъпът ще мине – каза Траян.

– Знаеш много неща за епилепсията, главнокомандващ Траян. – Маркус наблюдаваше как Траян повдига главата на Сабина.

– Това е болестта, за която се моли всеки войник, сенаторе. Александър Велики я е имал, Юлий Цезар също.

Лепида сбърчи хубавия си нос.

– Тя е позор! Да припада пред приятелките ми като някаква слабоумна, на която ѝ текат лигите.

– Би ли млъкнала? – каза вбесена Калпурния, преди Маркус да успее да промълви и дума.

Траян се изсмя.

– Няма нищо позорно в епилепсията. И не е особено трудно да се излекува. Всъщност… – Подаде глава през завесите на носилката и се провикна на носачите: – Завийте надясно и после продължете нагоре.

– Каква е тази врява? – зачуди се Калпурния.

Сабина изстена, а главата ѝ се мяташе напред-назад. Определено се разнасяше невероятна врява. От този тип, който можеше да се чуе само от два вида тълпи: от триумфална процесия и от страстните любители на игрите. В този случай – и от двете.

Пътят към Домус Августана гъмжеше от крещящи плебеи, които се блъскаха и протягаха ръце към червенозлатната купчина от преторианци в центъра… Към преторианците, които носеха на раменете си Младия Варварин върху импровизираната носилка.

Траян пъргаво изскочи навън и подложи рамото си с доспехи срещу натиска.

– Аз съм главнокомандващ Траян! По служебни дела съм! Направете път, направете път! … Ей, бихте ли се отместили? Да, благодаря, направете път… Един момент, ако обичаш… – каза той на един преторианец и се шмугна до носилката. Маркус можа да чуе добре тренирания му глас дори и над глъчката. – Само искам да поздравя този млад мъж за двубоя!

– Кой си пък ти?

Маркус почти зърна Младия Варварин, вдигнат на носилката, обсипан с цветя като за погребение, видя кръвта, стичаща се надолу по ръката му… Ръце се стрелваха към него и режеха кичури от косата му и парченца от туниката му за сувенири.

– Главнокомандващ Траян! Просто исках да ти кажа, че това беше един превъзходен двубой. – Той потупа нараненото рамо на момчето… силно. – Ако някога ти се прииска работа в легионите.

– Я се разкарай! – изстена Викс и стисна рамото си.

– Отлично, отлично! Продължавай, трибун!

С ръка, покрита с кръв, Траян се втурна обратно към спрялата носилка.

– Какво… – възкликна Маркус, когато той се качи.

– Прясна гладиаторска кръв – Траян намаза устните на Сабина с аления си пръст. – Доказано лекува епилепсия, безотказно. Всеки войник го знае!

– Няма да допусна дъщеря ми да пие кръв!

– Знам, знам. Варварско е… – Траян размаза останалата част от кръвта по слепоочията и челото ѝ. – Но действа!

Лепида потрепери.

– Ако някой изцапа туниката ми с кръв Очите на Сабина потрепнаха и се отвориха.

– О! – прошепна тя.

– Как се чувстваш? – сложи ръка върху челото ѝ Калпурния.

– Главата ме боли – отвърна Сабина, докато се изправяше. – Той умря ли?

– Кой дали е умрял, скъпа? – взе ръката ѝ Маркус.

– Момчето.

– Не, ругае като центурион! – каза развеселен Траян и погледна към Маркус. – Виждаш ли?

– Той ще се оправи, нали? – продължи Сабина.

– Остави главицата си да почива, мъниче, той няма да умре!

– Уф… – прозя се Лепида и дръпна полите си настрана. – Толкова много страсти за някакъв плъх от сметището.

– Знаеш ли – каза Траян, – мисля, че все пак тази носилка е малко пренаселена Той се наведе, сграбчи Лепида през кръста и я пусна навън на пътя.

– Продължавайте – провикна се на носачите. – Тя вече не ви е господарка!

Носачите се ухилиха и продължиха в тръс два пъти по-бързо. Маркус чу как Лепида крещи след тях и се изсмя с глас, докато гледаше замислено Траян.

– Младежо – каза той, – стилът ти ми допада!

– И на мен – засмя се Сабина.

Когато носилката стигна до къщата на Норбан, тя се затича по стълбите, като оставаше само да започне да прескача стъпала.

– Оставете кръвта да престои – посъветва Траян. – Може да я използвате, за да гони нежелани гости Калпурния се загледа след Сабина.

– Мислиш ли, че някога пак ще получи пристъп?

– Разбира се – каза Маркус. – Гладиаторската кръв не е лекарство, а суеверие на простолюдието. Ще получи нов пристъп още другата седмица.

Но това не се случи. Всъщност мина много дълго време, преди да получи нов гърч, и то при съвсем различни обстоятелства.

***

– Мисля си кой ли ще бъде следващият император? – Теа зададе въпроса лениво, докато се опитваха да подредят столовете си и бокалите с вино. – Когато Домициан си отиде?

– Някой подходящ сенатор с побеляла брада – сви рамене Паулиний. – Сенатор Нерва, може би – добро потекло, забележителен списък с постижения, честен… Някои други също могат да се опитат да заемат мястото.

– Това едва ли е въпрос, който трябва да се дискутира пред роби – намеси се императрицата, хвърляйки поглед на Ариус и Теа.

– Точно така – съгласи се Ариус, – пред нас, които се надяваме целия Рим и всичко заедно с него да се провали вдън земя!

– Веднага щом си вземем Викс… – Теа потри челото си, а Ариус успокоително погали врата ѝ. Тя обърна буза към дланта му, а Паулиний извърна поглед, докато непохватно събираше шепа черно грозде от една сребърна купа на масата. Начинът, по който тя доверчиво беше склонила главата си, му напомни за Юлия.

Конспираторите се разпръснаха и оставиха Маркус да загаси лампите. Императрицата се пресегна за палата си, Ариус и Теа се плъзнаха навън под ръка като сенки, а Паулиний се зае да помага на баща си с прикриването на доказателствата, че някой друг, освен тях е бил там. Денят вече почти беше настъпил, беше се приближил бавно и мъчително като кошмар, но все пак сравнително бързо: денят, когато щяха да убият императора. Събитието тегнеше над него толкова значимо и застрашително, че Паулиний нито за миг не се беше замислил какво ще стане след това.

– Кой ще бъде следващият император? – запита се той на глас и прибра каната с вино. – Този, който успее да привлече най-много легиони, предполагам. Въпреки че… Татко, ти не беше ли написал един трактат, че императорът трябва да няма наследници, така че да може да се избере талантлив негов последовател, вместо да се разчита на кръвта?

– Много трактати съм написал – каза Маркус разсеяно, но между него и императрицата проблесна бърз поглед. Паулиний ги погледна въпросително, но императрицата се намеси деликатно.

– Сигурна съм, че ще се появи подходящият кандидат – изрече тя, докато издърпваше палата, върху косата си. – Без съмнение, като избие всичките си съперници. Лека нощ, Паулиний, Маркус. – Тя ги дари с широката си усмивка и се загуби в мрака.

Паулиний сви рамене, все още замислен, когато резето на вратата щракна. Неговите преторианци също щяха да са фактор, също както всеки от легионите. Като главнокомандващ личната армия на императора подкрепата на Паулиний щеше да е безценна за всеки, който иска да се домогне до трона. Ужасяваща мисъл

– Сабина, ти ли си? – Маркус се отправи към вратата с усмивка за добре дошла, но Паулиний видя как баща му бързо скри допълнителните чаши. – Защо си още будна?

– Чух гласове долу.

Дребна и спретната в бялата си нощница, Сабина прокара пръст на босия си крак по извивката на една змия, направена в мозайката на пода.

– Линий спореше с мен за "Коментари" на Цицерон – каза спокойно Маркус. – Би трябвало да се справя по-добре с тези неща, но е войник и се учи бавно.

– Чух гласове, освен вашите – продължи тя да очертава с крак змията. – И видях наета носилка през прозореца. Имаш доста интересни гости, татко.

Паулиний отвори уста, но Сабина направи изненадващо зрял жест с ръка.

– Не ми казвай – рече тя и с едва загатната усмивка се насочи обратно към стаята си. – Не искам да знам!

Глава трийсет и трета

96 година след Христа

18 септември

– Пак мамиш! – гласът на императора беше озлобен.

– Просто късмет, цезаре! … – Викс разтърси празните си ръкави, нямаше други зарове.

– Не е късмет! Мошеник!

– Ще отведа момчето от тук, ако ви дразни, цезаре – каза бързо Паулиний.

– Всички евреи са измамници. – Императорът захвърли заровете през стаята. Той беше наредил да облицоват стените с лунен камък, за да е подготвен за този ден, за да може да види всеки, който би могъл да дебне зад него. – Също като Атина. Това дори не е истинското ѝ име. Трябваше да я убия. Трябваше да ви избия всичките. – В очите на императора имаше див, тревожен проблясък, той несъзнателно почесваше челото си. – Ти ли си този, който ще се опита да ме убие днес, Версенжеторикс? В пет часа?

Викс изглеждаше унил.

– Според Несий днешният ден ще донесе смъртта ми. Ти ли си този, който ще я донесе?

Паулиний прочисти гърлото си.

– Та той е просто едно момче, цезаре

– Момчетата могат да убиват! – тросна се Домициан.

Очите му зашариха по мътните сребърни отражения в стаята, предпазливо. Продължаваше да почесва челото си. Паулиний забеляза, че се беше разкървавил, и въпреки всичко не можа да не изпита прилив на състрадание.

– Цезаре… – каза съчувствено той.

Домициан свали ръката си и видя кръв под ноктите си.

– Богове – измънка той, – надявам се, че това е всичката кръв, която ще се пролее днес!

– Аз лично се надявам на още… – промърмори Викс.

– Ох, разкарай го от тук! – изръмжа Домициан.

Викс се втурна навън, преди Паулиний да успее да го сграбчи за ръката. Рамото на момчето почти беше заздравяло след последния двубой в Колизеума и то го потъркваше несъзнателно, докато гледаше зелената свежест на градините. Паулиний размени няколко думи с двама стражи и после отиде при Викс. Те бяха единствените, които се шляеха из коридорите. В деня на предполагаемата си смърт, императорът беше наредил в Домус Августана да останат само преторианци, роби и няколко от императорските любимци. Там, където обикновено мраморните коридори гъмжаха от тоги и жужаха от шушукания, днес можеше да се чуе само шляпането на сандали, докато робите бързаха да си свършат работата, тревожната размяна на пароли при смяна на стражата и самотното плискане на големия фонтан.

– Днес е тихо… – забеляза Викс.

– Ще бъде още по-тихо, ако престанеш да дразниш императора – каза Паулиний. – В такова настроение може да ти отсече главата.

– Той винаги е в настроение за това! – Викс грабна камъче от една урна с цветя и го метна във фонтана. – И все пак се съмнявам, че ще ме убие. Очаква с твърде голямо нетърпение следващия ми двубой.

– А ти? Майка ти каза, че винаги си искал да станеш гладиатор.

– Е, не е точно както си го представях – каза колебливо Викс. – Хората… умират трудно.

Главата на Викс оклюма уморено и Паулиний беше на косъм да каже на момчето, че повече няма да се бие на никаква арена, ако Фортуна им помогне да осъществят плана си тази нощ. Но бяха пазили тайната твърде старателно, че да я издадат сега.

– Горе главата, млади Викс! – Несий мина покрай тях със старите си разръфани сандали, с мътни очи ѝ празно лице, докато си играеше с тънката златна верижка на врата, която някога беше принадлежала на Ганимед. – Всички звезди казват, че императорът ще бъде мъртъв, преди луната да изгрее, а тогава всичките ти неприятности ще свършат!

– Не и той! Той няма да умре днес. – Викс метна още едно камъче гневно. – Той ще умре стар, в хубаво, меко пухено легло с чаша вино в ръка. Кучият син!

– Ти също ще умреш стар – каза Несий безразлично. – Ще караш колесница твърде бързо, защото дори когато си стар военачалник с предан легион, който ще те нарича Версенжеторикс Червения, все още ще обичаш бързите коне и бързите боеве. И ще умреш бързо, макар че ще се задържиш достатъчно дълго, за да могат центурионите ти да се скупчат около теб и да поплачат. Ще има и една жена, която ще скърби за теб, въпреки че няма да може да го покаже. В твоя чест ще бъде издигната арка, а войниците ти ще изпият толкова вино в твоя памет, че ще е достатъчно, за да отнесе като река погребалната ти арка при Плутон. И ще се кълнат, че никога не е живял друг мъж като теб. Как ти се струва тази смърт, млади Версенжеторикс? Не че изобщо ми вярваш, защото ти не вярваш в звездите.

– Ти си превъртял! – измърмори Викс.

– А аз няма ли да получа предсказание? – провикна се Паулиний след Несий, но астрологът вече се беше отдалечил като чезнещо привидение надолу по тихите кънтящи коридори.

