Джон Грийн

Хартиени градове

На Джули Щраус-Гайбъл, без чиято помощ тази книга нямаше да съществува

„И когато излязохме и надникнахме през пътя да видим готовия й фенер, казах, че ми харесва как светлината свети през лицето, което блещукаше и се полюшваше в мрака.“

„Джак О’Лантърн“ от стихосбирката „Атлас“ на Катрина Ванденберг

„Хората казват, че човек не може да съсипе приятеля си, но какво ли пък разбират хората от приятелство?“

„Game Shows Touch our Lives“, The Mountain Goats[1]

ПРОЛОГ

Ето как си обяснявам нещата — на всеки човек му се случва някакво чудо. Искам да кажа, че вероятно никога няма да ме удари гръм, нито пък ще спечеля Нобелова награда, вероятността да стана диктатор в малка държавица на някой тихоокеански остров е също минимална, едва ли ще съм аз този, който ще намери лек за рак на ухото, няма и да съм от онези, които имат дарбата спонтанно да се самозапалват. Но ако направиш списък с всички онези неща, които няма шанс да ни се случат, ще видиш, че поне едно от тях се случва на всеки от нас. Да видя как от небето вали дъжд от жаби, да съм първият човек, стъпил на Марс, да ме изяде кит, да се оженя за английската кралица или пък да оцелея след корабокрушение — шансовете ми около тези вероятности са към нулата или са напълно пропуснати, защото се е случило на някой друг. Ето го моето чудо: от всички възможни къщи във всички възможни квартали в цяла Флорида аз се оказах врата до врата с Марго Рот Шпигелман.

Навремето нашият квартал — Джеферсън Парк, бил военноморска база. После военните решили, че не им трябва, и върнали земята на жителите на Орландо, Флорида, а те пък решили да построят огромен жилищен квартал, защото това се прави със земята във Флорида — застроява се. Моите родители и родителите на Марго се нанесли врата до врата в самото начало, едва били построени първите няколко къщи. Марго и аз бяхме като едно плюс едно.

Преди Джеферсън Парк да се превърне в Плезънтвил и преди да стане морска база, мястото всъщност принадлежало на някакъв човек, който наистина се казвал Джеферсън. Др. Джеферсън Джеферсън. Има училище, което се казва „Др. Джеферсън Джеферсън“. Има и благотворителна организация „Др. Джеферсън Джеферсън“. Но най-странното и суперсмешно в цялата тая работа е, че Др. Джеферсън Джеферсън не бил никакъв доктор. Човекът продавал портокалов сок и се казвал просто Джеферсън Джеферсън. После, като станал богат и се сдобил с власт, отишъл в съда и сменил второто си име на Джеферсън, а първото на Др. — Главно Д, малко р, точка.

И така, с Марго бяхме на девет. Родителите ни бяха нещо като семейни приятели и понякога си играехме. Карахме колело по задънените улици, та чак до самия Джеферсън Парк — пъпа на кварталната география, оста на кварталния ни свят.

Когато очаквах Марго да дойде да играем, ставах ужасно нервен. Защото тя беше най-прелестното, съвършено, изящно същество, което Бог някога е създавал. Та оная сутрин, за която ти разправям, тя беше облечена в бели къси гащи и розова тениска със зелен дракон, от чиято уста излиза искрящ оранжев огън. Сега ще ми е много трудно да обясня защо и колко жестока ми се стори тази тениска тогава.

Марго винаги караше права, а когато се облягаше напред, кръстосваше ръце върху кормилото на колелото. Когато въртеше педалите, кървавочервените й кецове изглеждаха като кървавочервено размазано въртящо се петно. Беше горещ мартенски ден. Небето беше ясно, но във въздуха се носеше миризма на киселина, като пред буря.

По онова време си бях въобразил, че съм откривател, и след като заключихме колелетата и тръгнахме да се разхождаме в парка, аз й разказах за Ринголатора — моята нова идея за изобретение. Ринголаторът е огромен топ. Тоя топ трябваше да изстрелва камъни и скали в много ниска орбита и така Земята щеше да се сдобие със същите пръстени като Сатурн. (Все още мисля, че идеята е доста добра, но се оказа, че построяването на такъв грамаден топ, който да стреля скали и камънаци из орбитата на Земята, може да се окаже доста трудно начинание.)

Бях ходил в парка толкова много пъти, че познавах всеки сантиметър в него, имах нещо като карта в главата си. Само след няколко крачки усетих, че светът се е сбъркал, че нещо не е наред, никак, ама никак не е наред, но не разбирах точно какво.

— Куентин — обади се Марго. Гласът й беше тих и спокоен. Беше протегнала ръка и сочеше нещо. Чак тогава разбрах какво не е наред.

На няколко метра от нас имаше стар дъб. Дебел разклонен дъб, природна антика. Не, това не беше нещо ново. Игрището вдясно. И това си беше същото. И после… някакъв мъж в сив костюм, облегнат като чувал с брашно до дънера. Не се движеше. Ето, това беше новото. Около него имаше локва кръв, от устата му беше изтекла река от кръв, която вече беше започнала да съхне. Всъщност устата му беше отворена, неестествено изкривена — така, както никоя уста не е редно да се криви. По челото му бяха накацали мухи и си почиваха.

— Умрял е — каза Марго, сякаш бях сляп.

Направих две малки крачки назад. Не знам защо си помислих, че ако се движа прекалено рязко, ще се събуди и ще ме нападне. Може пък да я някакво зомби. Знаех, че зомбита не съществуват, но той изглеждаше като потенциално зомби.

А докато аз правех своите две крачки назад, Марго направи две точно толкова малки и тихи крачки напред.

— Очите му са отворени — каза тя.

— Давайдасиходимудома — казах аз.

— Винаги съм мислила, че когато умреш, очите ти се затварят — отвърна тя.

— Маргодавайдасиходимудомаидакажем.

Тя направи още една крачка напред и сега можеше да протегне ръка и да докосне крака му.

— Какво мислиш се е случило? Дрога или какво? — попита тя.

Не исках да оставя Марго сама с умрелия пич, който можеше да се окаже едно агресивно зомби, но не исках и да седя там и да си лафя и да обсъждам обстоятелствата около кончината му. Събрах цялата си смелост, направих крачка напред и я хванах за ръката.

— Марготрябвадабягамеведнага!

— Добре де — каза тя. Побягнахме, стомахът ми се обръщаше от нещо, което силно напомняше вълнение, но не беше. Качихме се на колелата и аз я оставих да тръгне пред мен, понеже ревях, а не исках да се излагам пред нея. По подметките на кървавочервените й обувки имаше кръв. Кръвта на оня, умрелия.

И после се прибрахме по домовете си — тя в нейния, аз — в моя. Родителите ми се обадиха на 911, после чух сирената на линейката и пожарната и исках да ги видя, но мама ми каза, че не бива. След това легнах да дремна.

И майка ми, и баща ми са психотерапевти, което значи, че съм отгледан и възпитан дяволски добре. Така че, когато се събудих от дрямката, с мама имахме дълга сесия за кръговрата на живота… за смъртта като част от живота, но не точно онази част, за която трябвало да се притеснявам на девет години. Стана ми по-добре. Честно, никога повече не се замислях за случката, спрях да се притеснявам. А това е наистина нещо, като се има предвид, че съм от онези деца, които се притесняват за всичко.

Ето какво си мисля: намерих труп. Аз, малкият, прелестен сладък аз и моята още по-малка, по-прелестна и по-сладка дама, с която излизах да си играя, намерихме труп на някакъв мъж, от устата му течеше кръв, по подметките на малките й прелестни гуменки имаше кръв и всичко това е адски драматично и там… знаеш, но какво толкоз? Не го познавах. Във всяка минута от живота ми умират хора, които не познавам. Ако изпадах в нервни кризи всеки път щом нещо кофти се случи някъде с човек, когото не познавам, ми то щях да превъртя, да съм по-луд от някой плъх, който живее в кенефа на двора в някоя от онези стари къщи, които имат такъв кенеф.

Същата вечер се качих в стаята си точно в девет. Това ми беше часът за лягане. Мама ме зави, каза ми, че ме обича, аз й казах, че ще се видим сутринта, тя каза, ще се видим сутринта, загаси лампата и затвори вратата, но не докрай.

Когато се обърнах настрани, видях Марго Рот Шпигелман пред прозореца ми, лицето й бе притиснато в мрежата за комари. Станах и отворих прозореца, но мрежата остана между нас. Лицето й изглеждаше като изкривен образ на монитора, сякаш разтегнато от някаква грешка в настройката на резолюцията.

— Направих разследване — каза тя много сериозно. Лицето й беше като надробено от мрежата, но видях, че държи малко тефтерче и молив с изгризана гумичка. Погледна към бележките си.

— Госпожа Фелдман от съда каза, че се казвал Робърт Джойнър. Каза, че живеел на „Джеферсън роуд“ в един от апартаментите над магазина за хранителни стоки. Отидох там. Имаше няколко души от полицията и единият ме пита дали работя за училищния вестник, защото щял да ми каже всичко, стига да не съм журналист или нещо такова. Каза, че Робърт Джойнър бил на трийсет и шест. Адвокат. Не ме пуснаха в апартамента му, но госпожа Хуанита Алварес, която живее в съседния, ме пусна да вляза в тях. Казах й, че ми трябва чаша захар назаем, а тя ми разказа, че се е самоубил с пистолет. После аз попитах защо, а тя каза, че жена му искала развод и бил много тъжен.

Тук тя спря, а аз стоях и я гледах. Лицето й беше сиво, осветено от луната, начупено на милиони малки парченца от полюшващата се мрежа. Широките й обли очи се мятаха между мен и тетрадката.

— Много хора се развеждат, без да се самоубиват — отвърнах.

— Знам — добави тя развълнувано. — Точно това казах на Хуанита Алварес. И тогава тя каза. — Тук спря и запрелиства страниците в тетрадката си. — Тя каза, че господин Джойнър бил много объркан. Попитах какво значи това, а тя отвърна, че ще се моли за душата му и че е време да занеса захарта на майка си. Казах й да забрави за захарта и си тръгнах.

Аз все така стоях и мълчах. Исках само едно — да не спира да говори с тихото си нежно гласче, натежало от вълнението, че знае и разбира толкова много неща, сякаш искаше да почувствам, че нещо много важно се случва в живота ми, и вероятно беше точно така.

— Мисля, че знам защо — каза най-сетне тя.

— Защо?

— Може би всички струни в него са се скъсали.

Докато се чудех какво да кажа и как да отговоря, вдигнах рамката на мрежата, сложих я на пода, но тя не ми даде възможност да говоря. Преди да седна на леглото, обърна лице към мен и каза:

— Затвори прозореца.

И аз го затворих. Мислех, че иска да си ходи, но тя просто стоеше там и ме гледаше. Махнах й с ръка, усмихнах се, но очите й бяха заковани в нещо зад мен, нещо чудовищно, нещо, което бе накарало кръвта да избяга от лицето й, а аз се страхувах да се обърна да видя какво бе заковало погледа й. Но когато събрах кураж и се обърнах, там нямаше нищо, освен може би мъртвия мъж.

Вече не ръкомахах. Главата ми беше на нивото на нейната, стояхме и се гледахме от двете страни на прозореца. Не помня как свърши. Или тя си е легнала, или аз. Но в спомените ми този миг така и няма край. В спомените ми ние просто си стоим там и се гледаме в очите. Безкрайно, завинаги.

Марго винаги е обичала мистериите. И след всичко, което се случи по-късно, започнах да вярвам, че тя толкова много обичаше загадки, че в крайна сметка самата тя се превърна в такава.

ПЪРВА ЧАСТ

Струните

1.

Най-дългият ден в живота ми започна мудно и с разтакаване. Станах късно, взех си прекалено дълъг душ и в крайна сметка се наложи да закусвам на предната седалка на минивана на майка ми, докато тя ме караше към даскалото. Беше 7:17, сряда.