Лепида

Отидох в къщата на Маркус в последен опит да го убедя да се омъжи повторно за мен – не бях спала с него от години, но си струваше да се опита. Но него го нямаше.

– Отиде в Капитолийската библиотека, домина. Нареди да не позволяваме да...

– Позволявате? – За пет минути острият ми език ги вкара в правия път и ги направи по-покорни; бяха ми се подчинявали като на господарка твърде дълго, че да могат да се отърсят от навика.

Влязох вътре и се метнах кисело на лектуса със сини възглавници в атриума. Затънтена тиха къща. Тук никой никога не си беше правил тайни любовни срещи по ъглите, нито се беше заливал от смях на неприлични шеги, нито дори беше прекалявал с виното. А аз вече не бях господарката на тази затънтена тиха къща. Вече не бях Лепида Полиа, сенаторската съпруга. О, аз се бях изсмяла на това колкото можех: "Наистина, толкова ми беше дотегнал отегчителният стар Маркус, че не можете да си представите! ", но хората започнаха да шушукат за това колко бързо Маркус ме е изхвърлил след тринайсетгодишен брак, и то толкова скоро след като Домициан също ме е изхвърлил. Маркус не ме беше обвинил в прелюбодейство – държах устата си затворена за Паулиний и засега Маркус беше удържал на думата си, – но всички онези дебели римски матрони, които завиждаха на успеха ми, се възползваха от всяка възможност да си шушукат. И един-двама от любовниците ми се бяха оказали необяснимо заети през последните седмици. Притесняваха се, че си търся нов съпруг.

Всеки с име искаше Лепида Полиа за любовница. Никой с име не ме искаше за съпруга.

– Майко? – Сабина влезе в стаята, докато четеше някакъв свитък и направи лек поклон, като ме видя. – Татко не е тук. Пристигна императорски пратеник и трябваше да излезе. Ще му предам, че си се отбила.

Тя се обърна.

– Чакай – казах аз. – Мислех, че е отишъл в библиотеката.

– О! – Сабина изпусна документа и се наведе, за да го вдигне. – Ами може би е там. Извинявай, майко, учителят ми ме очаква.

– Чакай! – Станах от лектуса. – Императорски пратеник ли каза?

Очите ѝ се плъзнаха настрана.

– Така ми се стори.

– Домус Августана е затворена като крепост в продължение на седмици! Заповед на императора. Кой би изпратил на Маркус съобщение?

– Императрицата – Сабина се окопити. – Тя много уважава баща ми. Поне някой да го уважава.

– Ама че си груба, малката! – Дъщеря ми се обърна бързо, за да си тръгне, но ръката ми се стрелна и сграбчи китката ѝ. – Мисля, че трябва да си побъбрим малко, скъпа! Все пак сега, като съм разведена, имам много повече свободно време да прекарвам с теб.

– Няма какво да ти кажа – отговори тя, като се отдръпваше.

– О, напротив! – Нещо прищракна в главата ми, причината, поради която Домициан се беше заключил в двореца си като в крепост. – Днес е денят, когато се предполага, че Домициан ще умре. В подобен ден императрицата би трябвало да е заключена заедно със стражите си. Тогава защо праща на баща ти съобщения?

Те се срещнаха в градините на Лукул: две носилки със спуснати завеси спряха за малко една до друга.

– Благодаря ти – каза императрицата зад почти спуснатата завеса. – Знам, че беше много неочаквано.

– Паулиний? – рязко попита Маркус.

– Не, не, той е в двореца и утешава Домициан. Той е единственият, който може да го направи. За друго става дума. Изпратих да извикат и Ариус и Теа – къщата ти празна ли е?

– Да, Сабина е заета с уроците си следобед, а аз наредих на робите да не пускат посетители. Какво се е случило?

– Може да се наложи да избързаме с плана.

Лепида

– Скъпа, не ми харесва, когато ме лъжеш! – погалих аз ръката на Сабина. – Робите казват, че Маркус е отишъл в библиотеката. Ти казваш, че е получил съобщение от императрицата. Кой лъже? – Току-що боядисаните ми нокти оставиха червени следи върху ръката ѝ.

– Сбърках, той е в библиотеката.

– Не мисля – погалих косата ѝ. – Ти си го видяла да получава бележка от двореца, а после да излиза. Вероятно за да се срещне с императрицата. За какво евентуално биха могли да разговарят в ден като днешния? – Вплетох пръсти в косата ѝ. Просто леко оскубване, за да я насърча.

– Не знам, аз… ооох.

Раздразнението ми нарастваше. Дръпнах я рязко.

– Лъжеш!

– Не лъжа, аз не...– Чу се почукване на вратата.

– Домина? – плахият глас на робиня.

– Дъщеря ми има пристъп – казах аз. – Махайте се! – Веднага щом стъпките се отдалечиха по коридора, дръпнах главата на Сабина назад, почти до нивото на раменете. – Маркус и императрицата се срещат често, нали?

– И защо не? – Тя вече подсмърчаше, а сълзите пълнеха очите ѝ.

– Те не са любовници, това е сигурно! Тогава защо биха се срещали? – Още едно леко подръпване. – Някой друг среща ли се с тях?

– Пусни ме!

Аз я оставих да се изправи.

– О, скъпа – въздъхнах, – да не би да ти причинявам болка? – Погалих бузата на Сабина, а след това ѝ зашлевих плесница. Тя изпищя, а аз внезапно бях обзета от същинска ярост – ярост, която усещах да напира, откакто Маркус се разведе с мен. – С кого? С кого се срещат?

Сабина беше на пода и се прикриваше с ръце от ударите ми.

– Не знам! Не съм ги виждала!

– Не знаеш! Ти, малка гадна лъжкиня със заешко лице, как смееш да ме лъжеш! – Сграбчих я за косата и извих главата ѝ, притискайки я към ръба на масата. Почти не я виждах през червената мъгла, премрежила погледа ми.

– Къде ги видя?

– Тук – каза Сабина и започна да хлипа.

***

– Прочети го, Маркус! – Сгънато парче пергамент премина от едната носилка в другата. – Един от робите ми го донесе преди около час.

Маркус го прочете набързо.

– Разбирам. – Гласът му беше неутрален. – Дали ще го приведе в действие скоро?

– Домициан не се бави, когато раздава смъртни присъди.

– Тук е посочена само "държавна измяна" като причина за ареста. Дали знае нещо?

– Не, не съм била проследена до нито една от срещите ни. Но той иска да ме види мъртва вече повече от десетилетие, а и каквито и да са причините, той е решил, че сега е подходящият момент. Вероятно – каза спокойно тя – ще бъда мъртва съвсем скоро, освен ако довечера не...

– Довечера? Не! Ще е твърде бдителен! Паулиний ще трябва да го притисне, а тогава той ще заподозре него.

– Домициан със сигурност ще ме измъчва, за да му кажа имената на другите заговорници! – отсече императрицата. – Като негова съпруга съм развила известна издръжливост на болка, но се съмнявам, че ти би заложил живота на Паулиний на това… Би ли?

Лепида

– Това… това беше преди около седмица… след като си легнах, чух гласове… погледнах през прозореца.

– Кого видя? – Ръцете ми пареха, но ѝ ударих още една плесница.

– Императрицата. И… и една жена с тъмна коса.

– Каква жена?

– Просто робиня. Има тъмна коса и нисък глас. И с нея имаше един мъж, легионер или нещо такова… Той… той имаше много белези Ледени тръпки полазиха по гръбнака ми. Хванах ухото на Сабина между боядисаните си нокти и стиснах силно колкото можех.

– Робиня с нисък глас? Висока? С белези по ръцете?

– Да

– Теа – казах аз на глас. Разбира се. Тя винаги ми се изпречваше на пътя. – И някакъв войник, казваш? – Без съмнение най-новият ѝ покровител, след като е пресушила сълзите си по Варварина. Някой застаряваш главорез, когото е съблазнила, за да ѝ помогне да си върне отвратителното синче. – Това ли е всичко, Сабина? Ако криеш нещо

– Не, нищо не крия, кълна се!

Пуснах ухото на Сабина и тя падна напред върху плочките. Сълзите се стичаха от очите ѝ и размиваха кръвта по устата ѝ. Наистина изпитах някаква доброжелателност към нея. Кой би могъл да предположи, че подобно глупаво нищожно същество ще се окаже толкова наблюдателно? Тя може и да не знаеше нищо повече, но аз щях да разбера останалото сама. Сложете една отхвърлена съпруга, ревнив сенатор и бивша любовница в общата картинка… Е, какво е общото между всички тях? Кого мразят всички те?

Освен мен, разбира се.

Наведох се и целунах Сабина по челото, като избърсах сълзите ѝ с пръст.

– Толкова много ти благодаря, скъпа! Богове, съжалявам за синините, но наистина много ме ядоса. Още утре ще ти купя нещо хубаво, за да не ми се сърдиш!

Сега, разбира се, трябваше да потегля към Домус Августана. Дали да не отскоча за малко до моята вила на Палатинския хълм, за да се преоблека в новата си синя коприна със сапфири? Не, нямаше време за губене. Червената коприна и перлите, които носех днес също щяха да свършат работа. Хубавата ми носилка вече ме чакаше на задния изход на къщата, както и двамата едри роби, които бях довела за пазачи

– Сабина, ако някой дойде в къщата, не им казвай, че съм била тук Дъщеря ми скочи на крака и ме блъсна. Устната ѝ кървеше и аз забелязах с изненада, че беше висока почти колкото мен.

– Не ме докосвай! – изпищя тя и избяга от стаята.

Ох, наистина, що за хленчеща малка невестулка!

Теа

Възмутеният поглед на иконома ясно говореше, че не е свикнал да приема жени със свиреп поглед и покрити с белези главорези в къщата на Норбан.

– Сенатор Норбан вкъщи ли е? – попитах аз.

– Не! Няма никой. Мога ли да попитам за какво.

– Не. – Втурнах се напред с високо вдигната брадичка, сякаш все още бях домина Атина, и той се отмести от пътя ми. Може би навъсеното изражение на Ариус зад рамото ми също помогна. – Къде е сенаторът?

– Наистина не мога да ви пусна.

– Млъквай! – изръмжа Ариус.

Тръгнахме по едно тясно коридорче: икономът кършеше притеснено ръце, Ариус си играеше с ножа между пръстите, а аз се обърнах, за да ги успокоя, а когато завих зад ъгъла… се сблъсках с дребна мека фигура, зад която стояха двама огромни роби. Фигура в червена копринена туника, около която се носеше силен аромат на мускус.

За един миг Лепида Полиа и аз се погледнахме.

Тя беше по-бърза.

– Хванете ги – заповяда тя на робите и отстъпи встрани.

Ариус скочи, острието изсвистя във въздуха. Но в този тесен коридор раменете му се блъснаха в моите и аз се проснах по очи на земята, а още преди да успея да си поема въздух, един от робите на Лепида ме сграбчи за косата и ме притисна към стената с нож, опрян в гърлото.

Вцепених се, острието пробождаше плътта под челюстта ми. Икономът се вкамени, устата му зейна от изумление. Ариус замръзна на място, ножът му спря малко преди да намушка в корема втория телохранител.

Само Лепида се движеше.

– Пусни този нож – каза тя на Ариус. – Или гледай как ще умре!

Ножът издрънча на пода.

– Все същият варварин – изчурулика тя. Очите ѝ блещукаха. – Богове, бях убедена, че си мъртъв, но бих те познала навсякъде. Дори и с тази отвратителна брада. Вървете – нареди на роба зад мен. – Заведете я в… Да, библиотеката на Маркус ще свърши работа! Ариус, върви отзад бавно. Едно рязко движение и тя ще е мъртва!

Едрият роб ме отведе в библиотеката. Съзнанието ми беше парализирано. Маркус, Маркус, предаде ли ни?

– Завържете ги! – заповяда Лепида като властно дете. – Използвайте по-дълго въже за него!

Ариус стоеше доста неподвижно по средата на стаята, очите му се стрелкаха от мен към Лепида и обратно. Робите го завързаха грубо и очите му проблеснаха.

– По-добре го завържете за някоя колона – реши Лепида. – За по-сигурно. А нея можете просто да я сложите на един стол и да ѝ завържете ръцете. Прекалено е глупава, че да е опасна.

Робът свали ножа от гърлото ми и Ариус скочи. Въжето пристягаше краката му около глезените и той падна, като повлече няколко роби след себе си. Освободи едната си ръка и един от телохранителите изрева от болка, когато от носа му бликна кървав фонтан. Но другият се приближи, като разлюляваше бухалка, и аз чух познатия звук от чупещи се кости.

Не. Не. Не.

Те го завързаха за една колона, като удряха главата му в мрамора, а аз видях струйка кръв да се стича от косата към замъглените му очи.

– Надявам се, че не са счупили някоя важна част – Лепида зяпаше към Ариус от подобаващо разстояние. – Оставете малко и за императорските палачи!

Ариус изплю глътка кръв към нея.

– Нравът ти не е омекнал с годините, нали? – Тя гледаше ту единия, ту другия. – Отлично! Сега, що се отнася до вас – марш по стаите си, всички! – нареди тя на робите. – Ако някой издаде и звук, ще разбера и ще нахраня змиите с вас. Вие двамата – посочи едрите си телохранители – заключете робите по стаите им! Претърсете къщата, искам всички да са затворени, в случай че на някой му хрумне да праща съобщение на Маркус. И после ме изчакайте навън при носилката!

Макар и да не беше вече господарка на къщата, все още вдъхваше страх на робите. Те кротко се изнизаха през вратата като хвърляха уплашени погледи през рамо, подканвани от двамата ѝ главорези. Лепида изчака, докато вратата се затвори, и тогава се обърна към нас с поруменели бузи.

– О, колко прекрасно! – въздъхна тя. – Какво да правя с вас двамата?

Над рамото ѝ, през открехнатата врата, видях проблясък. Две сини очи върху тясно насинено малко лице. Дъщерята на Маркус? Дъщерята на Лепида? Очаквах да чуя писък, но сините очи разбраха всичко мълчаливо и тя изчезна така бързо, както се беше появила.

– Ами – каза Лепида разсеяно – не мога да се бавя твърде дълго, защото имам среща в Домус Августана, а вие двамата имате среща тук – с моя съпруг, предполагам. Някакъв заговор срещу императора? Колко типично за Маркус Не можех да дишам. Не можех да преглъщам. Не можех дори да примигна. Не. Не.

– Не мога да си представя подробностите около малкия ви заговор, но съм сигурна, че палачите на императора ще успеят да ги измъкнат от Маркус! – усмихна се Лепида. – Императорът ще ми бъде много благодарен, предполагам. Какво ли да поискам в замяна? Няма да се налага да го моля да отсече главата на възлюбения ти Ариус или на сина ти. Той и бездруго ще го направи. Но пък бих могла да го помоля да те остави жива за сметка на това – можеш пак да си ми прислужничка! Да боядисваш ноктите ми, да ми търкаш гърба, да ми оправяш косата. Винаги си се справяла много добре с косата ми.

Нямах какво да кажа. Можех само да се надявам, че дъщеря ѝ има характера на баща си, а не на майка си и че беше отишла да го предупреди.

Лепида се завъртя, за да можем да се възхитим на белотата на ръцете и глезените ѝ на фона на алената ѝ туника, и тогава изведнъж се наведе към мен.

– И така, каква е тайната ти?

– Тайна ли?

– Ти задържа Домициан в продължение на години! Как?

Заостреният ѝ език пробяга по начервените ѝ устни и аз просто видях колко силно я вълнуваше това. Някъде сред отчаянието успях да намеря сили за усмивка.

– Не му давах това, което искаше.

– А какво искаше?

– Всичко. Аз не му го давах и така задържах интереса му. Предполагам, че си му давала всичко. Винаги си била толкова предсказуема… Нищо чудно, че бързо си му омръзнала!

Усмивката ѝ се стопи.

– Ти не само си предсказуема – добавих аз за всеки случай, – но си и невероятно скучна!

Тя ме зашлеви през лицето.

– На него даде всичко! – посочи тя с яркочервения си боядисан нокът към Ариус, който стоеше завързан, с притворени очи и притихнал, облегнат на колоната. – За него би си разтворила краката и по средата на Форума, ако той го поиска! А него как задържа толкова дълго, ако не криеш никаква тайна?

– Защото Ариус не е луд – обясних аз търпеливо. – А Домициан, в случай че не си забелязала – е!

– Ти не знаеш нищо за мъжете!

– Разбира се – съгласих се аз, като се почувствах замаяна. – Затова всички харесват мен повече от теб!

Пак ме удари. Този път го очаквах и захапах малкото ѝ пръстче със зъби. Наложи ѝ се да ме оскубе за косата, за да се освободи.

– Ти получаваш всичко! – гледаше ме гневно тя, докато тръскаше ръката си. – Получи Домициан, получи него… – Обърна се към Ариус: – Защо точно нея? Тя е непохватна еврейска робиня, има хиляди момичета като нея! А аз съм единствена по рода си!

Във всеки друг момент това щеше да ми се стори смешно – обида, нанесена преди повече от десетилетие, още засягаше честолюбието ѝ. Толкова е лесно да накърниш суетата на красивите жени.

– Защо? – Дръпна назад копринените си поли и ритна Ариус по наранения глезен. Той си пое дъх през зъби. – Защо нея? Защо не мен?

Ариус я погледна за миг.

– Защото изглеждаш като лукава невестулка!

Тя изсъска, засили ръката си, за да му удари шамар. Очите ѝ блещукаха. За момент ръката ѝ се поколеба.

После се стегна. Пооправи косата си и изражението на лицето си. Обърна изящната си глава назад към мен, перлите се полюляваха на ушите ѝ.

– Е, Теа… Беше ми много приятно, но наистина вече трябва да тръгвам. Можех да ви взема с мен, но Ариус е толкова непредвидим… Не! По-добре да ви оставя тук. Няма роби, които да ви освободят в крайна сметка, а и Маркус е зает да си шушука с императрицата. Той едва ли ще се прибере, преди аз да съм пристигнала в Домус Августана, ако на това се надявате. Да, просто ще ви оставя тук. Императорът ме очаква.

Тя изведнъж се обърна и целуна Ариус с бърза, страстна целувка. Отдръпна се, преди той да може да помръдне, и се насочи към полираното стоманено огледало на стената, за да оправи червилото си.

– Той има сладка уста, Теа! – каза. – Следващият, който ще го целува, ще са гарваните около "Стълбата на воплите". Когато ядат плътта от главата му, набучена на копие!

– Префекте! – извика му един от стражите и догони Паулиний, който неуморно крачеше напред-назад из атриума, чудейки се дали е възможно слънцето наистина да е спряло на едно място в небето. – Търсят те!

– Без посетители днес, знаеш разпорежданията!

– Беше много настоятелна, префекте. Твърди, че ти е сестра.

– Сестра ми? О, богове! Предай ѝ, че ще я посетя утре!

– Казва, че е на живот и смърт, префекте!

Паулиний се поколеба. Сабина никога не му се е натрапвала. И как изобщо беше стигнала дотук?! … Или и баща им беше с нея?

– Къде е?

– При портата откъм Тибър.

Докато стигне дотам, тя вече не беше сама.

– Важно е – чу той да казва дребната фигурка в синьо с раздразнение на някого, който стоеше зад портата. – Трябва да предам съобщение на префект Норбан и ако не ме пуснат да го видя

– Е, де! Не бъди толкова сериозна! Защо вместо това не ми дадеш целувка? – Паулиний ускори крачка към портата и видя груба кафява туника и добре позната едра глава, сведена твърде близо към сестра му. – Аз съм Младия Варварин, сигурно си чувала за мен! Гледала ли си ме някога на арената? Убил съм двама мъже и съм следващият велик гладиатор!

Паулиний перна Викс по врата.

– Момичето, което притискаш към стената, е сестра ми, хлапако! – Той обикновено изпитваше повече съжаление към сина на Теа, отколкото каквото и да е друго чувство, но Викс толкова много приличаше на онзи главорез, баща си, като стоеше надвесен над Сабина, че цялото му състрадание се изпари. Паулиний посегна да го плесне пак, но Викс се наведе бързо и леко. Колизеумът определено беше изострил рефлексите му. – Махай се от тук! – заповяда Паулиний. – Намери си нещо за убиване!

– И кой ще ме накара да се махна?

– Около два отряда преторианци, само при една моя дума, така че...

– Момчета! – гласът на Сабина ги прекъсна.

Тя стоеше и ги гледаше ядосано, а река Тибър проблясваше зад нея. Беше малка и хубава със синия си воал, загърнат около главата… И насинена, забеляза Паулиний за пръв път. И разчорлена, сякаш бе тичала запъхтяна по целия път дотук от бащината му къща.

Прободе го ням ужас.

Сабина сграбчи за един пръст ръката на Паулиний с едната си ръка и грубата лапа на Викс с другата и ги бутна назад в сянката на портата, там, където стражите не можеха да ги чуят.

– Той може да остане – каза тя, когато Паулиний изгледа строго Викс, – това засяга и него.

– Така ли? – примигна Викс.

– Шшшт… – Тя сниши глас и заговори бързо.

***

Маркус се прибра късно у дома – някаква каляска се беше преобърнала на Квириналския хълм и бе препречила цялото движение на носилки и каляски на три околни пресечки. Накрая той бе слязъл от носилката си и се беше прибрал пеша, защото безпокойството го измъчваше повече, отколкото болката от накуцването, останало му от годината на Четиримата императори. Да се ускорят нещата?! Това беше лудост!

– Квинт? – провикна се Маркус на иконома, докато влизаше куцукайки в облепения със сини плочки атриум. Приглушен глас му отвърна. Но не този на иконома.

– Тук горе!

Маркус се качи по стълбите, безпокойството му нарастваше и той рязко отвори вратата на таблинума си.

– Без въпроси! – каза Теа уморено. – Просто ни развържи Той се захвана с възлите, които стягаха китките ѝ.

– Какво стана?

– Лепида – изправи се Теа, докато потъркваше ожулените си ръце. – Тя вече е на път към Домус Августана. За да каже на императора!

Маркус изруга.

– Но как е успяла да...

– Има ли значение? – сви рамене Ариус до другата колона. – Тя знае. Завърза ни тук и тръгна към двореца.

– И бездруго щяхме да ускорим плана. Днес вечерта

– Не вечерта! Сега!

Маркус погледна навън през прозореца към слънцето, което едва бе започнало да клони надолу към Тибър.

– Той няма да се чувства в безопасност поне още два часа. Дотогава ще е нащрек.

– Много лошо! – Теа развърза възлите от глезените на Ариус. – Можеш ли да държиш меч?

Ариус кимна, но когато се изправи, кракът му не го издържа и той залитна.

– Какво стана?! – Всички ругатни, които Маркус бе чувал през живота си, започнаха минават през главата му на шест различни езика.

– Главорезите на жена ти! Но – той подскочи няколко пъти на един крак из стаята – щом костите ми не стърчат извън кожата, ще издържат!

Маркус го погледна слисан.

– Ти си луд!

Ариус се наведе, за да се раздвижи.

– Дори и да можеш да се държиш, няма как да те вкараме в стаята на императора! Дори и Паулиний не може да убеди Домициан да приеме посетители, не и преди да мине часът на предполагаемата му смърт!

Теа разплете плитката си и остави косата си да пада свободно върху раменете ѝ.

– Има един човек, когото ще приеме Маркус я погледна. Ариус я погледна.

– Не! – каза Ариус.

– Можеш ли да го разсейваш достатъчно дълго? – попита Маркус.

– Тя няма да разсейва никого! Никъде няма да ходи!

– Напротив, отивам!

Тя се запъти към вратата. Ариус я настигна с две крачки – крачки, без дори и следа от накуцване, както забеляза Маркус – и сграбчи ръката ѝ. Хвана я за раменете и я повдигна от земята, когато се опита да се отскубне.

– Не можеш да отидеш! Той ще те убие!

– И теб ще убие!

– Опасността за мен е по-малка! Той не ме познава, не ме е виждал от години. А теб ще те нареже на парченца!

– И преди се е опитвал… Многократно! Мога да го преживея още веднъж, щом залогът е животът на сина ни! – Гласът ѝ стана по-твърд. – Няма просто да седя и да се моля през цялото това време. Искам и аз да дам своя принос!

Ариус се обърна към Маркус:

– Знаеш какъв е той! Знаеш какво ще направи!

Маркус сви рамене.

– Изборът е неин.

– Именно! – Очите на Теа се присвиха.

– Теа – Ариус стисна раменете ѝ, – ще те убият! Не мога да понеса да

– О, ще можеш да го понесеш! – Гласът ѝ беше безмилостен. – Аз трябваше да го понасям всеки път, когато те гледах на арената! Пусни ме!

Те стояха и се олюляваха леко, плътно притиснати, впили поглед един в друг.

Пръстите на Ариус се отпуснаха, един по един. Очите му горяха с черен пламък.

– Върви тогава… – прошепна той. – Върви!

Тя се обърна и се стрелна през вратата. Ариус остана, загледан след нея за миг, а после се обърна към Маркус. Имаше нещо празно и свирепо в погледа му, което накара Маркус да се дръпне назад.

– Време е да се скриеш някъде, сенаторе! – каза Варварина. – Няма какво повече да направиш!

Теа вече слизаше по стълбите, императорска любовница от глава до пети: високо вдигната глава, пусната коса, празни очи.

***

Сабина говореше бързо:

– Линий, майка ми разбра, че правите заговор. Паулиний примигна слисан.

– Не правим ни...

– О, не бъди глупав! Няма време за това сега… – каза тя, като разтърси ръката му. – Тя разбра и идва насам, и...

– А?! – опули се Викс.

– Линий и баща ми заговорничат с твоя баща.

– Хей, баща ми е мъртъв! – Викс внезапно се огледа подозрително.