Обикновено най-добрият ми приятел Бен Старлинг ме караше до училище, но той отдавна бе заминал навреме, с което ползата от него беше около нула. „Навреме“ означаваше трийсет минути, преди да започнат часовете, защото именно този половин час, преди да бие звънецът, беше еманацията на нашия социален живот, най-интересното събитие в социалния ни календар: седяхме пред вратата на концертната зала и си говорехме. Повечето от приятелите ми бяха в някаква банда или музикална група, а аз прекарвах почти цялото си свободно време в училище на три метра от залата. Не участвах в никаква група, защото страдах от онази липса на какъвто и да е музикален слух, която хората обикновено асоциират с липса на слух по принцип. Закъснявах с двайсет минути, което на практика означаваше, че щях да стигна десет минути, преди да почне първият час.

Мама караше и не спираше да разпитва. За часовете, за последните изпити, за матурите, за абитуриентския бал.

— Не си падам по такива глупости, особено абитуриентски — напомних й аз, докато завиваше. Ловко и експертно наклоних купата с мюсли, така че да не се разсипе отгоре ми. Бях имал стотици възможности да тренирам точното движение при завоите на мама.

— Е, какво лошо има да идеш с някоя приятелка. Сигурна съм, че ако поканиш Каси Хини[2], ще се съгласи да дойде с теб.

Разбира се, че можех да я поканя, а и Каси Хини всъщност беше много приятно, сладко, мило момиче с нещастно и злочесто фамилно име.

— Не харесвам тези балове, а на всичкото отгоре не харесвам и хора, които ходят на балове — обясних, макар че това не беше съвсем вярно. Бен се беше побъркал с тоя бал и знаех, че ще иде.

Мама зави към училището и аз стиснах купата с две ръце, нищо че беше почти празна, защото колата заподскача над легналите полицаи. Погледнах към паркинга. Сребристата хонда на Марго Рот Шпигелман беше на обичайното си място. Мама спря пред музикалната зала и ме целуна по бузата. Видях Бен и останалите, застанали в полукръг.

Тръгнах към тях и полукръгът се разтвори, за да ми направи място. Говореха за бившето ми гадже Сузи Чънг. Тя свиреше на чело и очевидно всички се чувстваха задължени да се вълнуват от факта, че беше започнала да излиза с някой си Теди Мак, бейзболист. Не знам дали това му беше истинското име, но Теди Мак, или не, тя твърдо бе решила да заведе на бала поредната си жертва.

— Ей, пич — каза Бен и ми кимна, после се обърна и тръгна. Последвах го през вратата. Бен беше дребно същество с много гладка мургава кожа. Пубертетът го беше ударил или той беше ударил пубертета. не знам точно, а и е спорно кое как е станало, но със сигурност ударът е бил средно силен. Бен беше и най-добрият ми приятел още от пети клас, когато и двамата си признахме, че никой от нас няма шанс за нещо по-добро в сферата на приятелствата. Освен това той се стараеше, истински се стараеше да бъде най-добрият ми приятел, а аз винаги ценях това му качество. Е, почти винаги.

— К’во ста’а? — попитах. Вътре никой не можеше да ни чуе, а и останалите си говореха прекалено шумно, за да дават ухо на нашия разговор.

— Рейдар ще ходи на бала — каза той мрачно, почти с отвращение. Рейдар беше другият ни най-добър приятел. Казвахме му Рейдар, защото приличаше на оня дребния с очилата от първи сезон на „Военнополева болница“, само че 1) Оня Рейдар от телевизията не беше чернокож и 2) По едно време Рейдар взе че порасна с около осемнайсет сантиметра и започна да носи контактни лещи, така че 3) Изобщо не приличаше на оня пич от „Военнополева болница“, но 4) Нямаше начин да му сменим прякора три седмици и половина, преди да завършим гимназия.

— С оная Анджела? — попитах. Рейдар никога не обелваше дума за любовния си живот, но ние яко копаехме да изкопчим по нещо оттук-оттам.

Бен кимна и каза:

— Знаеш за гениалния ми план да поканя на бала някое крехко малко зайче, защото това са единствените момичета, които не знаят историята за Кървавия Бен?

Кимнах. Разбира се, че знаех.

— Е, тая сутрин едно мило сладко зайченце от девети клас дойде при мен и ме попита дали аз съм Кървавия Бен. Аз започнах да се обяснявам как било само бъбречна инфекция, а тя взе да се киска и избяга. Така че, това отпада.

В десети клас Бен влезе в болница с бъбречна инфекция, но Бека Арингтън, най-добрата приятелка на Марго, пусна слух, че истинската причина за кръвта в урината му се дължала на хронична мастурбация. И въпреки че диагнозата я имаше черно на бяло, тоя слух се лепна за него и така до края.

— Мно’о кофти — казах.

Бен започна да крои нови планове да си намери гадже за бала, но аз слушах с половин ухо. Защото през цялата гъста човекоподобна маса при входа на училището видях Марго Рот Шпигелман. Стоеше до шкафчето си с приятеля си Джейс. Беше облечена в бяла пола до коленете и синя блуза, която откриваше целия й врат до ключицата. Смееше се истерично — раменете й бяха приведени напред, очите й бяха присвити и в ъгълчетата се бяха образували бръчици. Устата й беше широко отворена. Но май не се смееше на нещо, което Джейс бе казал, защото не гледаше към него, а към другите шкафчета. Проследих погледа й и видях Бека Арингтън, увиснала на врата на някакъв бейзболист, сякаш той беше коледно дърво, а тя гирлянда. Усмихнах се на Марго, макар че знаех, че не може да ме види.

— Пич, забрави за Джейс. Опа! Я виж онова захаросано зайченце!

Тръгнахме през тълпата, а аз продължавах да я гледам измежду преминаващите пред погледа ми глави, уши, коси. Гледах я така, сякаш с очите си правех бързи снимки: фотографска серия със заглавие: „Съвършенството и преминаващите покрай него простосмъртни“. Когато се приближихме до нея, помислих, че май не беше истеричен смях. По-скоро изглеждаше като че ли току-що я бяха изненадали или бе получила подарък, или нещо от сорта. Мисля, че не можеше да си затвори устата, дори не се сещаше да я затвори.

— Да — казах, но все така не го слушах. Опитвах се да й се нагледам, да видя колкото е възможно повече от нея и да остана незабелязан. Не мога да кажа, че беше хубава. Не е това думата. Тя беше просто величествена в буквалния смисъл на думата. И после я подминахме, тя остана далеч зад нас. Прекалено много хора между мен и нея. А аз така и не успях да се доближа достатъчно, за да чуя каква беше тая изненада. Бен поклати глава. Беше ме виждал хиляди пъти как я гледам и май беше свикнал.

— Честно казано, секси е, но не чак толкова. Знаеш ли коя е суперсекси?

— Коя?

— Лейси — отговори той. А Лейси беше другата най-добра приятелка на Марго. — И майка ти, пич. Видях я как те целува по бузата тая сутрин и кълна се… абе помислих си: „Господи, искам да съм на мястото на Кю. И Господи, ако може да имам по един пенис на всяка буза“.

Сръгах го с лакът в ребрата, но все още мислех за Марго. Тя беше единствената жива легенда и живееше до мен. Марго Рот Шпигелман, шест срички, които се споменаваха с тихо и сподавено благоговение. Марго Рот Шпигелман, чиито епически приключения връхлитаха училището като лятна буря: някакъв старец, който живеел в полусрутена къща в Хот Кофи, някъде в Мисисипи, я научил да свири на китара. Марго Рот Шпигелман, която пътувала три дни с цирка и се научила да се катери на трапеца и даже й казали, че има голяма дарба. Марго Рот Шпигелман, която пила чаша билков чай с The Mallionaires зад сцената след концерта им в Сейнт Луис, докато те са наливали с уиски. Марго Рот Шпигелман, която се вмъкнала на концерта, като излъгала охраната, че е гадже на басиста, и как така не ме познавате, и момчета, хайде по-сериозно, казвам се Марго Рот Шпигелман, и ако отидете зад сцената, и ако помолите басистът да дойде да ме види, нека той ви каже, че аз съм гаджето му, или поне веднага ще му се прииска. И как после охранителите отишли да го викат, той дошъл, погледнал я и казал: „Да, това е гаджето ми, пуснете я“. И как после той наистина искал да му е гадже, но тя му отказала. Отказала на басиста на The Mallionaires!

Всичките тези истории се разнасяха от уста на уста и неминуемо завършваха с „Можеш ли да си представиш изобщо?“. Разбира се, в началото никой не вярваше, често се съмнявахме, но после всичко се оказваше истина.

И тогава стигнахме до шкафчетата. Рейдар се беше облегнал на шкафчето на Бен и пишеше нещо на айфона си.

— Значи, ще ходиш на бала, а? — попитах аз. Той ме погледна за миг и продължи да пише.

— Опитвам се да оправя тази вандалщина в Омникшънъри. Тая статия за бившия министър-председател на Франция Жак Ширак. Няк’ъв задник я изтрил и на нейно място написал едно изречение: „Жак Ширак е пидал“, което е грешно и като правопис, и като фактология.

Рейдар е всеотдаен редактор на Омникшънъри — създаден от юзърите информационен сайт. Целият му живот е посветен на добруването и щастливото настояще и бъдеще на Омникшънъри. Именно поради тази и няколко други причини новината, че си е намерил момиче за бала, ми се стори, меко казано, изненадваща.

— Значи, ще ходиш на бала, а? — попитах пак.

— Съжалявам — отвърна, без да вдигне поглед от телефона. Фактът, че съм категорично против абитуриентските балове, беше всеизвестен. Всичко около цялата тая идея ми се струваше кофти, нелепо, абсурдно и смешно — бавните танци, бързите танци, роклите и най-вече взетите под наем смокинги. Считам, че да вземеш костюм под наем, е най-удачният и бърз начин да прихванеш нещо ужасно от предишния „наемател“. А на мен лично никак не ми се нравеше идеята да се прочуя като единствения в света девственик със срамни въшки.

— Пич, малките зайченца знаят историята за Кървавия Бен — каза Бен на Рейдар. Рейдар мигом заряза телефонията и кимна съчувствено. — Така че — продължи Бен — последните две стратегии са или да платя на някоя от интернет да дойде с мен, или да се кача на самолета за Мисури и да отвлека някое свежо здраво малко зайченце, пухкаво като царевично хлебче.

Колко пъти му бях обяснявал, че „зайченце“ звучи много сексистко, но той просто не искаше да се откаже от установената практика. Дори собствената си майка наричаше „зайченце“. Е, как да се оправяш с такъв човек?

— Ще попитам Анджела. Може да се сети за някоя — каза Рейдар. — Макар че по-реално ми се струва да измисля химична реакция за превръщане на оловото в злато, отколкото да ти намеря гадже за бала.

— Сама по себе си хипотетичната идея да ти се намери гадже за бала е толкова абсурдна, почти колкото да режеш диамант с думи — казах аз.

Рейдар удари шкафчето два пъти в знак на одобрение, замисли се и изстреля:

— Бен, толкова е трудно да ти се намери гадже за бала, че американското правителство е излязло със становище, че проблемът не може да бъде решен чрез средствата на дипломацията, налага се използването на силови методи.

Опитвах се да се измисля още нещо относно хипотезата за потенциалното гадже за Бен за бала, когато и тримата видяхме стероидния контейнер с хуманоидна форма, известен още като Чък Парсън. Контейнерът вървеше към нас.

Чък Парсън не участваше в организирани спортни събития, отбори и други такива, защото всяко едно от тези неща би го разконцентрирало и дистанцирало от голямата велика крайна цел на съществуването му — един ден, с малко или повече късмет, да го опандизят за убийство.

— Ей, педалчета — викна той.

— Здрасти, Чък — отвърнах възможно най-приятелски. От две години Чък ни беше оставил почти на мира, изглежда, че някой от далечната и непозната Страна на Готините и Печените му беше казал да не ни закача. Ето защо ми се стори странно, че ни заговори.