– Не, не е! – рече тя раздразнено. – Нечий баща, наречен Варварина, дойде у нас преди няколко вечери. А ти си Младия Варварин, нали така? Не беше трудно да се досетя. Така че всички те кроят заговор, а майка ми

– Коя е майка ти? – прекъсна я Викс, преди Паулиний да успее да се включи в този странен, бързотечащ разговор.

– Лепида Полиа.

– Тази кучка? – Той се дръпна назад, отново нащрек.

– Да, тази кучка! – съгласи се Сабина. – Мразя я!

– Е… – Викс сви рамене и рече мъдро: – Не бива да ѝ позволяваш да ти се бърка!

– Да, не бива! – съгласи се Сабина разпалено и се обърна към Паулиний. Накратко разказа за случилото се – за майка си, за Ариус и Теа, за всичко – точно и безпристрастно.

Те стояха и се гледаха един друг. Преторианската стража извика нещо към Паулиний. За пръв път той забеляза неспокойните тълпи, които се стичаха на потоци покрай тях на път към Форума, забеляза пазачите – изнервени и неспокойни край портите, забеляза и слънцето, клонящо надолу към реката.

– Ще се погрижа за всичко – каза той и се наведе да целуне Сабина по насиненото чело. Когато всичко това приключи, ще накарам Лепида да си плати, че е посмяла да нарани сестра му. – Много смело от твоя страна да дойдеш тук, Вибия Сабина!

– Да. – Викс се протегна и повдигна лицето ѝ, като се възхищаваше на синините по него. – Тази кучка здравата си е поиграла с теб! Знаеш ли, целувка от гладиатор ще премахне за миг всичките белези Паулиний го перна.

– Ти вече ме излекува веднъж, Версенжеторикс – погледът на Сабина замислено се спря върху Викс, – срещали сме се и преди, знаеш ли?

– Така ли?

– На игрите, когато бях на седем. Ти ми открадна перленото гребенче.

– Не съм! – машинално отрече Викс.

– Открадна го, но няма значение – усмихна се Сабина. – Тогава имах епилепсия. Някой ми донесе от кръвта ти. Гладиаторската кръв лекува пристъпите, така казват хората.

Викс се ухили.

– И подейства ли?

– Тичах по целия път от вкъщи до тук и постоянно си мислех, че мога да получа припадък и да не успея да стигна навреме. Но не получих! Всъщност никога през живота си не съм се чувствала по-добре. – Тя се вдигна на пръсти, като сложи малката си ръка върху загорелия от слънцето врат на Викс и докосна с устните си неговите. – Заслужил си една целувка, бих казала!

Ръцете на Викс мигновено се увиха около талията ѝ, но тя се освободи и обърна поглед към Паулиний, преди той да настръхне отново.

– Спри майка ми, Линий! – предупреди го Сабина. – Или тя ще развали всичко!

Паулиний ѝ отвърна с неохотно кимване и се върна обратно при портата, като буташе Викс пред себе си. Беше достатъчно да каже няколко думи на стражите и Лепида не би могла да влезе в двореца. Макар че с достатъчно голям подкуп… Той погледна назад към сестра си – малка стройна синя фигура, която се изгуби сред тълпата. Благодари на всички богове, че Сабина я има.

Викс вървеше наперено напред, ухилен до уши:

– Тя ме обича!

– Тя е на дванайсет! – изръмжа Паулиний и бутна Викс да върви напред. – Дръж си мръсните лапи далеч от нея!

Глава трийсет и четвърта

– Вълците се събират!

– Цезаре?

– Мислят си, че никой не ги забелязва! – Домициан кръстосваше от единия край на спалнята до другия. Собственото му мътно отражение го следваше по облицованите с лунен камък стени на стаята. – Но когато си бог, виждаш всичко!

Паулиний пристъпваше от крак на крак. Той понечи да каже нещо, но се отказа.

– Луната ще се окъпе в кръв, когато навлезе в знака на Водолея… – Домициан шепнеше едва чуто. – И ще бъде извършено деяние, за което ще говори целият свят!

Сърцето на Паулиний болезнено биеше в гърдите му. Сега – сега – сега беше моментът! … Внезапно усети, че не може да говори. Той чу острото жужене на муха и в същия миг ръката на Домициан се стрелна. Жуженето заглъхна, когато малките крилца се оказаха затворени в императорската шепа и Домициан се усмихна. – Мухите вече не ме интересуват! – каза той на Паулиний. – Хората имат толкова по-разнообразни реакции

– Цезаре? – осмели се най-сетне Паулиний.

– Да? – Той лениво размаза мухата.

– Мисля, че трябва да се видиш с една жена… – каза го спокойно.

– Не и преди петия час. Знаеш заповедите ми.

– Тя казва… тя казва… Мисля, че трябва да я приемеш

– Кого?

– Атина, цезаре.

Тишината се разпростря на вълнички около името ѝ.

– Атина?

Трепет в гласа му? Императорът все още стоеше с лице към ъгъла, пищната пурпурна роба се спускаше на величествени дипли надолу от раменете му, светлината на лампата прозираше през оредялата му коса.

– Накара ли да я съблекат и да я претърся за оръжия?

– Да, цезаре.

– Тя скри ли лицето си от срам? – Домициан вдигна ръка преди Паулиний да успее да отговори. – Не, тя не би го направила. Гледала е право напред, нали, докато пазачите са я опипвали. Сякаш ѝ е безразлично. Също като Юлия, когато спря да яде. Дано душата ѝ не намери покой!

– Да не намери? … Кой, цезаре?

Домициан се обърна.

– Нека влезе!

Той седна на леглото, едната му ръка се плъзна под възглавницата към камата, която Паулиний знаеше, че държи там.

– Внимавай! – прошепна той на Теа, докато влизаха в стаята просто едно дихание за предупреждение, но тя дори не мигна. Просто застана в рамката на вратата, с коса, загърнала раменете ѝ, с празно лице… но очите ѝ бяха бдителни

– Атина? – Императорът звучеше развеселен. – Добре изглеждаш. Дръзка дори! Подобаващо за майка на отроче гладиатор. Идваш да молиш за сина си ли?

– Да, цезаре.

– Защо днес? Помислила си, че можеш да молиш за милостта ми сега, в случай че умра след един час, както предсказва астрологът?

– Да!

– Практичен народ сте вие евреите

– Такива сме.

Домициан удари с длан коляното си и Паулиний потръпна. Императорът беше спокоен и се шегуваше, изправен пред разбунтувани легиони или пред боядисаните в синьо дивашки племена на хатите, но днес единственото, пред което можеше да се изправи, беше съдбата… и Теа.

– Ти никога не казваш нищо – рече Домициан, като я гледаше с широко отворени очи. – Не, наистина… Бих накарал да ти изтръгнат главата от тялото, само така ще мога да я отворя и да видя какво има в нея… Но аз знам какво ще открия!

– Какво ще откриеш, цезаре? – приближи се тя.

– Нищо. – Той прокара пръсти през краищата на струящата ѝ коса. – Дим и песен.

– Цезаре – тя пристъпи напред и притисна бузата си към дланта му. – Моля те!

– Молиш да пощадя сина ти ли? Защо да го правя?

– Защото е дете!

– Вие евреите нямате ли поговорка: "Греховете на бащата ще се плащат от децата"?

Паулиний зяпна от почуда, но не намери какво да каже. Нищо, нищо не можеше да спре ожесточения двубой, който се разиграваше пред очите му!

Теа протегна ръце.

– Милост! Милост, Домициан!

Домициан наведе главата ѝ:

– Заболя ли те, когато го накарах да се бие в Колизеума?

– Знаеш, че е така… – Отново притисна лицето си към дланта му. – Моля те, пусни Викс да си върви! Вземи мен вместо него!

– Ти си обикновена пееща еврейка. Защо мислиш, че те искам?

– Защото е така.

– Проклета да си! – Домициан я пусна рязко и се извърна от нея. – Проклета да си! Обикновена пееща еврейка, а си единствената, която има смелостта да ми отвръща! Единствената Гласът му се разтрепери за миг, а Паулиний видя как очите на Теа проблеснаха. Тя пристъпи напред и прокара ръка по ръба на леглото.

– За какво всъщност ти е притрябвал Викс? – каза умолително тя. – Каква ти е ползата от него? Ти не обичаш децата, и то обикновените деца, а той е абсолютно непоносим!

– Правилно. – Домициан се обърна. – Той от мен ли е?

Тя примигна.

– Знаеш, че не е. Твърде е голям, за да е твой син

– Знам. – Домициан погледна към тавана замислено. – Предполагам, че така е по-добре. Един бог не може да има синове. Самият Юпитер убива собствените си деца от Метис, когато разбира, че ще станат по-велики от него. Но Викс

– Какво?

Домициан сви рамене.

– Той ме забавлява

– Аз също те забавлявах някога… – Теа направи още една стъпка напред. – Нали?

Той отново протегна ръка към бузата ѝ. Но този път уви косата ѝ около ръката си и я накара да падне на колене.

– Страхуваш ли се от мен? – попита той и за пръв път Паулиний видя ужаса, изписан на лицето му. – Страхуваш ли се от мен, Атина? Кажи го! Моля те, кажи го! Моля И тогава тя го каза:

– Да!

Лепида

Късото разстояние до Домус Августана ми отне почти цял час. Някаква каляска се беше преобърнала на една улица; другите каляски и носилки не можеха да помръднат. Загубих още време, за да убедя преторианеца да ме пусне да вляза. Само уверението, че имам сведения за заговор, плюс достатъчен брой сестерции ми осигуриха достъп. Доста променена обстановка – няма вестоносци, няма придворни, няма тъжители, притичващи през пищно украсените зали в най-фините си коприни и с изтънчени парфюми. Само групички притеснени роби и огромни орди от стражи.

– Лепида! – Викс, младият любимец на Колизеума, ме хвана за лакътя непочтително. – Търсех те! Аз и префект Паулиний.

– Очаквали сте ме?

– Получихме известие, че идваш. Ще те заведа при императора. Той съвсем се е побъркал, само ти можеш да го успокоиш!

Усмихнах се и му позволих да ме хване под ръка, като си представях главата му, набучена на копие точно до тази на баща му. Беше толкова хубава картинка, че не забелязах кога ме поведе по грешния коридор… Празна галерия за роби, а не императорските зали.

– Това не е...– Той хвана лактите ми зад гърба и подсече коленете ми с професионално движение. Още преди да падна върху мозайката, вече здраво ме бе притиснал с коляно между плешките.

– Какво правиш?!

Викс изви ръцете ми зад гърба и започна да ги завързва с въже, което изтегли от ръкава си.

Аз се извивах и гърчех под него, драсках ръцете му. Той се премести, така че да не мога да го достигна, коляното му натискаше гърба ми с оловна тежест. Невъзможно! Абсурд! Аз бях зряла жена; той беше момче на тринайсет. Абсурдно е да може… да ме държи… ох, ръката ми… как така… невъзможно Поех си въздух, за да изпищя, а той натъпка парцал в устата ми Това не беше възможно! … Та той бе дете!

Завързваше глезените ми.

Ритах и се борех. Крещях ругатни през кърпата. Той ме хвана за краката и ме повлече по коридора като дрипа. Довлече ме до една малка вратичка в стената, която изглеждаше като да е на килер. Не може да е килер Килер беше.

Той спокойно ме дотътри и ме навря вътре. Свих крака, за да го изритам, но той отскочи настрани и набута коленете ми през вратичката.

Не! Не! Лепида Полиа, която скоро щеше да стане императрица и господарка на цял Рим – натъпкана в килер с метли от някакво дете бандит!

Вратичката се затвори. Той стоеше от другата страна и дишаше малко тежко, а аз чаках да чуя подигравките му. Но също като баща си, той не си пилееше думите напразно. Просто се обърна и ме остави там, свита сред тъмнината. Чух неясно гласа му по-надолу по коридора.

– А, ти ли си, Несий? Виж, ще ми направиш ли една услуга

– Императорът има нужда от теб – неясно изрече астрологът. – Сега.

Викс изруга.

– Виж, намери префект Норбан и му кажи, че съм се погрижил за Лепида. Става ли?

– Какво искаш да кажеш? – Гласът на астролога беше леко въпросителен.

– Не е твоя работа! Само му кажи, че вече няма да ни се пречка. А, да, по-добре недей да се ровиш из килерите!

Отдалечаващи се стъпки.

Теа Погледът в очите на сина ми ме ужаси, когато стражите го бутнаха през вратата, но в момента всичко, което можех да направя, беше само да го гледам. Висок почти колкото мен, с по-развити мускули на дясната ръка от упражненията с щит. О, Викс!

– Нахвърли се върху мен, Млади Варварино – каза императорът – и тя ще е мъртва!

Можех да усетя как Домициан се усмихва над главата ми. Блесналите му очи, руменината, обагрила страните му, и устните му, разтворени в онази флавиевска усмивка, която можеше да омае дори боговете. Ръката му небрежно се спря на врата ми, а косата ми обгръщаше ходилото му, както стоях свита на пода.

– Поздрави сина си, Атина! – каза императорът, докато галеше шията ми.

– Здравей, Викс – промълвих иззад завесата от косата ми и видях как шокът, изписан на лицето му, отстъпи място на същински ужас.

– Кажи "здравей", Версенжеторикс! Като добре момче.

– Ти… – Викс звучеше сякаш беше ял пясък от арената. – Ти каза, че ще я оставиш на мира!

– О, но тя сама дойде при мен. За да моли за живота ти, разбира се. Което естествено изисква голяма храброст, защото… Кажи му защо, Атина Аз направих гласа си нисък и треперлив. Най-доброто представление, което трябваше да изиграя през живота си, а дори нямаше музика.

– Защото се страхувам от теб!

Домициан притисна стъпалото си към рамото ми и ме бутна на пода.

– Накарай сина си да го повярва. Накарай го да види.

– Добре! – Изправих се на колене, докато хапех силно устните си, за да накарам сълзите да бликнат от очите ми. – Добре, ужасена съм! Това ли искаш да чуеш? Всеки път, когато ме докоснеш, всеки път, когато ме погледнеш – не мога да мисля, не мога да дишам! И те мразя! Мразя те! Мразя те! … – Започнах да хлипам, но очите ми горяха сухи, скрити в дланите ми.

Домициан отметна глава назад и се изсмя, сякаш беше чул някаква шега. Видях как Викс се спусна към него, но императорът просто щракна с пръсти, без да спира да се кикоти, и двама преторианци сграбчиха сина ми за лактите.

– Не си ли същински пример за предан син, Версенжеторикс?

Викс се гърчеше, за да се освободи, мускулите му се издуваха като змии под кожата и… И изведнъж спря… Защото аз го стрелнах с поглед между разперените си пръсти – поглед от чисто желязо! Викс, ти никога не си ми се подчинявал, през целия си живот, молех се аз. Подчини ми се сега!

– Ти се страхуваш от мен! … – Домициан ме погали по косата, както се гали куче.

– Да, Господарю и Бог наш – казах и веднага скрих лице в дланите си.

– Долу лапите от нея! – изрева Викс.

Домициан се намръщи. Пусна косата ми, пресече стаята и удари Викс два пъти в лицето. Юмруците му паднаха тежки, като чуковете на Вулкан.

– Мълчи сега! – каза той. – Ще се заема с теб по-късно… Какво?

Императорът се обърна и проследи проблесналия поглед на Викс, но единственото, което видя, бях аз, тресяща се до леглото. Беше ми отнело само миг, докато Домициан беше обърнат с гръб, а стражите се бореха да удържат Викс – само миг, за да плъзна ръка под възглавницата и да взема камата му. Още един миг, за да я запратя под леглото и после да продължа да плача – непредставляваща заплаха за никого.

Домициан прекоси стаята отново и се спря до мен.

– И така… Докъде бяхме стигнали, Атина?

Стражите удряха Викс, за да го усмирят, а аз копнеех да скоча и да грабна камата. Не още! Наведох се напред и заплаках, когато синът ми увисна безпомощно между двамата преторианци, а императорът ме придърпа в скута си на леглото

– Плачеш? – каза той. – Ти никога не си се разплаквала лесно Сега ми се струваше доста лесно.

– Може би ще те направя пак моя още веднъж – заради добрите стари времена, така да се каже. Синът ти може да гледа. Но след това, скъпа, не мисля, че ще си направя труда да гледам как умираш. Една мъртва еврейка не е много по-различна от всички останали, нали така?

– Цезаре – два пъти почукване на вратата и гласът на Паулиний. Никога през живота си не бях чувала нищо, което да е толкова добре дошло! – Може ли за момент?

– Влез!

Паулиний отдаде чест официално, стараейки се да не ме поглежда. Домициан ме бутна настрани и отвърна на поздрава с усмивка. Зачудих се с някакво налудничаво спокойствие дали не беше дал нареждания за убийството на Паулиний, след като настъпи неговият час. Най-добрият приятел на един бог със сигурност не биваше да надживее Самия Бог.

– Пристигна един роб, цезаре – каза Паулиний, – който твърди, че знае за подготвен заговор.

– Заговор ли? – Домициан се изправи стреснат. – О, богове, колко е часът?

Аз му отговорих, като приглуших гласа си от ъгъла на леглото:

– Малко след шест. – Вдигнах очи, почервенели от тайно търкане. – В крайна сметка успя да надхитриш смъртта, цезаре! Проклет да си!

– Шестият час? – очите на Домициан се насочиха към големия прозорец, през който слънцето още се виждаше над Тибър.

– Шестият – Паулиний звучеше смутен. – Мислех, че следиш...

– Ами… разсеях се – усмивката на Домициан стана широка. – Най-сетне и Несий да сбърка! Той и неговите звезди! – Господарят и Бог на Рим се надигна от леглото. – Пак се чувствам млад! Сякаш мога да завладея Персия! Може би ще го направя! Наметалото ми, Паулиний! Днес ще вечерям добре!

– Робът, цезаре? – попита Паулиний. – Казва, че има важни сведения Домициан се поколеба, после сви рамене.

– Доведи го!

Паулиний освободи стражите, а Домициан се настани на края на леглото.

– Влез, робе. Ти си?

– Стефанус, Господарю и Бог наш – гласът боботеше в ушите ми, – бивш градинар на Флавия Домицила.

Насочих погледа си към изваяните сребристи перила на леглото, като продължавах да плача тихичко, всеки нерв от тялото ми беше опънат като струна на арфа… Единственото, което виждах от Ариус, беше бялата лента, опасваща ръката му.

Домициан се намръщи.

– Имал си някакви сведения?

– Открих едни свитъци… Сториха ми се съмнителни… – Мускулестата кафява ръка, която обичах толкова много, му подаде списък с имена, написани близко едно под друго.

– Сенатор Нерва? – четеше Домициан. – Кой би могъл да предположи?! – Той разгъна пергамента и когато аз се осмелих да вдигна поглед, видях, че очите му се насочиха към Викс. Синът ми стоеше свит, забравен в ъгъла, където стражите го бяха тикнали, но главата му беше изправена, а искрящите му очи – заковани неподвижно върху роба с известеното име Стефанус. Робът, зад чийто силует слънцето стоеше твърде високо над Тибър, за да е на залез Очите на Домициан се стрелкаха напред-назад, но паниката го обзе едва когато Ариус извади кама от превръзката на ръката си!

Императорът изкрещя, когато камата се заби в слабините му!!!

Демонът изрева от удоволствие! Ариус изрева в отговор!

Той се стрелна напред, като съдра фалшивата превръзка от ръката си и нанесе втори удар. Императорът вдигна едната си ръка и острието се плъзна покрай костта ѝ. Кръвта шурна на струйка и опръска лицето на Ариус. Той вдиша аромата ѝ като индийски парфюм.

В мътните отражения на лунния камък той видя Теа да опипва под леглото оплетените чаршафи и да грабва падналата кама на императора… Втурва се, залитайки през стаята, и сграбчва Викс в прегръдките си. Този първи удар в слабините беше за нея! За плача, който бе чул, докато чакаше пред вратата… За смеха на императора Домициан замахна с ръка, за да му избоде очите с пръстите си. Ариус извърна глава на една страна и усети кървавите пръсти да се плъзват по бузата му, а после заби юмрука си в шията на Домициан. Ударът запрати императора сред копринените възглавници на леглото. Той започна да лази назад като паяк, докато търсеше камата, която неотменно стоеше на мястото си под възглавницата. Ариус изчака да види как опипващите му пръсти няма да намерят нищо… Тогава погледът на императора падна върху Теа в панически ужас После Ариус разпори корема на Домициан, както се разпаря риба.

– СТРАЖА! – изкрещя императорът, като се преви на две – СТРАЖА!

Нямаше стража. Паулиний ги беше изпратил в другия край на двореца, беше им дал някакви безсмислени задачи и ги беше подкупил безцеремонно със златото на Маркус. Ариус виждаше Паулиний с крайчеца на окото си, неподвижно притиснал се към стената.

Хубавец, прошепна демонът. Забрави за него.

Свирепата черна ярост се надигна толкова бързо, че зрението му се замъгли. Точно както в първите дни в Колизеума, в дните, когато светът беше само един меч и ивица пясък, и някой, когото да убие, а после кошмарите – без Теа, която да ги прогони с песен. Удари го отново и повали Домициан в леглото, покрито с кървава коприна, но не му беше достатъчно.

– Паулиний! – извика Домициан.

Ръката на хубавеца се плъзна към дръжката на меча, сякаш щеше да се нахвърли върху Ариус, който се приготви да се бие с двама едновременно, но Паулиний не помръдна от мястото си. Стоеше облегнат на стената, неподвижен като скала, с широко отворени очи.

– Паулиний! – Домициан погледна най-близкия си приятел с очи, плувнали в кръв, а Ариус го остави да го гледа, докато предателството изплува в тях и Паулиний извърна поглед.

Императорът нададе вой, размахал ръце, а Ариус го прекрачи, без да бърза, опря коляното си между плешките му. Заби ножа в широкия гръб и преряза гръбнака му сякаш беше копринено въже. Императорът издаде тих стон.

Той умира, помисли си Ариус като в мъгла. Аз убивам императора на Рим.

– Не! – викът дойде от Паулиний, когато отскочи от стената.

Ударът дойде отстрани на Ариус и го повали далеч от императора. Той се изправи, но Паулиний беше застанал на едно коляно над тялото на императора и не позволяваше на Ариус да се приближи, като държеше насочена към него кама. – Достатъчно, за бога, остави го да умре като мъж!

– Той не е мъж! – изръмжа Ариус.

Но Паулиний не го чуваше. Повдигна Домициан с трескави, верни ръце. Кръвта се лееше отвсякъде… Паулиний плачеше:

– Цезаре… Цезаре… – Махни се от него! – изръмжа той на Ариус и замахна с камата.

Острието мина на няколко пръста от Ариус.

Домициан подръпна ръката на префекта си.

– Цезаре? … – Паулиний се наведе по-близо. – Цезаре?

Домициан изтръгна камата от ръката на Паулиний и му преряза гърлото.

Теа изпищя.

Ариус скочи. Твърде късно!

– Юстина – прошепна Паулиний изумен и издъхна.

Теа Пуснах сина си и схваната се изправих на крака, хвърлих се през тялото на Паулиний към Домициан, който лежеше по гръб върху мозайката и се давеше в собствената си кръв. Изпълзях върху него и приковах тялото му със своето, очите му със своите.

Никога не съм се страхувала от теб, казвах му аз. Никога не съм се страхувала от теб.

Гледах го в черните му очи, докато не угаснаха.

Дълго време никой не проговори. Аз лежах простряна върху Домициан, подгизнала от кръвта му. Викс седеше замръзнал в ъгъла. Ариус, застанал на едно коляно до тялото на Паулиний, гледаше напред с невиждащ поглед. Никой не помръдваше. Никой не проговаряше.

Тогава Ариус захвърли камата. Тя отскочи от срещуположната стена и Викс се разтресе от металическия звук.

– Богове… – каза той с дрезгав глас, – богове Ариус протегна към него изморената си ръка и Викс се облегна върху якото му рамо. Ариус вдигна ръце към врата на хлипащия си син, хвана сребърния обръч и го строши надве. Запрати го към стената, където той падна с меко издрънчаване, а черното око се превърна в обикновена бучка черен ахат. Очите на Ариус се затвориха и останаха здраво стиснати за миг, а когато се отвориха отново, демонът вече не беше там.

Отстраних се от трупа на Домициан и отпуснах глава върху другото рамо на любимия ми. Той зарови устните си в косата ми и аз почувствах как тръпки побиват тялото му.

Все още стояхме така – тримата в едно цяло, – когато целият свят се сгромоляса отгоре ни

Лепида Часове в тъмното – часове и часове. Аз пищях през парцала, удрях вратата на килера с обутите си в сандали крака, но никой не идваше. Домициан беше наредил повечето роби да се махнат в деня, когато се очакваше да умре.

Той не беше мъртъв още. Не можеше да е мъртъв! Трябваше да живее, за да ме чуе, а после да целуне краката ми и да ме направи Господарка и Богиня, защото благодарение на мене щеше да е жив!

Звуци от провлечени стъпки отвън. Изпищях през парцала и започнах да барабаня с ходила по вратичката. Скърцащ звук, а после светлината заслепи очите ми, когато вратата бавно се отвори. Започнах да мигам свирепо, когато видях празното кръгло лице на астролога. Несий.

– Има твърде много килери в този дворец – каза безизразно той. – Трябваше да проверя стотици.

– Веднага ме развържи! – избухнах аз, когато той извади парцала от устата ми. – Къде е императорът? Имам сведения за заговор! И императрицата участва, и домашният му любимец Викс.

– Ганимед… – каза астрологът.