Може би поради факта, че дръзнах да му отговоря, той яко се издразни и докато се усетя, ме залепи към шкафа и удари с маймунските си ръце от двете страни на главата ми. После се наведе достатъчно ниско към мен, за да ми даде възможност да помисля и да имам време да отгатна каква паста за зъби ползва.

— Какво знаеш за Марго и Джейс?

— А? — измрънках и се опитах да се сетя за всичко, което знаех за тях: Джейс беше първото и единствено сериозно гадже на Марго Рот Шпигелман. Започнаха да излизат в края на миналата година. И двамата бяха приети в университета във Флорида. Есента заминаваха заедно. Джейс беше взел някаква стипендия като бейзболист. Никога не беше влизал в тях. Чакаше я отпред в колата. Тя с нищо не показваше, че го харесва, но пък в крайна сметка тя не харесваше никого или поне така изглеждаше.

— Нищо — казах най-сетне.

— Не ме ебавай — изръмжа той.

— Почти не я познавам — добавих и това беше истината, така беше станало, нещата се бяха променили.

Чък започна да осмисля отговора ми, а аз се опитвах да го гледам право в мишите очи, разположени прекалено близо от двете страни на носа му. После кимна много бавно, оттласна се от шкафчето и тръгна за часа си по Грижа и захранване на пекторалните мускули. Вторият звънец удари. Една минута до началото на часа. С Рейдар имахме аритметика, а Бен — информатика. Класните стаи бяха една до друга, вървяхме заедно, в редица един до друг. Движехме се с увереност, че потокът от бързащи за час ученици ще ни направи път да минем. Точно така и стана. Тогава се обадих:

— Шансът да ти се намери гадже за бала е равен на този хиляда маймуни да пишат на хиляда пишещи машини в продължение на хиляда години и случайно някоя да вземе да напише без да иска „Ще ида на бала с Бен“.

Бен не можа да устои на изкушението и се включи в дебата относно невъзможността да му бъде намерено гадже за бала.

— Перспективите ми са толкова нищожни, че чак бабата на Кю ме отряза. Каза, че чакала Рейдар да я покани.

Рейдар кимна бавно.

— Вярно е, Кю. Баба ти обича братята.

Беше толкова лесно да забравиш за Чък, да говориш за абитуриентски бал, макар че изобщо не ме интересуваше. Ето какъв беше животът онази сутрин: нищо нямаше кой знае какво значение, нито хубавите неща бяха кой знае колко хубави, нито лошите бяха кой знае колко кофти. Ако може да се каже, че да се забавляваш е нещо като бизнес, и ако предположим, че ние тримата имахме такъв бизнес, то със сигурност може да се заключи, че през онази сутрин бизнесът ни вървеше.

През следващите три часа убих времето из разни класни стаи, като се концентрирах предимно върху усилието да НЕ поглеждам към часовниците над разните му там дъски из разните там стаи, после се предавах и поглеждах към часовниците, после прекарвах известно време в удивление, че от последното ми поглеждане към стрелките са минали само минута или две. Бях натрупал огромен опит в изучаване на цикъла на работа на тези часовници, но начинът, по който стрелките му се движеха — бавно, дори назад, никога не спираше да ме учудва. Ако някога някой ми каже, че ми остава един ден живот, веднага отивам в колежа Уинтър Парк, знаменит с това, че там и само там един ден продължава хиляда години.

Противно на твърдото ми убеждение, че третият час (физика) няма да свърши в рамките на човешкия живот, той взе че свърши и тръгнах с Бен към столовата. Рейдар обядваше след петия час с повечето от приятелите ни, затова с Бен обикновено се хранехме без него. С нас сядаха и няколко деца от групата по драма. И двамата си взехме по една малка пица пеперони.

— Пиците не са зле — казах. Той кимна разсеяно.

— Какво има? — попитах.

— Нищо — отвърна с пълна уста, преглътна и добави: — Знам, че си мислиш, че е тъпня, ама аз искам да ида на шибания бал.

— 1) Да, мисля, че е тъпня; 2) Ако искаш да идеш — иди; 3) Ако не ме лъже паметта, не си поканил още никого.

— Поканих Каси Хини в часа по аритметика, написах й бележка.

Вдигах вежди въпросително. Бен бръкна в джоба на късите си гащи и плъзна по масата нагънато парче хартия. Отворих го и го изгладих.

Бен, бих дошла на бала с теб, но уви, вече съм обещала на Франк. Извинявай. Съжалявам.

Сгънах бележката и я плъзнах обратно към него. Сетих се как играехме футбол на маса с хартиени топчета.

— Кофти — казах.

— Да. Както и да е — усетих как тишината ни затиска, сякаш невидими стени се затваряха около нас. Помълчахме. После той ме изгледа много сериозно и додаде: — Когато отида в колежа, ще се забавлявам истински, с цяло сърце, ще вляза в Книгата на Гинес в категорията „Най-много удовлетворени зайченца“.

Засмях се. Всъщност не на това, което каза, а на факта, че родителите на Рейдар вече бяха в Книгата на Гинес. И точно тогава забелязах красиво афроамериканско девойче със ситно наплетена коса. Чак когато застана пред нас, се светнах, че това е Анджела — предполагаемото гадже на Рейдар.

— Здрасти — каза ми тя.

— Здрасти — поздравих. По едно време бях в един клас по математика с нея и я познавах, но не съвсем добре, даже не се поздравявахме из коридорите. Поканих я да седне. Тя придърпа един стол към масата.

— Предполагам познавате Маркъс по-добре от всеки друг — каза тя. Маркъс беше истинското име на Рейдар. После се приведе напред и опря лакти на масата.

— Така е, да познаваш Рейдар, е мръсна работа, но все някой трябва да я свърши — каза Бен и се засмя.

— Имате ли чувството, че се срамува от мен или нещо такова?

— Моля? Глупости! Не, разбира се! — засмя се Бен.

— Технически погледнато — добавих, — ти трябва да се срамуваш от него.

Тя завъртя очи, но така, както го правят момичетата, които са свикнали с комплиментите.

— Защо тогава никога не иска да идвам с вас тримата?

— О, това ли-и-и? — най-сетне загрях. — Това е, защото го е срам от нас.

Тя се засмя.

— Изглеждате ми съвсем нормални.

— Така мислиш, защото никога не си виждала как Бен пие спрайт през носа си и после го изплюва през устата — обясних аз.

— Изглеждам като фонтан, бълващ въглероден двуокис, и с ясни признаци на деменция — каза Бен с каменно лице.

— Не, сериозно, как да не се притеснявам! Ходим от пет седмици, а той още не ме е поканил у тях — с Бен се спогледахме многозначително. И двамата знаехме защо, а аз едва задуших напушилия ме смях. Лицето ми се изкриви от зор.

— Какво? — попита тя.

— Нищо, наистина — казах. — Погледни реално. Ако те караше да висиш с нас през цялото време, ако всеки ден те караше да киснеш у тях…

— Това би означавало, че не те харесва — завърши Бен.

— Родителите му да не са нещо… сбъркани?

Свих рамене. Зачудих се как да отговоря на въпроса и в същото време да прозвуча убедително.

— Ъъъ, не. Готини са. Може да се каже, че са малко… абе пазят го, грижат се за него, сякаш е дете… Предполагам де.

— Да, много го пазят — съгласи се Бен прекалено бързо.

Тя се усмихна и стана. Каза, че трябвало да се обади на някого, преди да свърши обедната почивка. Бен изчака, докато тя се отдалечи, и каза:

— Това момиче е страхотно.

— Забелязал съм — отвърнах. — Даже се питам дали да не изритаме Рейдар и да си вземем нея.

— Няма да е толкова добра с компютрите. А на нас ни трябва някой добър в тая работа. Освен това мога да се закълна, че не я бива на Резърекшън — това беше любимата ни видео игра. — Между другото — добави Бен, — много добре го измисли това със загрижените родители на Рейдар.

— Е, няма аз да седна да й разправям истината — отвърнах.

— Чудя се колко още ще крие от нея за Резиденцията-Музей — усмихна се Бен.

Междучасието щеше да свърши скоро. Станахме и оставихме таблите си на конвейера. Точно върху него Чък Парсън ме беше метнал през първата ми година тук и ме бе запратил без милост в ада на подземния свят на Уинтър Парк — в онази му част, където се помещават мръсните чинии с остатъци от манджи по тях. Тръгнахме към шкафчето на Рейдар и точно се облегнахме да го чакаме, когато той се появи, буквално спринтираше по коридора наносекунди след като удари звънецът за края на часа.

— Край, реших. По време на часа по държавно управление взех фундаментално решение. Съвсем сериозно и без грам преувеличение съм напълно готов да смуча магарешки ташаци, ако това ще ме измъкне от този час до края на срока — каза той.

— Може да научиш много за държавното управление и от близки срещи с магарешки топки — казах. — И така и така сме се заприказвали за логика и логически обосновки, логиката да обядваш с нас е тази, че ние току-що обядвахме с Анджела.

Бен се изкиска и му каза:

— Аха я. И знаеш ли к’во? Момичето много иска да узнае защо не си я поканил още у вас.

Рейдар бавно изпусна въздуха от дробовете си, докато в същото време въртеше комбинацията на ключалката на шкафчето си. Издиша толкова бавно и толкова дълго време, че си помислих, че ще припадне.

— Шибана работа — каза накрая.

— Има ли причина да се срамуваш от нещо? — попитах засмян до ушите.

— Затваряй си устата — отвърна и ме смушка с лакът в корема.

— Живееш в прекрасен, уютен дом — добавих.

— Сериозно, човече! — обади се Бен. — Момичето е много читаво. Не виждам защо не я представиш на родителите си и не й покажеш Каса Рейдар.

Рейдар хвърли учебниците си в шкафа и го затръшна. Ей тука вече динамиката, ако мога да се изразя така, на разговора поспадна, защото той вдигна очи нагоре към тавана и извика:

— НЕ СЪМ ВИНОВЕН. НЕ СЪМ ВИНОВЕН, ЧЕ РОДИТЕЛИТЕ МИ ПРИТЕЖАВАТ НАЙ-ГОЛЯМАТА КОЛЕКЦИЯ В СВЕТА НА ДЯДО КОЛЕДА В ЧЕРНОКОЖ ВАРИАНТ.

Бях го чувал да казва „най-голямата колекция в света на Дядо Коледа в чернокож вариант“ хиляди пъти и всеки път беше ужасно смешно, такова беше и сега. Но пичът си беше прав. Помня, когато отидох за първи път. Мисля, че бях на тринайсет, няколко месеца след Коледа, беше пролет, но навсякъде около прозорците, по первазите, навсякъде, където окото можеше да надникне, грижовно подредени и накипрени седяха стотици кукли, макети и каквото се сетиш на чернокожия Дядо Коледа, стотици чернокожи дядковци в коледни дрехи и с коледен дух. Хартиени макети висяха навсякъде из къщата, по парапетите на стълбището, черни коледни свещи с лика на Дядо Коледа бяха наредени по масата за хранене, над камината висеше голяма рисунка с маслени бои на Дядо Коледа в чернокож вариант. Около самата рисунка имаше десетки по-малки фигурки на същия дядка. Имаха огромна кутия за бонбони „Пез“ с чернокож Дядо Коледа, закупена от Намибия. Светещият пластмасов черен Дядо Коледа, който стоеше в двора им до пощенската кутия в периода от Деня на благодарността до Нова година, през останалото време се кипреше гордо в ъгъла на банята за гости, като страж. В самата баня имаше тапети. Домашна изработка. Пак с Дядо Коледа в чернокож вариант. Сами ги бяха рисували. Имаше и гъба за баня с формата на Дядо Коледа. Разбира се, черна. Във всяка стая, освен тази на Рейдар, навсякъде тържествуваше коледното настроение на чернокожия Дядо Коледа в различна изработка — гипс, пластмаса, мрамор, глина, дърво, плат, гума. Родителите на Рейдар имаха повече от хиляда и двеста екземпляра от различна направа и под различна форма, но не и цвят. Както пишеше на табелката отпред, къщата на Рейдар беше официално вписана като коледна забележителност и призната от Коледната асоциация за дом на Дядо Коледа.

— Трябва да й кажеш, пич — предложих. — Просто трябва да кажеш така: „Анджела, аз наистина много те харесвам, но трябва да ти кажа нещо. И то е, че когато отидем у нас и започнем да правим каквото там ще правим, ще ни гледат две хиляди и четиристотин очи (или ако искаш хиляда и двеста чифта очи). И това ще са очите на хиляда и двеста фигурки на Дядо Коледа в чернокож вариант.“

Рейдар прокара ръка по много късо остриганата си коса и поклати глава.

— Е, няма да кажа точно това, но все някак ще се оправя.

Тръгнах за час по държавно устройство. После два часа гледах часовници над разни дъски и когато свърших, дробовете ми се изпълниха не с въздух, а с великолепното чувство на облекчение. Краят на всеки ден беше като край на поредната суха тренировка за завършването ни след по-малко от месец.

После се прибрах, изядох два сандвича с фъстъчено масло — нещо като ранна вечеря. Гледах покер по телевизията. Майка ми и баща ми се върнаха в шест часа, прегърнаха се, после прегърнаха мен, после вечеряхме макарони касероле. Питаха ме за училище. Питаха ме за бала. После се дивяха на страхотната работа, която са свършили с възпитанието ми. После ми разказаха за техния ден, за пациентите си, които очевидно не са били отгледани по същия брилянтен начин като мен. После отидоха да гледат телевизия, а аз се прибрах в стаята си. Проверих си пощата, написах нещо там за „Великият Гетсби“ по английски. Почетох малко за федералното управление като подготовка за класното. После си писах с Бен. После и Рейдар дойде онлайн. По време на целия разговор фразата „най-голямата колекция на Дядо Коледа в чернокож вариант“ бе спомената точно четири пъти и всеки път се смях с глас. Казах му, че се радвам за него, че има приятелка. Той каза, че се очертава страхотно лято. Съгласих се. Беше пети май. Но можеше да бъде всеки един ден от годината. Дните ми, както и целият ми живот бяха изпълнени с едно приятно еднообразие. Винаги ми е харесвало да живея така. Харесвах рутината и обичах да ми е скучно. Не исках да е така, но в крайна сметка не намирах нищо лошо, дори се чувствах съвсем комфортно с чувството на досада и скука. Така че този ден беше като всеки един ден от съзнателния ми живот. До… точно до полунощ, когато Марго Рот Шпигелман отвори прозореца на стаята ми, на който нямаше мрежа за комари. Отвори го за първи път от онази нощ, когато преди девет години ми беше казала да го затворя.

2

Чух, че прозорецът се отваря, и се обърнах да видя кой е. Сините очи на Марго ме гледаха втренчено. Сините очи на Марго. Само това виждах. После разбрах защо не виждам нищо друго. Когато очите ми се адаптираха към мрака, забелязах, че по лицето й има черна боя, носеше черен суитшърт с качулка, която бе вдигнала на главата си.

— Какво правиш? Киберсекс ли? — попита тя.

— Пиша си с Бен Старлинг.

— Това не е отговор на въпроса ми, перверзнико.

Засмях се неловко, станах и клекнах до прозореца. Лицето ми беше на сантиметри от нейното. Нямах никаква идея защо стоеше там, на моя прозорец, цялата в черно.

— На какво дължа удоволствието? — попитах. Мисля, че все още бяхме нещо като приятели, но не бяхме от тези приятели, които са се наговорили да се срещнат посред нощите, намазани с черна боя. Тя си имаше близки приятели за такива игри. Просто аз не бях един от тях.

— Трябва ми колата ти — каза тя.

— Нямам кола — отвърнах. Темата беше малко болезнена и не ми се искаше да го изричам на глас.

— Е, добре де, трябва ми колата на майка ти.

— Ти имаш кола — отбелязах.

Марго изду бузи и въздъхна.

— Така е, само че родителите ми заключват ключовете от колата в сейф, който държат под спалнята си. А Мирна Маунтуизъл (кучето й) спи в спалнята им. Мирна Маунтуизъл получава няк’ъв скапан аневризъм, като ме види. Искам да кажа, че мога съвсем спокойно да се промъкна в спалнята им, да взема ключовете и да тръгна с колата, само че няма никакъв смисъл, защото Мирна Маунтуизъл ще започне да лае като откачена още щом се опитам да открехна вратата на стаята. Така че… да, имам нужда от кола. Освен това, имам нужда и от теб. Трябва да караш. Имам да свърша единайсет неща, а за пет от тях ми трябва човек, който да чака в колата, за да ме измъкне бързо.

Когато погледът ми спираше да фокусира, тя се превръщаше в чифт очи. Само очи, виснали във въздуха, без нещо да ги държи. Но когато успеех да се съсредоточа, можех да видя очертанията на лицето й. Боята все още не беше съвсем изсъхнала. Скулите и брадичката й бяха заключени в триъгълник. Черните й устни се разпънаха в лека усмивка.

— А програмата за вечерта включва ли някакви углавни престъпления? — попитах.

— Хм. Я ми припомни дали влизане с взлом беше углавно престъпление — каза тя.

— Не — заявих категорично.

— „Не“ в смисъл „не е престъпление“, или „не“ в смисъл, че няма да ми помогнеш?

— Не, няма да ти помогна. Не можа ли да викнеш някой от придворните ти лакеи и слугини да те разхождат насам-натам?

Лейси и/или Бека винаги я караха, изпълняваха нарежданията й, и й угаждаха.

— Всъщност те са част от проблема — каза Марго.

— Какъв е проблемът? — попитах.

— Не е един, единайсет са — уточни някак нетърпеливо тя.

— И без углавни престъпления? — попитах.

— Кълна се, няма да те карам да правиш нищо престъпно.

И точно тогава цялата къща на Марго светна — целият двор, всеки прозорец, ей така, изведнъж, потоп от светлина. С едно движение тя успя да се мушне през прозореца и се претърколи под леглото ми. След половин секунда баща й се появи на верандата.

— Марго! Видях те! — изкрещя той.

— О, господи! — измърмори изпод леглото тя, после излезе, изправи се и тръгна към прозореца. — Стига, татко! Просто си приказвам с Куентин. Винаги си ми казвал какво положително въздействие може да има върху мен.

— Само си приказваш с Куентин, тъй ли?

— Да.

— Защо си си намазала лицето с черна боя? За приказки с Куентин?

Марго не отговори веднага, но не й отне повече от секунда да го измисли.

— Татко, за да ти отговоря на въпроса, ще са ми нужни векове да ти обяснявам и да се връщам много назад в историята, а на теб ти се спи, така че просто иди да си…

— Веднага вкъщи! На секундата! — избуча той.

Марго ме хвана за ризата, прошепна в ухото ми „Връщам се след минутка!“, покатери се на перваза и скочи навън.

Веднага щом тя изчезна, аз грабнах ключовете за колата. За щастие, те си бяха мои. За нещастие, колата — не. За шестнайсетия ми рожден ден родителите ми ми дадоха подарък. Беше нещо много малко, миниатюрно. В мига, в който ми го поднесоха, знаех, че е ключ за кола, и за малко да се напикая от щастие, защото бяха казвали поне милион пъти, че не могат да си позволят да ми купят кола. Но когато ми дадоха малката увита в хубава хартия кутийка, реших, че се бяха бъзикали през цялото време, за да ме изненадат, и в крайна сметка бяха решили да ми купят кола. Ставах собственик на моя собствена кола. Направо разкъсах хартията, отворих малката кутийка и там наистина имаше ключ.

Ключ от крайслер. Ключ от миниван „Крайслер“. Точно същият като на майка ми.

— Подаръкът ми е ключ от твоята кола, така ли?

— Том, казах ти, че ще стане така, ще се надява на нещо повече — обърна се тя към баща ми.

— О, я не обвинявай мен! — каза той. — Просто фрустарцията ти взема връх, а този връх се извисява много над доходите ми.

— Това сега какво е? Този рязък коментар не е ли малко пасивно-агресивнен? — попита майка.

— А риторичните обвинения в пасивна агресивност не са ли наследени пасивно-агресивни поведенчески модели? — на свой ред попита баща ми и така се започна и продължи безкрай.

С две думи, нещата стояха по следния начин: имах достъп до красотата, мобилността и изяществото на последен модел миниван „Крайслер“, но този достъп беше ограничен до времето, когато майка ми не го ползваше. И понеже тя караше всеки ден до работа и обратно, можех да ползвам това прелестно превозно средство само през уикенда. Е, добре де, през уикенда и както в случая — посред нощите.

Отне й малко повече от минута, но не повече от пет. Когато Марго изчезна, бях започнал да се разколебавам и да омеквам като кифла.

— Утре съм на училище — казах й.

— Да, знам — отвърна тя. — Училище има утре, ще има и след утре, и след след утре, и ако се замисля още малко над тази безкрайност, ще превъртя. Така че — да, нощта преди поредния училищен ден. Ето защо трябва да тръгваме веднага, за да се върнем до сутринта.

— Не знам, не съм сигурен.

— Кю, от колко години съм твоя най-близка и добра приятелка?

— Ние не сме приятели. Ние сме съседи.

— Ох, боже! Нима не съм била винаги добра и мила с теб? Нима не заповядвам на всички онези нищожни пионки в училище да се държат добре с теб?

— Ъм… — измънках колебливо, макар че винаги тайно бях подозирал, че тя бе казала на Чък Парсън и останалите селяндури около него да не се гаврят с нас.

Тя премигна. Беше боядисала дори клепачите си с черна боя.

— Кю, наистина трябва да тръгваме.

И така, тръгнах с нея. Измъкнах се през прозореца и после побягнахме покрай стената на къщата с приведени глави, стигнахме до минивана и отворихме вратите. Марго прошепна да не ги затваряме, за да не вдигаме шум, избутах колата с крак и я оставих да се плъзне по инерция назад към шосето. Минахме бавно и безшумно покрай няколко къщи и чак тогава включих двигателя и фаровете. Затворихме вратите и подкарах из безкрайния лабиринт от улици на Джеферсън Парк. Улици като змии. Къщите изглеждаха все още нови, като пластмасови, като играчки, като малки макети за игра на кукли или на градове, или на нещо такова, но с около десетки хиляди реални обитатели.

Марго заговори.

— Цялата работа е, че изобщо не им пука какво правя, ама си мислят, че моите подвизи уронват престижа им пред хората. И знаеш ли какво ми каза сега? Каза: „Изобщо не ми пука, ако си прецакаш живота, но няма да позволя да ни излагаш пред семейство Якобсен. Те са ни приятели“. Колко смешно. Ха-ха. И нямаш идея колко трудно стана да се излиза от проклетата къща. Нали знаеш във филмите, в някой затвор например, как слагат дрехи и разни неща под одеялото, все едно под него има човек — кимнах, знаех. — Е, добре, ама майка ми сложи някакъв шибан бейбифон в стаята ми, за да ме чувала как дишам и дали дишам цяла нощ и ако не дишам, значи, не съм там. Така че, трябваше да платя пет кинта на Рути, за да спи в моята стая, после сложих дрехи под одеялото й, все едно че е там.

Рути бе малката сестра на Марго.

— Сега стана „мисията невъзможна“ там. Навремето можех да се измъкна като всеки един нормален американец — да се покатеря на прозореца и да скоча от покрива. Какво се случва с хората напоследък, не знам. У нас е фашистка диктатура.

— Имаш ли намерение да ми кажеш къде отиваме?

— Ами първо отиваме в Пъбликс. Поради причини, които ще ти обяснявам по-късно, трябва да слезеш и да напазаруваш някои неща. После отиваме в УолМарт.