– Какво? – охлабих въжетата от китките си. Ако можех само да се добера до Домициан, щях да видя Теа и Ариус, и Викс, и Маркус, и Паулиний оковани във вериги преди падането на нощта – всички врагове, които някога съм

– Ганимед… Помниш ли го?

– Кого дали помня?

Ръцете му се сключиха около врата ми, преди да мога да осъзная какво прави.

– Несий… – задавих се аз и тогава пръстите му спряха дъха ми.

– Ганимед… – Той ме притисна към стената, без да спира да стиска. – Ганимед!

Аз се опитвах да си поема дъх и дращех китките му. Счупих си два нокътя – ще си плати за това!

– Ганимед… – Лицето му беше празно, като мраморно, докато ръцете му се впиваха все по-дълбоко и по-дълбоко в шията ми, като обръч от нагорещено желязо. – Ганимед!

Оставих дълбоки следи от нокти по ръцете му, като ги дращех ту от едната, ту от другата страна, докато задушаваща слепота изпълваше главата ми. Стражите щяха да дойдат, те щяха да убият Несий, щяха да ме заведат при императора…  косата ми падаше на заплетени змии, щеше да е чорлава, когато Домициан ме види.

– Ганимед – стискаше той. – Ганимед!

Гърлото ми изгаряше в пламъци и сковаващи малки проблясъци от болка гъделичкаха крайниците ми. Не… Това не можеше да е наяве… Аз бях Лепида Полиа, Господарка и Богиня на Рим – бях красива и Фортуна ме обичаше.

– Ганимед!

Чувствам как кръвта пулсира във врата ми, между ръцете му.

– Ганимед! – повтаря той. Кръвта капе от ръцете му, от драскотините. Удрям го и червеното от боядисаните ми нокти се смесва с червеното от кръвта му.

Събирам всичките си сили и пищя… нищо не излиза от гърлото ми… нищо, освен едно-единствено приглушено хриптене, докато пред очите ми причернява, а крайниците ми изтръпват.

– Ганимед! – шепне той.

Аз се отпускам, подпряна на стената, усещам, че езикът ми провисва от устата. Изкривеното лице на астролога ми се струва замъглено зад черните цветя, които разцъфват пред очите ми. Кой – опитвам се да кажа, – кой, кой? – но не ми е останал дъх. Кой е Ганимед?

Глава трийсет и пета

Маркус влезе в къщата си и с всяка неравна стъпка, която изминаваше, една и съща мисъл пулсираше в главата му Синът ми е мъртъв!

Той не можа да си остане вкъщи и да чака, след като Ариус и Теа тръгнаха към Домус Августана. Беше си измислил някакъв претекст да се разхожда пред портите на двореца… Така че бе един от първите свидетели на сцената, когато вече кръвта беше спряла да се лее и бе настъпило времето на паниката. Един от първите, които видяха зейналото гърло на Паулиний, отпуснатите му, сгърчени крайници, протегнатата ръка

– Остави го, Маркус! – беше казала императрицата. – Ще му подготвим погребение на герой! Верният приятел на императора, загинал в опит да го спаси!

Паулиний е мъртъв!

Маркус се загледа за миг във вратата на собствената си къща, преди да я разпознае. Бавно повдигна резето, мина, накуцвайки, през градината, влезе в тъмния празен коридор.

Паулиний е мъртъв!

Той тръсна глава – тази невъзможна мисъл… Очите му се спряха на атриума. Лунна светлина и фигура, облегната в сянката на една колона.

– Калпурния?

Тя се стресна, обърна се. Очите ѝ бяха огромни дупки върху бялото лице.

– Маркус – прошепна тя. – О, богове, Маркус!

Тя изтича няколкото крачки през атриума и се хвърли на врата му.

Отвори уста, за да ѝ каже, и вдиша объркващата смесица от ароматите ѝ: билки, стрита мента, сладък хляб във фурната; и тогава острата болка го прониза, набъбна в него толкова, че си помисли, че ще умре. Той скри лицето си в рамото ѝ и неясно чу как тя отпрати любопитните роби.

– Ти си добре! – Ръцете ѝ обгърнаха здраво врата му, бузата ѝ се притисна към косата му. – Не мога да повярвам! … Чаках с часове… не знаех къде си… не исках да знам нищо, но ти си добре… ти си добре и това е всичко, което искам! О, богове, Маркус, не ме оставяй сама! – Тя целуваше устата му, очите му, ръцете му, отново и отново. – Не ме оставяй повече сама, няма да мога да го понеса. – Тя не спираше да го целува, а устата ѝ имаше вкуса на всичките прекрасни неща на този свят.

Той се пресегна нагоре, бавно хвана лицето ѝ в ръцете си.

– Ти плачеш?! – Тя се отдръпна, като усети соления вкус на бузите му. – Какво има?!

– Паулиний… Паулиний е… – Той произнесе думите, докато все още имаше силата да го направи: – Той е мъртъв!

– Мъртъв?! – Почувства как цялото ѝ тяло потръпва. – Какво искаш да кажеш, как?!

– Убит… Императорът също… – добави Маркус тежко.

– Паулиний?! … – Закри с ръка устата си. – О, богове! О, Маркус! Споделям мъката ти… – тя пристъпи по-близо и допря челото си до неговото.

– Предложиха ми… – Той спря и леко се отдръпна, усещаше годеницата на сина си, притиснала тялото си към неговото, ръцете ѝ, вплетени зад врага му. Бе негова, стига да го пожелаеше. Кога се беше случило това?

Той прокара пръст по високото ѝ, ясно чело.

– Би ли искала да станеш императрица?

– Моля?

– Предложиха ми империята, Калпурния. Императрицата ми го беше предлагала и преди, но заради Паулиний ѝ отказвах. Защото един император трябва да поставя империята над всичко – над семейството си; трябва да осинови своя наследник, за да е сигурен, че ще осигури най-добрия мъж за Рим. А подобна система не може да функционира, освен ако императорът не е бездетен – когато няма собствени завистливи синове, които да очакват да го наследят.

– Ти вече нямаш синове, Маркус Норбан – беше казала императрицата, докато стояха над тялото на Паулиний. – Посочи мъжа, който ще бъде твой наследник! Осинови го и вземи пурпурния плащ!

– Маркус?! – Калпурния го целуна отново. – Маркус, какво има?!

– Нищо – поклати глава той. – Калпурния, имам нужда да остана сам. Би ли ме извинила?

Тя се оттегли незабавно, без въпроси. Не твърде далеч, така че можеше да я извика с една дума, ако поиска.

Той седна на мраморната пейка в атриума. Имаш един час, беше казала императрицата. До един час трябва да имаме император. Ти или някой друг. Половината от това време вече беше изтекло. Той скръсти ръце.

Император Маркус Вибий Август Норбан.

Дори и със скръбта, която го раздираше отвътре, щеше да живее още години. Достатъчно, че да въведе ред в империята за своя талантлив и жизнен млад наследник. Достатъчно години, че да смекчи законите за държавна измяна, да изглади взаимоотношенията със Сената, да построи достатъчно монументи и храмове, за да стане Рим по-красив. Работа, тежка работа, в продължение на години и години, преди да бъдат компенсирани тежките времена… Но защо да не прекара последните си години в служба на империята?!

Император Маркус Август да изживее остатъка от дните си в двореца, заобиколен от стражи, да се обръща към Сената от централната трибуна вместо от задните редове, да вдига ръката си в поздрав към ликуващите маси, да седи начело на триумфалните шествия и игрите, облечен в пурпурна тога. Да работи нощем, за да подобри системата за сечене на монети, да разшири границите и да построи нови акведукти… Мъж без наследници – глупаво е от негова страна да го споменава, защото една млада здрава съпруга щеше да му роди деца – синове, които щяха да очакват да наследят империята. Император с дъщеря, която ще трябва да се омъжи за осиновения му наследник – мъж, три пъти по-възрастен от нея самата, – за да се засили съюзът. Маркус Август Цезар, дванайсетият император на Римската империя, от когото щяха да се страхуват приживе, щяха да го боготворят след смъртта му, щяха да го извайват в мраморни статуи, за да се съхрани за идните поколения.

Ти трябва да бъдеш император, Маркус, спомни си той, че веднъж му беше казала една жена, преди много време. Е, сега имаше тази възможност. Минутите отлитаха една по една и той стоеше неподвижно като статуята, която можеше да поръча да му изваят до утре сутринта, стига да пожелаеше.

Потърси парче пергамент. Перо. Мастило. Написа една-единствена дума. Един прозяващ се роб се надигна от леглото си и се отправи, без да бърза, към Домус Августана с бележката.

Маркус се обърна към сянката. Протегна ръка и зачака с бавен, тих трепет на надежда топлите пръсти на Калпурния да докоснат неговите.

Теа

Тишината влезе заедно с императрицата в личния ѝ таблинум. Навън робите пищяха, стражите се щураха напред-назад, мраморните коридори отекваха от плачовете, но тя затвори плътно вратата зад мен и заключи цялата суматоха навън.

– Този шум! … – направи гримаса тя. – Мисля, че тук ще бъде много шумно през следващите няколко дни. Веднага щом империята отново влезе в крак и заживее ритмично със собствена власт, ще се оттегля в някоя малка тиха вила в Баие, където няма да чувам нищо друго, освен птичи песни – каза жената, току-що убила съпруга си и седна делово зад писалището. – Може би ще напиша мемоарите си.

Аз примигнах. Дузина робини можеха да свидетелстват, че императрицата е седяла невинно зад стана си и е тъкала платно за дома, докато някой е разсичал мъжа ѝ на парчета, но тя определено пристигна бързо на местопрестъплението веднага щом всичко приключи. Преди робите и стражите да нахлуят в окървавената императорска спалня. Под нейните грижи Ариус, Викс и аз бяхме бързо отведени в различни посоки. "За безопасност" – беше обяснила императрицата, когато Викс се изгуби надолу по един коридор, а Ариус – по друг, а мен хвана за лакътя и лично ме съпроводи от облицованата с лунен камък, подгизнала в кръв спалня до собствения си таблинум. Нямах никаква гаранция, че тя няма да… Ами да направи нещо? … Доколко всъщност познавах императрицата? Доколко изобщо някой я познаваше?

– И така, къде са Ариус и синът ми? – казах аз, като чувах думите си да се носят сякаш отдалеч. – В някоя закътана килия, където скоро ще отведат и мен и където всички ще бъдем удушени и после ще се отървете от телата ни?

– Преди двайсет години, да – намръщи се разсеяно императрицата, гледайки един от многото списъци пред себе си. – Но съм станала малко по-мъдра с възрастта. Ти и аз, Теа, имаме привилегията да сме единствените жени на този свят, които са оцелели от привързаността на Домициан. Сигурен знак за божествена милост, а аз не съм човек, който би си играл с избраниците на боговете!

– Тогава къде е Ариус?

– Ариус ли? … – Императрицата зачеркна една точка от списъка. – В момента старателно го шие личният ми лекар, който казва, че той ще се възстанови много по-скоро, отколкото може да се очаква за който и да е мъж на неговата възраст и с неговите навици. Въпреки че пуснахме официално съобщение, че е мъртъв – добави тя. – "Робът Стефанус – основен виновник за смъртта на обичния ни император, беше смъртно ранен по време на схватката край императора…" и така нататък. Поне един виновник трябва да бъде публично обвинен за деянието. Ще намерим някое тяло на престъпник, за да го изложим на "Стълбата на воплите".

– Ами Викс? – попитах аз. – Къде е той?

– Ужасният ти син ли? Знаеш ли, това дете унищожи цяло едно крило от новия дворец. Играеше си на гладиатор и го направи на пух и прах! А и не една кесия е изчезнала, откакто той… Както и да е, няма значение… Той избяга, след като го задържаха!

– Какво?! Къде?! Пуснала си го да си отиде?

– Разбира се, че не! Не бих оставила това малко зверче без надзор дори и за миг. Лекарят ми го проследи. О, не се тревожи! Отвратителното момче – ох, той ме прави толкова щастлива, че нямам деца – ще се върне скоро. Вероятно е отишъл да вземе онова ваше трикрако куче. Ариус питаше за него доста настойчиво=

– Всичко ли знаеш, домина?

– Почти – каза спокойно тя. – Имам най-добрата шпионска мрежа в цялата империя Тя извади восъчна плочка и започна да пише. Аз изпуснах една несигурна въздишка и потънах в креслото до писалището ѝ. Главата ме болеше. Все още бях оплискана с кръвта на Домициан. Синът ми беше изчезнал, шиеха раните на любимия ми за хиляден път. За последен път? Определено беше твърде хубаво, за да повярвам.

– Какво пишеш, домина? – попитах.

– Един хубав нов списък. – Тя енергично подчерта заглавието: – "Неща, които трябва да свърша". Да подготвя официално обръщение към народа на Рим, да свикам Сената, за да одобри новия император, да организирам бързото му възкачване на трона, да направя няколко дребни неща за Флавия

– За Флавия? Значи тя е добре?