— Значи, отиваме на едно голямо пътешествие през всяка една търговска забележителност в Централна Флорида? — попитах.

— Тази нощ, мили мой, ще поправим много грешки. Също така ще направим някои грешки с неща, които принципно са си правилни. Първите ще бъдат последни, последните ще бъдат първи. Кротките ще трябва да направят и те нещо. Примерно да се захванат с унаследяването на земята. Но преди да направим всички тези радикални световни промени, трябва да напазаруваме.

Спрях пред Пъбликс. Паркингът беше празен.

— Слушай, колко пари имаш в теб? — попита тя.

— Нула долара и нула цента — изключих двигателя и я погледнах. Тя пъхна ръка в джоба на тесните си черни джинси и извади няколко стодоларови банкноти.

— За щастие, господ се е погрижил за бедните и гладните — каза тя.

— Какво е това, по дяволите?

— Пари, душицо. Нямам достъп до сметките на родителите си, но пък им знам паролата, защото използват една и съща за всичко „myrnamountw3az3l“. Така че изтеглих съвсем законно и правомерно.

Опитах се с няколко примигвания да прикрия възхищението и недоумението си, но тя видя как я гледам и се усмихна.

— Трябва да те предупредя, че това ще е най-хубавата нощ в живота ти.

3

Нещата с Марго Рот Шпигелман стояха по следния начин: единственото, на което бях способен в нейната компания, бе да я оставя да говори, а щом спреше да говори, да я насърча да продължи да говори, защото 1) Бях безспорно, безнадеждно, безпаметно влюбен в нея, 2) Тя беше абсолютно безпрецедентна във всяко едно отношение и 3) Тя никога не ми задаваше въпроси, така че единственият начин да избегна мълчанието беше да я карам да говори.

И така, в колата на паркинга пред Пъбликс тя каза:

— Гледай сега, направила съм ти списък. Ако нещо не ти е ясно — просто ми се обади на мобилния. Което ми напомня, уф, забравих да ти кажа… малко по-рано тази вечер сложих някои неща в багажника на вана.

— Моля? Преди да ме питаш? Преди да се съглася?

— Е, да, технически погледнато — да. Както и да е, стига за това. Така че, ако има нещо неясно по списъка, обади ми се. Но за вазелина да ти кажа, вземи най-голямата туба. Има три вида туби. Едната е мъничка — тубичка бебе, после има една средна, тубичка мама, и има една голяма, колкото свит юмрук — като… туба дебел татко. Точно дебелият татко ти трябва. Но ако нямат от дебелия татко, вземи три мами. Това трябва да ти стигне — каза и ми връчи стодоларова банкнота.

Списъкът на Марго:

3 Цели риби морски Вълк, Опаковани поотделно

Вийт (Това е за Бръснене на крака Само че не Вземай Самобръсначка Това си е Женско козметично средство)

вазелин

шест Кутии Маунитн Дю[3]

Една дузина Лалета

Бутилка Вода

Носни кърпички

една Кутия син Спрей

— Интересна употреба на главните букви — казах.

— Аха. Силно вярвам в теорията за поставяне на главната буква на случайно подбрани места в текста. Правилата за употреба на главната буква са крайно несправедливи спрямо останалите думи в средата на изречението.

Сега, спорно е какво трябва да се каже или дали да се казва изобщо нещо на касиерката в дванайсет и половина след полунощ, когато наредиш пред нея седем кила риба, един депилатоар Вийт, една туба вазелин, от тези, дето приличат на дебел татко, шест кутии Маунтин Дю, един спрей със синя боя и дванайсет лалета. Но ето какво казах аз:

— Не е толкова странно, само така изглежда.

Жената прочисти гърлото си и без да поглежда към мен, измърмори:

— Точно така изглежда — странно.

— Не искам да се забърквам в никакви неприятности, честно — казах на Марго, щом стигнах до колата, докато тя миеше лицето си от черната боя с водата, която бях донесъл. После се избърса със салфетките. Сякаш, ако не беше дегизирана, нямаше да успее да се измъкне от тях!

— В пояснителното писмо от Дюк казват, че няма да ме приемат, ако бъда арестуван или нещо такова.

— Ти си много притеснителен човек, Кю.

— Нека само да не се забъркваме в бели — казах. — Искам да се забавляваме и всичко, но не за сметка на… примерно… бъдещето ми.

Тя ме погледна, лицето й беше почти чисто и почти усмихнато.

— Знаеш ли кое ме учудва? Че намираш всичките тези простотии за интересни.

— А?

— Колеж, как да влезеш, пък ако не влезеш — какво ще стане. Проблем: ще влезеш или не. В училище: двойки или шестици. Кариера: да имаш или да нямаш. Къща: голяма или малка, под наем или да купиш. Пари: имаш или нямаш… Няма никакво значение, всичко това е толкова скучно.

Тръгнах да казвам нещо, да й възразя, че очевидно нея я беше грижа, поне мъничко, защото имаше отлични оценки и заминаваше за университета във Флорида наесен, но тя не ми даде възможност. Каза само:

— УолМарт.

Тук влязохме заедно и взехме един от онези бастуни, казват му Клуб, с който се заключва воланът на колата, за да не ти я откраднат. Докато вървяхме из магазина, попитах Марго:

— За какво ни е това нещо?

Марго успяваше да води разговор по нейния си начин — на всеки мой въпрос отговаряше с дълъг монолог, без всъщност да дава някакъв отговор на въпроса.

— Знаеш ли, че почти през цялата човешка история средната продължителност на живота на човека е била по-малко от трийсет години? Значи, ако седнеш да сметнеш, имаш колко… десет години зрелост, нали така? Нямало е време да планираш ранно пенсиониране, нямало е време да планираш кариера, нямало е време за бъдеще. Но после средната продължителност на живота нараснала и хората се сдобили с какво… с повече бъдеще. И така започнали да мислят за него. За бъдещето си, един вид. И така животът се превърнал в бъдеще. Всяка секунда от живота ти се изживява в името на бъдещето ти — отиваш в гимназия, за да можеш да идеш в университет, за да можеш да намериш хубава и добре платена работа, за да можеш да си купиш хубава къща и да можеш да си позволиш да пратиш и децата си в гимназии, за да могат и те да намерят хубава работа, за да могат и те да си купят хубави къщи и да могат да си позволят да пратят децата си в университети.

Имах чувството, че Марго приказва, колкото да избегне отговора на въпроса ми. Затова пак попитах:

— Защо ни е този бастун?

Марго ме потупа нежно по гърба и каза:

— Исках да кажа, че очевидно това ще стане ясно в рамките на тази нощ — и точно тогава, при лодките и оборудването за тях, тя намери някаква тромба. Извади я от кутията и я вдигна във въздуха, а аз казах „Не“, тя каза „Защо не“, аз й казах да не натиска тромбата в магазина, но когато стигнах до н-то на „настискай“, тя стисна и проклетата тромба издаде ужасяващ звук, който мозъкът ми прие със същите шок и болка, с каквито би приел пристъп на аневризъм. А тя каза:

— Извинявай, не те чух. Какво казваше?

И аз казах:

— Спри да н… — и тя пак натисна.

Един от служителите, почти на нашите години, тръгна към нас.

— Ей, не може да надувате това нещо тук.

— О, колко съжалявам, наистина не знаех — отвърна Марго с такава искреност и невинност, а пичът каза, че всъщност било О.К. и лично той нямал нищо против, и разговорът уж приключи, само дето всички стояхме и не мърдахме, понеже той не можеше да спре да я гледа. И как да го виниш? Марго беше момиче, което не можеш да не погледаш. Най-накрая той попита:

— Какво ще правите тази вечер?

— Нищо особено. Ти? — попита Марго.

И тогава той каза:

— Свършвам в един часа и после ще ходя в оня бар на „Ориндж“. Ако искаш да дойдеш… ама трябва да оставиш брат си, защото там наистина проверяват картите и не пускат малолетни.

Кого да остави? Брат си?

— Не съм й брат — измърморих, без да откъсвам поглед от маратонките му.

Марго продължи да лъже.

— Всъщност той ми е братовчед — каза тя, после застана плътно до мен, уви ръка около кръста ми и ме стисна така, че усетих всеки един от стегнатите й около таза ми пръсти, и тогава тя добави: — И мой любовник също така.

Момчето завъртя очи и замина нанякъде, а ръката на Марго остана увита около мен. Аз използвах възможността да я прегърна през раменете.

— Ти си любимата ми братовчедка — казах й, а тя ме подбутна с ханша си, завъртя се и се измъкна от прегръдката ми.

— Сякаш не знам — отговори тя.

4

Карахме блажено по празното шосе I-4. Следвах инструкциите й. Според часовника в колата беше едва 1:07.

— Красиво е, нали? — каза тя. Беше обърнала глава към прозореца, не виждах лицето й. — Обичам да карам под уличните лампи.

— Светлината — казах — е видимият спомен за Невидимата светлина.

— Красиво е — каза тя.

— Т. С. Елиът. Трябва да си го учила по английски миналата година — казах. Не бях чел цялото стихотворение, само няколко строфи, но ги бях запомнил.

— О, това е цитат! — каза тя. Прозвуча разочаровано. Видях как сложи ръката си върху панела в средата на таблото. Ако сложех и моята там, тогава може би ръцете ни щяха да бъдат на едно и също място по едно и също време. Но не го направих.

— Кажи го пак — каза тя.

— Светлината е видимият спомен за Невидимата светлина.

— Да. Дяволски добро. Трябва да е помогнало да свалиш гаджето си.

— Бившето — коригирах я.

— Сузи те е зарязала?

— А как реши, че тя ме е зарязала, а не аз нея.

— О, извинявай.

— Макар че точно тя ме заряза — признах, а Марго се засмя. Бяхме скъсали преди месеци, но не можех да виня Марго, че не е обърнала внимание на най-нищожната и жалка романтична връзка в историята на романтиката изобщо. Това, което се случва в музикалната зала, остава там.

Марго сложи крака на таблото и започна да мърда пръстите си в ритъма, в който говореше. Винаги говореше така — с ритъм, който не може да не се улови, сякаш рецитираше поезия.

— Съжалявам да го чуя и във връзка с това мога само да кажа, че моят прелестен приятел чука най-добрата ми приятелка. От месеци.

Погледнах я, но косата беше скрила лицето й, така че не можах да разбера дали се шегува.

— Сериозно ли говориш? — попитах, но тя не отговори. — Но… нали тази сутрин се смеехте заедно, видях те.

— Нямам идея за какво говориш. Разбрах преди първия час и веднага ги намерих, говореха си и тогава започнах да пищя като заклана. Бека се скри в ръцете на Клинт Бауер, а Джейс стоеше там като някакъв тъп гъз, с отворена воняща уста и с потекла лига.

Явно бях разбрал всичко съвсем погрешно.

— Странно, защото Чък Парсън ме пита тази сутрин за теб и Джейс. Какво знам за вас.

— Е, да, Чък прави каквото му се каже. Вероятно Джейс го е накарал да пита и да разбере кой друг знае.

— Господи! Защо изобщо се е хванал с Бека?

— Е, не може да се каже, че е известна с доброта, бляскав ум и нежна душа, така че остава фактът, че е секси.

— Не и колкото теб — изрекох, преди да се замисля.

— Винаги ми се е струвало ужасно гадно да се навърташ около някого, да излизаш с него, да си му гадже само защото тоя някой е секси или хубав. Все едно да си избираш корнфлейкса по цвета, а не по вкуса. Трябва да завиеш на следващата пряка. Но аз не съм хубава, поне не и отблизо. По принцип, колкото повече някой ме опознава, толкова по-малко секси ме намира.

— Но това е… — започнах.

— Няма значение. Все тая — каза тя.

И в този миг ме удари ужасната истина, че животът е безкрайно несправедлив. Как може един задник като Джейсън Уърдингтън да чука хем Марго, хем Бека, а в същото време един хубав, симпатичен, приятен индивид… като мен например, не може да се докопа нито до едната, нито до другата, нито до която и да е, ако трябва да си говорим истината. И като стана дума за това, трябва да кажа, че обичам да мисля за себе си като за човек, който в никакъв случай не би свалял момиче като Бека Арингтън. Да, О.К., секси е, но също е и 1) Арогантно куха и 2) Истинска и напълно неподправена бясна кучка. Всички, които се събирахме в музикалната зала, от доста време подозирахме, че поддържа секси задника и изваяната си фигура, като не яде нищо друго освен душичките на малки невинни котенца и мечтите на бедни гладни дечица.

— Бека е кофти кучка — казах, за да я накарам да говори пак.

— Да — отвърна тя и продължи да гледа през прозореца. Светлината на лампите, под които минавахме, заливаше косата й. За секунда си помислих, че плаче, но точно тогава тя сложи качулката и извади Клуба от торбата.

— Е, това вече ще е суперзабавно — каза тя и разкъса опаковката му.

— Сега вече може ли да попитам къде отиваме?

— Бека — каза тя.

— Ъм… о… — измънках, спрях минивана и тъкмо се канех да й кажа, че веднага я карам в тях, когато тя добави:

— Никакви престъпления. Обещавам. Трябва да намерим колата на Джейс. Улицата на Бека е следващата вдясно, но той няма да паркира колата си там, защото родителите й са в тях. Опитай в следващата пресечка. Това е първата ни работа.

— О.К., но после се прибираме.

— Не, после преминаваме към втора точка от единайсетте точки на плана.

— Марго, мисля, че идеята не е добра.

— Просто карай — каза тя и така и направих. Намерихме колата му на две пресечки от улицата на Бека. Беше паркирана в една глуха улица. Още не бях спрял, когато Марго изскочи от минивана с Клуба в ръка. После отвори вратата на лексуса, седна на шофьорската седалка и започна да закрепя бастуна за волана на Джейс. Когато свърши, излезе и тихо и грижовно затвори вратата.

— Тъпото копеле никога не си заключва колата — каза, докато се качваше в минивана. После прибра ключа за бастуна в джоба си и протегна ръка да разроши косата ми.

— Първа точка от плана е изпълнена. Сега напред към къщата на Бека.

Докато карах, Марго обясни втора и трета част от плана.

— Брилянтно — казах, макар че отвътре щях да се пръсна от нерви, чак душата ми трепереше.

Завих по улицата на Бека и спрях две къщи след кичозния замък, в който тя живееше. Марго изпълзя към задната част на минивана и измъкна отнякъде бинокъл и цифров фотоапарат. Първо погледна през бинокъла, после ми го подаде. Видях, че осветлението в приземния етаж беше включено, но не се забелязваше никакво движение. Бях изненадан, че къщата дори има такъв етаж. В Орландо две копки надолу, и веднага бликва вода.

Бръкнах в джоба си, извадих телефона и набрах номера, който Марго ми продиктува. Звънна веднъж, два пъти и после нечий изморен мъжки глас:

— Ало?

— Господин Арингтън? — попитах вежливо. Марго искаше аз да се обадя, защото никога нямаше да разпознаят гласа ми.

— Кой е? Господи, колко е часът?

— Сър, смятам, че е добре да Ви съобщя, че в момента Вашата дъщеря прави секс с Джейсън Уърдингтън в приземния етаж на дома Ви.

Край на втора част от плана.

С Марго отворихме вратите на минивана, хукнахме надолу по улицата и се хвърлихме по корем точно пред живия плет пред къщата на Бека. Марго ми подаде фотоапарата. Видях как на горния етаж лампата в спалнята светна, после лампата на стълбището, след нея и в кухнята. И най-накрая лампата по стълбите към стаята в мазето.

— Идва — прошепна Марго. Не разбрах какво имаше предвид, докато някъде в ъгъла на периферното ми зрение не се появи Джейсън Уърдингтън, точно изскачаше от прозореца на мазето съвсем гол, като изключим боксерките. Той хукна по поляната и когато наближи, го щракнах, с което изпълних точка три от плана. Светкавицата изненада и двама ни. Той спря и замига към мен в тъмното. Бяха няколко секунди нажежено до бяло напрежение. После хукна отново и изчезна в тъмното.

Марго дърпаше крачола на панталона ми. Погледнах към нея, а тя се усмихваше лукаво. Протегнах ръка и й помогнах да се изправи. После хукнахме нагоре към колата. Докато пъхах ключа в захранването, тя каза:

— Дай да видя снимката.

Подадох й апарата и облегнати един до друг, зачакахме снимката да се появи. Главите ни почти се докосваха. И щом видях учуденото пребледняло лице на Джейсън Уърдингтън, не можах да се стърпя и прихнах.

— О, господи! — възкликна Марго и посочи снимката. Очевидно паниката е била голяма и моментът — съвсем точен, но както бе видно от снимката, Джейсън не бе успял да прибере Малкия Джейсън в боксерките и ето го — виси, полюшва се, цифрово запечатан за бъдещите поколения.

— Това е пенис — каза Марго. — И спрямо останалите пениси, той се съотнася така, както Роуд Айлънд към останалите щати в Америка — може да има велика история, но едно е сигурно — никак не е голям.

Погледах към къщата и забелязах, че лампата в мазето вече беше угасена. За миг ми стана кофти за Джейсън — не беше виновен, че има микропенис и брилянтна и много отмъстителна приятелка. Но пък… в шести клас Джейс обеща да не ме удря повече в рамото, ако изям един червей. И аз взех че изядох един червей и после той ме измлати в лицето. И с това чувството на съжаление премина.

Когато се обърнах към Марго, тя наблюдаваше къщата през бинокъла.

— Трябва да тръгваме — каза. — Към мазето — добави.

— Какво? Защо?

— Четвърта точка. Трябва да вземем дрехите, ако се опита да влезе обратно да си ги търси. И пета част от плана — да оставим рибка за Бека.

— Искаш да кажеш… сега?

— Да, сега. Тя е горе и техните й четат конско. Обаче колко дълго според теб може да трае подобна лекция? Колко време ти е нужно да кажеш… какво… Примерно: „Не трябва да чукаш гаджето на Марго в мазето“. И това е, едно изречение. Трябва да побързаме.

Тя излезе от колата със спрея в едната ръка и с рибата в другата. Прошепнах, че идеята не ми харесва, но какво от това, тя не спря, аз я последвах, приведен, почти клекнал като нея, докато стигнахме до все още отворения прозорец на приземния етаж.

— Аз влизам първа — каза тя и се мушна с краката надолу. Стъпи на бюрото на Бека и в един миг половината й тяло беше вътре, другата половина над рамката на прозореца. Точно тогава я попитах:

— Не мога ли да остана на пост тук?

— Вкарвай си кльощавия задник вътре — каза тя и аз веднага я последвах. Светкавично събрах всички мъжки дрехи, пръснати по килима с цвят на лавандула — джинси с мъжки колан, чифт джапанки, бейзболна шапка на „Уайлдкетс“ — бейзболния отбор на Уинтър Парк, и едно бебешкосиньо поло. Погледнах Марго, тя ми подаде завитата в хартия риба и една от лъскавите пурпурночервени химикалки на Бека. Каза ми какво да напиша:

съобщение От марго Рот шпигелман: Вашето приятелство Спи С рибите.

Марго набута рибата между сгънатите в гардероба дрехи на Бека и тогава чух стъпки по стълбите. Потупах Марго по рамото и я погледнах. Не знам с какво съм я погледнал, защото очите ми бяха изскочили от очните кухини. Тя само се усмихна и съвсем лежерно извади спрея. Аз се изнизах през прозореца и застанах отвън да видя какво ще прави. Марго се наведе над бюрото и бавно и спокойно разтърси флакона с боя. С едно елегантно движение и с изящество, което може да се асоциира с калиграфията на Зоро, тя написа със спрея буквата М. На стената над бюрото.

После вдигна ръце към мен и я издърпах през прозореца. Точно се изправи на крака пред мен, когато чухме някой да пищи „ДУАЙТ!“. Аз грабнах дрехите и хукнах да бягам, Марго тичаше след мен.

Чух, но не видях, как входната врата на къщата на Бека се отвори, но не спрях, не се обърнах, не спрях и когато един гърмящ глас извика „СТОЙ!“, не спрях и когато чух онзи шум, който не можеш да объркаш с нищо — прищракването на заредена пушка.

Чух как зад гърба ми Марго каза „пушка“. Не звучеше уплашена или нещо, прозвуча като констатация. Когато стигнахме до живия плет, вместо да продължа да бягам, аз се хвърлих отвъд него с главата напред. Как съм възнамерявал да се приземя, нямам обяснение и до сега. Може би съм си въобразил, че мога да направя някакво велико салто като истински световноизвестен гимнастик, но реалността се оказа друга — просто се изсипах на асфалта и в крайна сметка се приземих на лявото си рамо. За щастие, купчината с дрехи на горкия Джейс падна под мен и омекоти удара. Изпсувах и преди дори да се сетя, че трябва моментално да се изправя, усетих как ръцете на Марго ме дърпат нагоре. После в колата, и после вече карах на задна с изгасени фарове, поради което едва не прегазих почти голия, оцъклен от почуда стопер на прочутия бейзболен отбор на гимназията Уинтър Парк. Джейс бягаше много бързо, с посока и цел, докато аз очевидно се бях запътил за някъде, но никой, дори самият аз не знаех за къде, следователно карах напосоки. А когато го подминахме, получих пореден пристъп на съчувствие и отворих наполовина джама на колата и му метнах полото. За наш късмет, не видя нито мен, нито Марго, нямаше начин да разпознае минивана, понеже… не искам да звуча заядливо или нещо и да напомням все за това, но истината е, че нямах шанс да го карам до училище.

— Защо, по дяволите, го направи? — попита Марго, щом включих фаровете и тръгнах през лабиринта от улици обратно към центъра на града.

— Стана ми кофти за него.

— За него? Защо? Защото ми изневерява и ме лъже от шест седмици? Или защото ми е лепнал кой знае каква болест? Защото е отвратителен идиот, който ще е богат и щастлив през целия си шибан живот, което е реално доказателство за повсеместната и жестока несправедливост на вселената?

— Просто изглеждаше отчаян — казах.

— Както и да е. Отиваме в къщата на Карин. На „Пенсилвания“ е, до магазина за алкохол.

— Не ми се сърди — казах. — Току-що бях на мушката на оная пушка заради теб, така че не ми се сърди.

— НЕ ТИ СЕ СЪРДЯ! — изкрещя тя и удари таблото.

— Не се сърдиш, но пищиш.

— Може би си бях въобразила, че не е истина, че не ме мами и че в крайна сметка е само слух.

— О!

— Карин ми каза в училище. Предполагам много хора са знаели, и то от доста време. И никой не ми каза. До тази сутрин. И когато Карин ми каза, си помислих, че се опитва да завърти някоя интрига или нещо такова.

— Съжалявам — отвърнах.

— Да, да, да. Не мога да повярвам, че дори ми пука.

— Сърцето ми бие много силно — казах.

— Точно по биенето на сърцето разбираш, че се забавляваш истински — каза тя.

Не го усещах като забавление. Усещах го като сърдечен удар. Спрях на паркинга на 7-Илевън, сложих пръст върху вената на врата си и загледах как двете точки между часа и минутите на електронния часовник отмерват секундите. Когато се обърнах към Марго, тя завъртя очи.

— Пулсът ми е опасно висок — опитах се да обясня.

— Дори не мога да си спомня кога за последно съм се забавлявала толкова много. Това усещане за адреналина, когато се изсипва в гърлото ти, как дробовете ти стават големи и се раздуват като балони.

— Вдишваш през носа и издишваш през устата — отвърнах.

— Тези твои дребни… тревоги. Толкова си…

— Сладък?

— Така ли викат в наши дни на голямо момче с пристъпи на вдетиняване? — усмихна се тя.