– О, да! Лично се погрижих за това. Синът ѝ вече е при нея, този, който твоят син и Паулиний спасиха, а тя роди момиченце преди няколко месеца. Добре са, Флавия и децата, но е крайно време някой да ги прибере от онази мрачна скала.

– Но вероятно не можеш да я върнеш обратно в Рим

– Не. По-добре е, мисля, династията на Флавиите да бъде обявена за изчезнала. Но едно семейно имение в Испания или в Сирия за една почтена вдовица и двете ѝ деца – това би било добре. Да, Испания е хубава страна. Може би ще ѝ изпратя и Несий. Той изглежда доста унил напоследък На вратата се почука.

– Влез!

Един роб тихо ѝ подаде сгънато листче.

– От сенатор Маркус Норбан, домина.

Очите ѝ пробягаха по единствената дума на бележката.

– Така си и знаех – остави тя настрана пергамента, взе две запечатани писма и ги предаде на роба. – Занеси ги на написаните адреси!

– Сенатор Норбан няма да облече пурпурната тога, нали? – предположих аз веднага щом вратата хлопна.

– Какво те кара да мислиш, че

– Не съм толкова глупава, домина

– Ами… – сви рамене тя. – Маркус няма да бъде император. Той вероятно ще се опита да се оттегли и от Сената, но аз няма да допусна подобно нещо. Той може да служи на империята още дълги години, а и сладката малка Калпурния Сулпиция ще му вдъхне нов живот.

Аз подпрях брадичката си с длан.

– Щеше да бъде добър император Императрицата повдигна вежда в знак на изненада, че чува мнението на една робиня по подобен въпрос. Но аз вече не бях точно робиня, така че веждата ѝ се свали отново.

– Е, и сенатор Нерва ще свърши работа. Маркус и аз отначало се бяхме спрели на него – добро потекло, силна кариера, напълно скучен. Аз лично предпочитам Маркус, но и Нерва ще свърши работа.

– О, той не е лош – казах аз. – Някога пеех за него в Брундизиум. Много е щедър с възнаграждението.

– Да се надяваме, че ще е щедър и по отношение на данъците. – Императрицата се облегна, отпусна се за пръв път за всичките години, откакто я бях наблюдавала. – И така… – каза тя.

– И така… – казах аз.

Загледахме се една в друга.

– Какво ще правиш сега, домина? – попитах.

– Ами… – Изглеждаше замислена. – Имам сестра и две братовчедки, които не ми говорят от двайсет години. Това не е първият път, когато се бъркам в императорските дела, така да се каже, а те никога не са го одобрявали. Време е да загладим старите вражди. После мисля, че ще се оттегля в тази тиха малка вила в Баие и ще живея до много дълбока старост. – Императрицата наклони лекичко глава към мен: – А ти, скъпа моя?

Свих рамене.

– Ариус иска планини… Иска и да е градинар

– Колко пасторално! Той справя ли се с градинарството?

– Флавия казваше, че е успял да унищожи повечето от лозите ѝ в северното лозе.

– Може би ще стане по-добър. А ти, ти какво искаш?

– Аз искам просто Ариус. Градинар или гладиатор.

– А ужасният ти син? Той ще бъде ли щастлив в планините?

– Може би ще има няколко братя и сестри, които ще може да обучи и да си има цял легион.

– Ти вече носиш дете, нали?

Усмихнах се.

– Отлично! Отгледай го здраво! А що се отнася до младия Версенжеторикс… – каза императрицата замислено. – Той може да командва истински легион някой ден, ако хороскопът на Несий е верен. Този твой отвратителен син има талант, Теа. Ако иска работа, когато поотрасне малко, ще е добре дошъл в Рим. Под друго име най-вероятно. Мисля, че можем да кажем сбогом на Младия Варварин. Макар че вероятно не и на Версенжеторикс! … – Тя потръпна.

Може би трябваше да защитя сина си. Или може би не. Свих рамене.

Тя ми подаде една връзка с впечатляващо прилежно подпечатани и запечатани писма, които прегледа едно по едно.

– Документи, че сте свободни – за теб, за Ариус и за онова непоносимо момче. Документ за преминаване през Гибралтар с кораб и друг за преминаване в Британия. Кесия със сума, достатъчна да започнете нов живот. Ежегодна издръжка, която ще ви се изплаща анонимно на първо число всяка година, поверена на управителя на Лондиниум[26], който е инструктиран да не задава въпроси, независимо кой ще отиде да я вземе. – Тя ги бутна през масата. – Това е наградата ви!

Аз взех пакета, който съдържаше цялото ми бъдеще.

– Заслужихме си я!

– Така е! – Императрицата стана и започна да сваля един по един всички смарагди от пръстите и шията си. – Приключих със зеленото – рече тя. – Мисля да раздам смарагдите на сестра си и братовчедките. Но първо избери нещо за себе си, драга моя!

Аз взех едно широко колие с блестящи смарагди, с което спокойно би могло да се купи къща в Британия, а дори може би и цяла планина.

– Ще ти трябват нови дрехи преди заминаването – продължи императрицата, като облегна лакти на ръба на писалището. – Кървавите петна вече не са на мода, както бяха някога. Ще ти изпратя някои от моите дрехи. Ние сме почти еднакви на ръст, струва ми се.

Всъщност си приличахме и в редица други отношения. Еднакво слаби, еднакво високи, с еднаква тъмнокестенява коса. Домициан я беше обичал, а после я бе намразил; беше се прехвърлил на Юлия, която беше нейна пълна противоположност; после взе мен, защото бях пълна противоположност на Юлия… Което означаваше, че аз приличах повече на нея, отколкото на Юлия. Но дали имаше някоя след мен, която прилича на Юлия?

– Защо ми помагаш, домина? – попитах я аз. – Заради Юлия ли?

– Не че е твоя работа – отвърна спокойно тя, – но всъщност – да. Изпитах облекчение, когато очите на Домициан се насочиха от мен към друга – разбираш защо. Такова облекчение, че почти хвърлих Юлия на вълците.

– Вълците щяха да са по-мили от Домициан.

– Да, със сигурност, но тогава вероятно не съм била съвсем с всичкия си. Също както и ти в един момент, както и Юлия. Поне всяка от нас успя да му отвърне на удара по свой собствен начин.

– Някои повече от други! – казах аз.

Императрицата се засмя. В тази тиха стая си представих, че чувам и смеха на Юлия.

– Сега и аз имам един въпрос – погледна ме императрицата. – Наистина ли каза на Домициан, че е обикновен нищожен човечец?

– Да.

– О, богове, ще ми се да можех да видя изражението му. – Императрицата пристъпи напред и притисна бузата си към моята за сбогом. Усмихнах се, но и леки тръпки пробягаха по тялото ми от докосването ѝ. Бяха ме наричали господарката на Рим, също както бяха наричали и Юлия, но всички бяха сгрешили и за двете ни. Тук беше истинската господарка на Рим: власт, изтъкана от плът и кръв, една жена с хладен глас, която малко приличаше на мен.

– Успех, Теа! – каза императрицата.

Успех, Теа! – повтори гласът на Юлия. И трите се разделихме.

***

В коридора отвън видях двама мъже, заобиколени от преторианци. Сенатор Марк Кокцей Нерва, все още по нощница, изнервен и троснат, се оплакваше от студения нощен въздух. И мъжът, който щеше да бъде посочен за негов наследник, великият войн и уравновесен главнокомандващ, без съмнение предложен на императрицата от сенатор Норбан: командир Марк Улпий Траян, който се прозяваше широко, но бе напълно въоръжен и изпънат като струна.

– Аве, цезаре! – казах аз и отминах, преди който и да е от тях да успее да ме изгледа смаяно.

***

Розови листенца. Тръбачи. Каляски. Ликуване. Рим, смеещ се и щастлив, нагизден в празничните си цветове, беше готов да празнува. Маркус можеше да го усети.

Император Нерва, със златен венец и пурпурна тога, беше носен на позлатена носилка от осем нубийци. Стар и придирчив, помисли си Маркус, и със сигурност няма да се хареса на легионите – но се прекланя скромно пред статуите на боговете и повече от щедро хвърля монети на тълпите. Траян получи по-бурни приветствия, докато яздеше отзад на сивия си кон, с лавров венец на главата, килнат жизнерадостно на една страна. Маркус се запита дали трябва някой ден да каже на Траян, че е спечелил лавровия си венец с това, че изхвърли Лепида Полиа от носилката… Вероятно не.

Император Нерва зае мястото си на трона.

Жреците се доближиха; водеха жертвените бикове, закичени с гирлянди от рози. Девиците весталки бяха подредени в мълчалива бяла редица. Сенаторите в официалните си тоги с пурпурни ивици. Маркус зае мястото си между тях с дълбок поклон. Той се оттегли назад, придружен от Сабина. Тя изглеждаше толкова висока и хубава в първата си женствена туника, че той осъзна – скоро вече няма да е дете. Но щеше да я задържи при себе си поне още няколко години, преди тя да се омъжи. Помисли си дали трябва някога да каже на дъщеря си, че е бил на крачка от императорския трон и че тогава тя би била императрица, ако се омъжи за жизнерадостния Траян… Вероятно не.

Калпурния се присъедини към тях, сияеща като пролетен нарцис в жълтата си туника. Маркус взе ръката ѝ и я притисна към бузата си, въпреки че знаеше как ще шушукат хората. Той все още не се беше оженил за Калпурния, не и преди края на септември, когато авгурите бяха предрекли, че датата е най-благоприятна, но тя вече се беше нанесла напълно открито в къщата му с всичките си роби и принадлежности. Семейството ѝ мърмореше, а цял Рим шепнеше, но годеницата му беше непреклонна.

– Обожавам те, Маркус! – бе казала тя откровено. – Няма да пропилея нито един ден повече далеч от теб!

На Маркус му се стори доста забавно – да бъде скандален на тази възраст. Мнението на само един човек на този свят имаше значение за него и този човек беше дал съгласието си на мига.

– Щастлива съм да те видя щастлив! – беше казала Сабина, вдигайки поглед от картата, която беше разпънала на масата в библиотеката му. – Не че сега си съвсем щастлив, но ще бъдеш. Калпурния ще се погрижи за това. А и тя ще те дари с още много деца, което е добре, защото смятам да видя света, а не да се омъжа за някой сенатор и да стана празноглава римска матрона. Така че ще има още някой, освен мен, който да носи семейното име.

Тогава тя видя лицето му и подпря малката си кестенява главичка на рамото му.

– Линий също не би имал нищо против – каза нежно тя. – Той също щеше да иска да си щастлив.

– А майка ти? – успя да промълви Маркус въпреки ужасната буца, която засядаше в гърлото му всеки път, когато Паулиний се появеше в мислите му. Той не беше готов да говори за Паулиний, не още, дори и със Сабина.

– Е, майка ми нямаше да иска да си щастлив – призна Сабина. – Но това сега е без значение.

Лепида Полиа беше открита мъртва в Домус Августана, натъпкана най-позорно в един килер… Още една жертва, допуснаха всички, на убиеца, който беше отнел живота на императора. Маркус, който знаеше по-добре истината, изобщо не поиска да се разследва смъртта на бившата му жена. В болката по загубата на Паулиний това изобщо не го вълнуваше.

Някогашната императрица на Рим сама пристъпи към император Нерва и сведе глава в изящен поклон. Тя остана вярна на думата си и се погрижи Паулиний да бъде погребан с почит, като мъж, загинал в опит да защити своя император и приятел. В негова чест беше издигната арка и името му щеше да остане в историята завинаги. Императрицата вече бе прокарала тази идея в Сената за последно от поста си на императрица, преди да оповести оттеглянето си в Баие при семейството си. Тя се поклони ниско пред новия император в бялата си коприна, жена, която всички римски матрони можеха да сочат на дъщерите си като пример за добродетелност и благоприличие. Маркус си спомни императрицата от времето, когато беше младо момиче с тъмнокестенява коса, с талант да крои интриги, момиче, което той не харесваше. Сега я харесваше, но дали би я дал като пример за подражание на Сабина? … Вероятно не.

Несий, астрологът, направи недвусмислено предсказание, кръглото му лице изглеждаше охранено и сияещо. Маркус усети как пръстите на Калпурния стискат неговите, докато слушаше за осемдесетте години бляскаво бъдеще, които предстояха на Римската империя. Златният век на Рим, както обеща Несий, беше в зората си.

Маркус, а с него и целият Рим почувстваха, че са го заслужили.

***

– Трябва да тръгваме. – Ариус усети как Теа го потупа по рамото. – Лодката ни чака. О! – възкликна тя като го обърна към себе си. – Ти пак си такъв, какъвто беше!

Той прокара ръка по косата си – измита от ореховия сок, тя имаше обичайния си рижав оттенък. Брадата също беше изчезнала.

– Харесвам ли ти така?

– Обожавам те! – Тя сплете ръце около врата му и притисна бузата си към гладкото му лице. Той обърна ръката ѝ и целуна вътрешната страна на китката ѝ. Носът ѝ бе изгорял от слънцето, косата ѝ се спускаше сплетена по гърба, а той я обичаше така безумно, че не знаеше дали светът е на мястото си.