После Марго се измъкна към задната седалка и се върна с някаква малка чантичка. Зачудих се колко ли неща е натрупала там, без да ми каже. После отвори чантичката и извади лак за нокти. Толкова тъмночервен, че биеше на черно.

— Докато се успокоиш, мисля да си лакирам ноктите — каза и ми се усмихна през падналите върху лицето й кичури. — Няма проблем, не бързаме, поеми въздух, отпусни се.

И така седяхме — тя с лака за нокти, добре балансиран върху таблото на колата, аз с треперещ пръст върху вената на врата ми, като не спирах да си меря пулса. Беше хубав цвят. Лакът де. А и Марго имаше хубави нокти — съвсем тънички, за разлика от останалата част от тялото й, която беше мека, с приятни женствени извивки. Пръстите й просто те мамеха да ги хванеш и вплетеш в своите. Спомних си усещането от допира им в УолМарт. Кога беше това? Преди няколко века? Сърцето ми забави ритъма си. И после се опитах да си внуша: Марго е права, навън няма нищо страшно, не и в този малък град, не и в такава тиха и спокойна нощ.

5

— Шеста точка — каза Марго, след като най-сетне подкарах минивана. Тя размахваше ръце из въздуха, за да изсъхне лакът. Сякаш свиреше на невидимо пиано. — Да оставим цветя пред вратата на Карин с извинителна бележка.

— Какво си й направила?

— Ами… като ми каза за Джейс, аз май… абе застрелях вестоносеца.

— В смисъл? — попитах. Бяхме спрели на светофар, някакви хлапаци до нас в спортна кола също бяха спрели и момчето, което караше, натискаше газта и колата ръмжеше заканително, сякаш чакаха някой да вдигне флагче и да тръгнем да се състезаваме. Точно пък с крайслера нямаше начин. Като натиснеш газта докрай, той почваше да скимти и да хленчи.

— Ами не помня точно какво й казах, но беше нещо от сорта „сополива, гнусна, видиотена, кривозъба, пъпчасала дебелогъза кучка с най-отвратителната коса в Централна Флорида“, което май не е малко.

— Косата й наистина е странна — казах.

— Знам. От всичко, което казах за нея, само това е вярно. Когато казваш гадни неща за хората, не бива да казваш нещо, което е вярно, защото после няма да можеш да си вземеш думите назад. Можеш де, ама няма да е от сърце. Искам да кажа, че има неща, върху които трябва да се акцентира, неща, за които трябва да се намекне, и неща, които звучат като райета на кожата на скункс, ако райетата могат да звучат.

Докато карах към къщата на Карин, Марго пак изчезна някъде отзад и се появи с лалетата. Към стъблата на лалетата беше залепила с тиксо някаква бележка в плик. Когато спрях, тя ми даде букета, аз побягнах към къщата по страничната пътечка, оставих букета на стълбите на къщата и със спринт се върнах в колата.

— Седма част — каза тя веднага щом седнах в колата. — Да оставим риба за сладкия господин Уърдингтън.

— Предполагам не се е прибрал още — казах с известна доза съчувствие.

— Надявам се ченгетата да го намерят след около седмица в някоя канавка край града без обувки, полудял и съвсем гол — каза Марго съвсем безизразно.

— Никога не бива да забравям да не ядосвам Марго Рот Шпигелман — измърморих изпод носа си, а тя се засмя.

— Честно, това си е направо дъжд с гръмотевици върху всичките ни врагове, не само препикаване на парада им — отбелаза тя.

— Искаш да кажеш твоите врагове — поправих я аз.

— Ще видим чии са — каза бързо тя и се надигна на седалката. — Ей, тука ще се оправям сама. В къщата има дяволски добра охранителна система и не можем да си позволим още една паническа криза.

— Ами… — измънках.

Джейсън живееше на няколко пресечки от Карин, в Касавила — квартала на ултрабогатите. Всички къщи в Касавила са в испански стил с червени покриви и всичко останало, само дето не бяха построени от испанците. Бяха построени от бащата на Джейс, който беше един от най-богатите строителни предприемачи във Флорида.

— Големи грозни домове за големи грозни хора — казах на Марго и спрях пред Касавила.

— Без майтап ти казвам, ако някога стана домакиня с едно дете и седем спални в някаква къща като тези, моля те, направи ми услуга. Застреляй ме.

Спряхме пред къщата на Джейс — архитектурно чудо, или по-скоро чудовище, което изглеждаше като дебела испанска хасиенда с три дорийски колони до покрива. Марго взе втората риба, махна капачето на химикалката със зъби и написа с разкривен и съвсем различен от нейния почерк:

Любовта на МШ към Теб: Спи С Рибите.

— Не гаси двигателя — каза тя и си сложи бейзболната шапка на Джейс с козирката към тила.

— Добре — казах.

— Не мърдай от тук — добави.

— Добре — отговорих и усетих как пулсът ми галопира. Вдишай през носа, издишай през устата. Марго отвори вратата. В едната ръка държеше спрея, в другата — рибата. После хукна през огромната ливада пред къщата и се скри зад един дъб. Обърна се, махна ми, аз й махнах, тя драматично пое дъх, изду бузи, обърна се напред и се приготви да бяга.

Но не беше направила и крачка, когато цялата къща светна като гигантско коледно дърво, като това, което слагаха по Коледа в центъра. Алармата започна да вие. Замислих се дали да не я оставя да се оправя сама със съдбоносните последици от действията си, но продължих да дишам през носа и да издишвам през устата, а тя продължи да тича към къщата. После спря и метна рибата през един прозорец, но сирената беше толкова оглушителна, че едва се чу как стъклото се счупи и парчетата изпопадаха на земята. И после, само защото това беше Марго Рот Шпигелман, спокойно и внимателно, с изключителна педантичност написа буквата М върху единствената останала част от стъклото. След това хукна към колата, кракът ми беше на газта, после на спирачката. В този миг имах усещането, че не карам крайслер, а яздя породист кон на състезание. Марго бягаше толкова бързо, че шапката й падна и остана някъде зад нея, скочи в колата и отпрашихме, преди да е затворила вратата.

В края на улицата имаше знак стоп. И аз, разбира се, спрях.

— Какво, по дяволите, правиш? Карай, карай, карай! — извика тя, аз казах О.К. и натиснах газта. Просто бях забравил, че преди няколко часа бях захвърлил предпазливостта и разума си някъде и вятърът ги бе отнесъл. Какво ли не бях захвърлил. Минах, без да спирам покрай трите знака стоп в Касавила, и вече бяхме на километър до „Пенсилвания Авеню“, когато видяхме полицейската кола. Мина покрай нас с включени сирени, но не ни спря.

— Много яко беше — каза Марго. — Дори на мен ми дойде малко хардкор. Или, за да се изкажа в стил Кю, пулсът ми е малко ускорен.

— За бога, защо не я остави в колата му или на стълбите?

— Ние носим дъжд и гръмотевици, не искаме само някакви препикавания от дъжд тук-там из околността.

— Кажи ми, че точка осем не е толкова страшна.

— Не се притеснявай. Това ще е фасулска работа, детска игра. Връщаме се в Джеферсън Парк, в къщата на Лейси. Знаеш къде живее, нали?

Знаех, но, бог ми е свидетел, Лейси никога не би благоволила да ме покани у тях. Живееше в другия край на Джеферсън Парк, на около километър и половина от нас. Хубав апартамент над голям магазин за канцеларски материали. Всъщност в същия блок бе живял и онзи пич, умрелият. Бях ходил няколко пъти, защото родителите ми имаха приятели на третия етаж в същата сграда. За да стигнеш до апартаментите, трябва да минеш през две врати, но те бяха винаги заключени. Дори Марго Рот Шпигелман не можеше да влезе там.

— И Лейси от кои е? От добрите или от непослушните? — попитах.

— Лейси е от особено непослушните — отвърна Марго. Тя пак бе обърнала глава настрани, загледана през прозореца, почти не я чувах. — Приятелки сме от детската градина.

— И?

— И тя не ми каза за Джейси. Но не е само това. Когато наскоро се замислих и погледнах нещата в ретроспекция, разбрах, че през цялото време е била отвратителна приятелка. Например… ти мислиш ли, че съм дебела?

— Господи, НЕ — казах. — Ти си… — Тук се спрях, че се бях засилил да кажа, че е кльощава. Но точно това я правеше различна — тя не приличаше на момче. В крайна сметка казах: — Ти… не трябва да отслабваш.

Тя се засмя, махна с ръка и отвърна:

— Просто харесваш дебелия ми задник.

Откъснах очи от пътя за секунда, за да я погледна, а не трябваше да го правя, защото тя можеше да чете лицето ми, а там пишеше следното: първо на първо, не бих казал, че задникът ти е голям, и второ на второ — той е някак… пищен. Но не само това. Не е възможно да се отдели личността Марго от тялото Марго. Не можеш да видиш само едното и да се направиш, че не виждаш другото. Например поглеждаш в очите на Марго и в тях виждаш синия цвят на безкрая, но виждаш и безкрая на… нещото, наречено Марго. В крайна сметка няма начин да кажеш, че Марго Рот Шпигелман е дебела или кльощава, така, както не можеш да кажеш, че Айфеловата кула е самотна или не е самотна. Красотата на Марго е като танкер, който пренася през морето самото непробиваемо, неразрушимо и неразрушено съвършенство.

— Тя все правеше някакви гадни коментари — продължи Марго: — „Ще ти дам тези къси гащи, ама май няма да ти станат и май няма да ти стоят добре“. Или: „Толкова си смела. Изумявам се от начина, по който ги караш да се влюбват в характера ти“. Винаги ми е сривала самочувствието. Сега като се замисля, с всяка дума е целяла само едно — унизение в собствените ми очи.

— Унижение.

— Благодаря, господин МакМастърГраматикан.

— Граматик — казах.

— Боже, ще те убия! — но се смееше.

Минах по периферията на Джеферсън Парк, за да не се налага да минавам покрай нашите къщи, в случай че родителите ни се бяха събудили и бяха разбрали, че ни няма. Минахме покрай езерото Джеферсън, после покрай Районния съд Джеферсън и тръгнахме към малко смотания и много изкуствен център на Джеферсън Парк. Изглеждаше призрачно празно и тихо. Видяхме джипа на Лейси паркиран пред ресторанта за суши. Спряхме една пресечка по-нагоре на първото свободно място, което намерихме. Оказа се трудно, защото търсихме неосветено място, далеч от уличните лампи.

— Би ли ми подал последната риба? — попита тя. Зарадвах се, че я разкарваме от колата, защото бе започнала да се вмирисва. И после Марго написа на един лист със собствения си почерк, с нейните си странни букви.

твоето приятелство с мш Спи с Рибите.

Тръгнахме, като старателно отбягвахме светлите кръгове на уличните лампи. Ходехме си ей така, като съвсем нормални хора много след полунощ, единият от които (Марго) държи голяма риба, увита в хартия, а другият (аз) стиска спрей със синя боя. Някакво куче излая и двамата замръзнахме на място, но после всичко потъна пак в тишина и след няколко минутки бяхме до колата на Лейси.

— Е, сега вече става трудно — каза тя, когато опита вратата и видя, че е заключена. После бръкна в джоба си и извади уред — тел или нещо подобно. Мисля, че навремето уредът е бил металната част на закачалка за дрехи. Отне й по-малко от минутка да отвори вратата. Стоях втрещен и я гледах с възхищение. И с право.

Когато отвори шофьорската врата, тя се пресегна и отвори и другата от моята страна.

— Помогни ми да вдигна седалката нагоре — прошепна тя. С общи усилия успяхме да вдигнем седалката нагоре, тя мушна рибата под нея, после преброи до три и тогава пуснахме седалката, която се сгромоляса върху рибата. Чух как червата на рибата експлодираха. Беше адски гнусно. Можех да си представя на какво ще мирише колата й само след ден-два в тая жега. Трябва да си призная, че изведнъж ме заля вълна спокойствие. Тогава Марго каза:

— Напиши едно М на капака.