– Хей! – извика Викс, като се появи под мишница с кучето, което беше изплезило доволно език. – Оставете това за кораба!

Ариус само го бутна с ръка и Викс се олюля назад, ухилен до уши. Той беше израснал с още три пръста по време на престоя си в двореца, а двубоите в Колизеума бяха развили мускулите на ръцете му, но все пак си изглеждаше момче. Измъченият, мнителен поглед бе изчезнал от лицето му и той се носеше по улицата със старата си наперена походка.

Те избраха пустите странични улички, ръката на Теа се беше вкопчила в тази на Ариус, а Викс тичаше напред и мяташе пръчка на кучето. Не се тревожеха, че могат да ги спрат. С печата на императрицата на документите им никой войник в Рим не би направил нищо друго, освен да ги поздрави и да отмине. Но така или иначе, всички войници бяха заети да гледат новия си император. Никой не знаеше, нито се интересуваше, че едно тричленно семейство отиваше към лодка в Тибър.

Британия. Ариус не я беше виждал, откакто беше на годините на Викс. Но когато поемеше въздух, все още можеше да усети аромата на планинските мъгли.

Той се блъсна във Викс, спрял се по средата на улицата.

– Какво… – очите му проследиха погледа на момчето.

Гладиатори.

Едри мъже, целите в белези, с лилави наметала, се качиха с твърда стъпка в чакащата ги каляска. Въоръжени мъже с далечни и напрегнати лица под шлемовете. Хвърляха раздразнени погледи към напарфюмирания, напудрен ланист, който подаваше глава от позлатената си носилка, за да ги смъмри.

– Игри – каза Теа, – за да отпразнуват коронясването. Траян много обича игрите. Ариус потръпна. Като погледна надолу към Викс, той видя израз на отвращение върху лицето на сина си.

– Да вървим! – каза Ариус.

Продължиха мълчаливо. Зад тях каляската тежко трополеше по пътя.

Ариус погледна назад през рамо. Колизеумът се мержелееше в далечината, кръгла каменна сянка, в която се криеха една ивица пясък и всичките му кошмари.

Ръката на Теа стисна неговата.

– Не поглеждай назад! – каза тя. – Спомни си какво се случи с жената на Лот!

Той примигна.

– С кого?

– Еврейска история… Повярвай ми: не трябва да гледаш назад!

Ариус откъсна поглед от Колизеума. Колебливо се вгледа в собственото си съзнание и се ослуша за гласа на демона.

Той е мъртъв, каза Херкулес. Демонът е точно толкова мъртъв, колкото и императорът. Ти, едър глупчо такъв!

Чиста, прозрачна тишина.

– Ариус?

Колизеумът остана далеч зад гърба му и потъна в небитието, а той отправи поглед напред.

Теа

Това беше просто малка, бързоходна лодка, предназначена за превоз нагоре-надолу по река Тибър, но тя щеше да ни отведе до морето. Ариус вече вдишваше вятъра и кръстосваше палубата с нова, по-лека походка, която изпълваше сърцето ми с радост. Той изхвърли един моряк през палубата, защото се беше опитал да ритне кучето, но след това доста дружелюбно го измъкна от водата. Друг моряк пък плесна Викс по врата, защото се катереше по мачтите, но Ариус не го метна зад борда. Дори посъветва моряка да пляска сина ни по-често, защото Викс си взимаше поука бавно. Приятно бе да виждам Ариус толкова спокоен и жизнерадостен. Приятно бе и че поемаше грижата за Викс и вече нямаше така да ми тежи да се разправям сама с него.

– Хубаво е, че надживя увлечението си по арената – отбеляза Ариус през слънчевия следобед, който последва, облегнат на перилото до мен, докато наблюдавахме как Викс се опитва да спори за нещо с капитана за определяне на курса. – Може и да е луд, но прекалената лудост не е полезна на арената.

– Колко време мислиш, че ще успеем да го задържим? – Гледах как Викс разрошва рижавата си коса с жест, точно изкопиран от баща му. – Той говореше нещо за завръщане в Рим някой ден, за това как ще стане главнокомандващ на легиони, ще предвожда армии и ще съсича дракони

– Няколко години.

– Можем ли да го спрем?

– Императорът на целия познат ни свят не успя да го спре. Ариус ме прегърна през кръста и опря брадичката си върху главата ми.

– Онзи астролог не каза ли, че Викс ще поведе армия някой ден?

– Ще води армия от бандити, това ще води! Синът ни се е запътил към бъдеще на престъпник. – И все пак… Моето дете, син на певица и гладиатор, да порасне и да стане главнокомандващ на легиони… Как ли би бесняла Лепида Полиа, ако можеше да разбере! Но нея вече я нямаше, за да излива злобата си върху когото и да било. В известен смисъл това не ме вълнуваше особено. Щом бях участвала в свалянето на император, всичко друго ми се струваше по-незначително, дори и Лепида. Даже почти не си направих труда да се запитам кой я е убил. Можеше да е всеки. Колко ли врагове си беше създала през годините на мрачни кроежи?!

Несий все повече идваше на себе си. Той се отби при мен вчера, хвана ръката ми и каза, че бебето ми ще е момиче.

– Първото от цяла върволица – усмихна се той. – Червенокоси и непоносими – много интересно! Късмет, скъпа моя! – И ме целуна бузата.

Момиченце. Исках момиченце. Дъщеря, родена в Британия!

– Какво има? – долови усмивката ми Ариус.

– Ще ти кажа по-късно. – Нямаше смисъл да му казвам, преди пътуването да е приключило; ужасно щеше да се притеснява. – Може ли ножа ти за малко?

– Защо?

Аз го измъкнах от ножницата на кръста му и прободох китката си с едно плавно движение. Той го грабна от ръката ми.

– Теа!

– Не, това е то! – Усмихната, аз протегнах ръката си над борда и оставих една-единствена капка да падне във водите на Тибър, преди да притисна краищата на раната. – За последен път!

Изгледа ме недоверчиво.

– Кълна се!

Хвана китката ми и спря струйката кръв с палец. Зарови свободната си ръка в косата ми и ме целуна.

Аз вдигнах глава, замаяна и смееща се, и видях морето. Дори не бях забелязала кога Рим беше останал далеч зад нас

~Край~

Исторически бележки

Император Тит Флавий Домициан умира в пет часа следобед на 18 септември 96 година след Христа. Той е мъж, изпълнен с много противоречия: войник, боготворен от легионите си, администратор, тачен заради вниманието, което обръща на детайлите, параноик, извършващ безпричинни екзекуции. Много от особеностите му, описани в тази книга, са достоверни: популярността му сред обикновените войници, завистта му към по-големия му брат Тит, ненавистта му към евреите, страстта му към гладиаторските игри, вечерните му пиршества в черно, трактатът му за грижи за косата и странният му навик да убива мухи с върха на перата си.

Теа е литературен герой, но произходът ѝ от Масада е напълно исторически обоснован. Цяло селище от разбунтували се евреи организира масово самоубийство, за да не попадне под римска власт, и едва неколцина оцеляват. Замислих се какво ли чувство на вина биха изпитвали оцелелите от подобно ужасяващо събитие и така се роди образът на Теа. Лепида Полиа и Маркус Норбан също не са реални личности, но много от образите на другите герои се основават на факти. Император Домициан действително взима племенницата си Юлия за любовница, докато тя не умира при предполагаем предизвикан аборт; продължението на живота ѝ като девица весталка е плод на въображението ми, тъй като подобно бягство би било много по-трудно от описаното тук, при положение че весталките са били избирани като деца с много пищна публична церемония. Но все пак Домициан действително екзекутира няколко весталки по време на управлението си по обвинение, че са нарушили обета си. Втората му племенница, Флавия (която в действителност е била братовчедка на Юлия, а не нейна полусестра), е била наистина изпратена в изгнание на остров Пандатерия, осъдена като християнка, мъжът ѝ е бил екзекутиран, а съдбата на двамата им синове е неизвестна. Домициан често е бил придружаван на игрите от момче, облечено в червена туника, което ме вдъхнови за образа на Викс. Съществувал е и преториански префект Норбан, чиято роля в убийството на Домициан е била съществена, но не напълно изяснена. Императрицата е участвала в заговора; тя действително е открила смъртна присъда с името си, което я е принудило да ускори плана за убийство, и доживява до дълбоки старини след смъртта на съпруга си.

Прекият убиец на Домициан е един роб на Флавия, мъж на име Стефанус, който е внесъл нож в императорските покои в превръзка на ръката си. Историческите сведения сочат, че той е загинал след кървава схватка с императора. В моето въображение образът му се превръща в този на гладиатора Ариус, който оцелява, за да заживее един по-добър живот. Позволила съм си някои волности в описанията на игрите: римските гладиаторски игри са били точно толкова свирепи и кървави, колкото описаните тук, но са имали стриктни правила, които не биха позволили Ариус да се сражава сам срещу шестима, нито пък – невъоръжен срещу диви зверове, нито – срещу жени.

Домициан има лошата слава на последния от династията на Флавиите, недостоен наследник на великите си брат и баща. Но неговото управление довежда до римския Златен век, осемдесет години на просперитет, които започват с управлението на претенциозния сенатор Нерва и славния войн Траян. Теа и Ариус ще открият своята планина и ще отгледат семейството си в мир, така че тяхната история е приключила. Но Сабина я очаква интересен живот, а и Викс в бъдеще изиграва съществена роля в живота на Рим.

Бележки под линия

1

Атриум (атрий) – приемна, парадната част на дома. – Б.ред.

2

Ланист (ланиста) – притежател на школа за гладиатори, който купува роби, обучава ги и ги дава под наем. – Б.ред.

3

Стола – дълга дреха с ръкави, която се носи върху туниката. – Б.ред.

4

Тринованти (тринобанти) – едно от келтските племена в предримска Британия. – Б.ред.

5

Лектус – вид римско канапе, на което са се хранили излегнати. – Б. Ред.

6

Триклиниум (триклиний) – зала за пиршества. – Б.ред.

7

Бриганти – келтско племе в днешна Британия. Името идва от келтската богиня Бригантия. – Б.ред.

8

Форум – пазарен площад, пазар. Римският Форум (Форум Магнум или само Форум) – площад в центъра на Древния Рим. Първо е бил пазар, по-късно е включвал и място за народни събирания, после и за заседания на Сената; имал е политически функции. – Б.ред.

9

Субура – плебейски квартал в Рим. – Б.ред.

10

Пбла – дълъг плащ, който се носи над столата. – Б.ред.

11

Хати – германско племе. – Б.ред.

12

Лузитания – област в Римската империя. – Б.ред.

13

Едил – длъжностно лице, отговарящо за спортните състезания, строителния надзор, осигуряването на зърнените запаси на града и грижа за инфраструктурата. – Б.ред.

14

Лаконикум – вид римски терми, подобно на сауната. – Б.ред.

15

Стригила – стъргалка за кожа. – Б.ред.

16

Тапе – място в Дакия, където са се били даки и римляни през 85 г. – Б.ред.

17

Септемвират – държавно управление от седем души. – Б.ред.

18

Баие (дн. Баиа) – град и област край Неаполитанския залив. – Б.ред.

19

Плутон – римският бог на подземното царство (гръцкият аналог на Хадес). – Б.ред.

20

Таблинум (таблиний) – кабинет, в който стопанинът на къщата съхранява архива си. – Б.ред.

21

Авгур – римски жрец предсказател. – Б.ред.

22

Стълбата на воплите – склон от Капитолийския хълм към р. Тибър, по който са свличали с куки телата на наказаните. – Б.ред.

23

Остров Пандатерия (1.75 кв км.) в Тиренско море (съвр. Вентотен, Италия) между Рим и Неапол. Бил е място на заточение на римлянки от благородни семейства. – Б.ред.

24

Идите в римския календар са на 15-ия ден от месеците март, май, юли и октомври. – Б.ред.

25

Нумидия – древно берберско царство, римска провинция. – Б.ред.

26

Лондиниум на река Тамезис (дн. Лондон на Темза) – столица на римската провинция Британия. – Б.ред.

Content

Кейт Куин
Господарката на  Рим

Пролог

ЧАСТ ПЪРВА

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

ЧАСТ ВТОРА

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единайсета

Глава дванайсета

Глава тринайсета

ЧАСТ ТРЕТА

Глава четиринайсета

Глава петнайсета

Глава шестнайсета

Глава седемнайсета

Глава осемнайсета

Глава деветнайсета

Глава двайсета

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

Глава двайсет и първа

Глава двайсет и втора

Глава двайсет и трета

Глава двайсет и четвърта

Глава двайсет и пета

Глава двайсет и шеста

Глава двайсет и седма

Глава двайсет и осма

Глава двайсет и девета

ЧАСТ ПЕТА

Глава трийсета

Глава трийсет и първа

Глава трийсет и втора

Глава трийсет и трета

Глава трийсет и четвърта

Глава трийсет и пета

Исторически бележки

Бележки под линия