Не се наложи дори да мисля. Кимнах веднага, качих се на задната броня, облегнах се напред и бързо нарисувах едно грамадно М на капака. Като цяло бях противник на вандализма. Но също така бях не по-малък противник на Лейси Пембъртън, което в крайна сметка се оказа по-силното ми убеждение. Скочих от джипа, побягнах в тъмното, тичах чак до другата пресечка, където бяхме оставили минивана, дишах неравно, запъхтяно. Когато сложих ръка на волана, забелязах, че показалецът ми е син. Вдигнах го нагоре и го показах на Марго. Тя се усмихна и вдигна своя син показалец. И после показалците ни се докоснаха, нейният меко и нежно натисна моя. Пулсът ми отказа да се укроти. И после след много, много време тя каза:

— Девета точка — центърът.

Беше 2:49 сутринта. Никога през целия си живот не се бях чувствал по-буден и така препълнен с енергия.

6

Туристите никога не ходят в центъра на Орландо, защото там няма нищо. Няколко небостъргача, в които се помещават банките и застрахователните компании. Това е център, който остава абсолютно празен и гол през уикенда и през нощта. Само няколко бара наполовина празни или наполовина пълни с напълно отчаяни хора или отчаяно смотани хора. Докато следвах инструкциите на Марго през лабиринта от еднопосочни улици, видяхме няколко души да спят на тротоара, някои седяха на пейките, но никой не се движеше. Марго свали прозореца и гъстият въздух ме удари през лицето. Необичайно горещо за тази част от денонощието. Погледнах я. Косата й се вееше около лицето. Макар че беше до мен и я виждах, изведнъж се почувствах съвсем сам сред тези огромни празни сгради. Сякаш бях оцелял след апокалипсиса и някой бе решил да повери света на мен, ей така, просто го бе сложил в дланите ми. Целият този пълен с чудеса свят. Само за мен. И ме чака да го обиколя като велик изследовател.

— Показваш ми забележителностите ли? — попитах.

— Не, опитвам се да стигна до Сън Тръст Билдинг. Пада се точно до Аспержата.

— О! — възкликнах възторжено, защото за първи път тази вечер можех да бъда полезен с информация. — Това е на юг.

Продължих няколко пресечки надолу и обърнах. Марго засия и посочи Аспержата. Точно пред нас.

Аспержата не е точно аспержа, нито пък е нещо направено от аспержи. Това си е просто една скулптура, която, за зла участ, прилича на десетметрова аспержа, макар и да беше известна като:

1. Стъклен зелен лук;

2. Абстрактна репрезентация на дърво;

3. По-зеления, по-стъклен и по-грозен вашингтонски монумент;

4. Гигантския весел зелен фалос на Веселия зелен гигант.

При всички положения не прилича на Кула на светлината, както е истинското име на сградата. Спрях до една колонка за билети за паркинг и я погледнах. Улових я, че гледа някъде по средата, в нищото с празни очи, някъде покрай Аспержата. Тогава за първи път си помислих, че нещо не е наред. Не в смисъл „гаджето ми е задник“, а съвсем друго „не наред“. Това бе мигът, в който трябваше да кажа нещо. Разбира се, че трябваше да кажа нещо, и след него друго нещо, и друго, и друго. Но казах само:

— Може ли да попитам защо ме доведе до Аспержата?

Тя обърна лице към мен и се усмихна ослепително. Марго беше толкова красива, че дори фалшивите й усмивки бяха убедителни.

— Трябва да проверим как върви планът ни. А най-доброто място за тази цел е Сън Тръст Билдинг.

— Не, не, няма начин. Ти каза, че няма да има взлом, няма да има незаконно влизане.

— Няма да е взлом. Ще си е едно съвсем законно влизане, защото има отключена врата.

— Марго, това е просто смехотворно. Разбира с…

— Да, признавам, че в процеса на изпълнение на плана се появиха някои обстоятелства, които наложиха влизане, и някои други наложиха взлом. Примерно в къщата на Бека. После в къщата на Джейс. И сега ще влезем и тук. Но теоретично ченгетата могат да ни обвинят във взлом, могат да ни обвинят във влизане, но не и във влизане с взлом, защото на практика не е имало едновременно и взлом, и влизане, винаги е било само едното. Така че — аз съм спазила обещанието си.

— Няма начин в тая сграда да няма охрана или пазач — казах.

— О, има — отвърна и разкопча предпазния колан. — Разбира се, че има. Казва се Гас.

Влязохме през вратата. Зад едно голямо бюро с форма на полукръг седеше младо момче с проскубана козя брада и в униформа на Риджънтс Секюрити.

— Какво става, Марго? — попита.

— Здрасти, Гас — каза тя.

— Кое е това хлапе?

НИЕ СМЕ НА ЕДНА ВЪЗРАСТ! — исках да викна, но оставих Марго да говори вместо мен.

— Това е колегата ми Кю. Кю, това е Гас.

— Как си, Кю? — попита Гас.

О, как да съм? Просто мятаме няк’ви риби из града, чупим прозорци, правим снимки на няк’ви голи копелета, висим из лобитата на няк’ви небостъргачи… такива неща.

— Бивам — казах.

— Асансьорите не работят — каза Гас. — Трябваше да ги изключа в три часа. Но можете да се качите по стълбите.

— Супер. Ще се видим после, Гас.

— До после, Марго.

— Откъде, по дяволите, познаваш охранителя на Сън Тръст Билдинг? — попитах, щом се отдалечихме на безопасно разстояние.

— Завършваше, когато бяхме първа година в гимназията — отвърна тя. — Трябва да побързаме, времето напредва.

Марго вземаше по две стълби наведнъж, направо летеше нагоре, ръката й се движеше по парапета, а аз се опитвах да я настигна, но не можех. Марго не спортуваше, но обичаше джогинг. Виждал съм я да тича из парка със слушалки на ушите. Съвсем сама. Аз, от друга страна, мразех да тичам. Изобщо мразех да се ангажирам с каквито и да е упражнения, които водят до физическо изтощение. Но сега се опитвах да вървя в крачка с нея, бършех потно чело и гледах да не обръщам внимание на пламналите си ходила и крака. Когато стигнахме до двайсет и четвъртия етаж, Марго спря и ме изчака.

— Гледай само — каза тя и отвори вратата на стълбището към някаква огромна зала с дъбова маса, дълга, колкото две коли, и с прозорци от пода до тавана. — Залата за конференции. — Обясни ми тя. — Има най-добрата гледка в целия град.

Последвах я в залата. Тя се приближи до прозорците и каза:

— Добре, значи, там е Джеферсън Парк. Виждаш ли нашите къщи? Нищо не свети, което е добре — после направи няколко крачки встрани. — Къщата на Джейс. Всичко е тъмно, няма полицейски коли. Отлично, макар че това най-вероятно означава, че се е добрал до тях. Много жалко.

Къщата на Бека беше прекалено далеч и не можахме да я видим дори от там.

Тя замълча. След това направи няколко бавни крачки към стъклото на прозорците и опря чело. Аз останах назад, но тя ме хвана за тениската и ме издърпа до себе си. Не исках и двамата да се облягаме с цялата си тежест върху едно-единствено стъкло, но тя продължи да ме дърпа напред и чак когато видях свития й юмрук под брадичка си, опрях чело, колкото е възможно по-леко и нежно, и се огледах.

Погледнах отгоре, Орландо бе много добре осветен. Под нас светеха светофарите, уличните лампи грееха като перфектно изработена решетка от тичаща по улиците светлина. Чак до края на града, до безкрайните предградия.

— Красиво е — казах.

— Айде бе! Сериозно ли го казваш? — нацупи се тя.

— Ами… може би не — казах, макар че беше красиво. Когато за първи път видях Орландо от самолет, си помислих, че прилича на град, построен от ЛЕГО и потънал в океан от зеленина. Но тук, през нощта, изглеждаше съвсем реално място, истинско, и за първи път като нещо, което наистина можех да видя. Докато вървях из залата, а после и през останалите зали на етажа, можех да видя всичко — училището, Джеферсън Парк, някъде в далечината Дисни Уърлд, водния парк, супермаркета 7-Илевън, където Марго си лакира ноктите, докато аз се борех за всяка глътка въздух. Всичко беше там долу, моят свят, а аз можех да го видя целия от офиса на една сграда.

— Забележително — казах на глас. — От разстояние де. Старостта не личи от разстояние. Не се виждат плевелите, пукнатините в сградите, олющената боя. Виждаш го така, както някой си го е представял навремето, преди да бъде построено.

— Отблизо всичко е грозно — каза тя.

— Ти не си — трябваше да помисля по-добре, преди да го кажа.

Тя се обърна към мен, без да отлепя чело от прозореца, и ми се усмихна.

— Ще ти кажа къде е тайната: хубав си, когато си уверен. И не си чак толкова хубав, когато не си — преди да успея да кажа каквото и да било, тя обърна поглед надолу и започна да говори: — Ето сега ще ти кажа какво не му е хубавото на това място: от тук не се вижда ръждата и напуканата боя и каквото и да е там, но от тук можеш да разбереш какво е това място. Виждаш колко изкуствено е всичко. Дори не изглежда като направено от нещо твърдо, че поне да кажеш, че е пластмасово. Това е град от хартия. Наистина. Погледни, Кю, погледни всички тези еднопосочни глухи улици, които завиват наобратно към себе си. Всичките тези къщи, все едно са били построени с една-единствена цел — да се разпаднат. Всичките тези хартиени хора в техните хартиени къщи. Горят бъдещето си, за да са на топло. Всичките тези хартиени деца, които пият бира, която някой задник им е купил от някой хартиен магазин. Всеки е откачил заради някаква мания да притежава разни неща. Всичките тези неща, които хората искат да притежават, са тънки като хартия, късат се като хартия. И хората са така, прозрачни са и се мачкат като хартия. Живея тук от осемнайсет години и през цялото това време не попаднах на един човек, на когото да му пука за нещо съществено.

— Ще се опитам да не го приемам много лично — казах. И двамата гледахме в индиговото небе, в глухите улици и още по-глухите квартали. Рамото й беше до моето и макар че не я гледах, ръцете ни почти се докосваха и имах усещането, че опирайки чело в това стъкло, все едно опирах тялото си в нейното.

— Съжалявам — каза. — Може би нещата щяха да бъдат съвсем различни, ако бях останала с теб, а не с моите приятели в кавички. В кавичките слагам и следното: „Господи, колко се мразя, че ми пука дори за тях“. Искам да кажа, че не съм чак толкова разстроена заради Джейс или заради Бека, дори не и заради Лейси, макар че аз наистина харесвах Лейси. Но това беше последната струна. Със сигурност струната си беше дефектна по принцип, но това беше единствената останала, а всяко хартиено момиче има нужда от поне една струна, нали?

И гледай сега аз какво казах. Казах:

— Винаги си добре дошла на нашата маса за обяд. Още утре.

— Много мило наистина — каза тя, гласът й някак заглъхна и остави невидима следа в тишината. После се обърна към мен и кимна нежно, а аз повярвах на усмивката й. След това хукнахме към стълбите и тичахме чак до долу. На всяка площадка аз скачах и удрях пети в пода, за да я накарам да се смее. И тя се смееше. Мислех си, че й става повесело. Мислех си, че нещо може да я развесели. Мислех си, че ако съм по-уверен в себе си, нещо ще се получи, нещо между нас.

Колко много съм грешал!

7

Седяхме в колата, държах ключовете и се канех да запаля двигателя, когато тя попита:

— В колко часа стават вашите?

— Не знам, към шест и петнайсет май. Имаме малко повече от два часа за останалите две точки от плана.

Беше 3:51.

— Знам. Оставих най-трудоемките за последно. Няма значение, ще успеем с всичко. Десета точка — Кю да си избере жертва.

— Моля?

— Аз вече си избрах жертвите и наказанията, сега е твой ред да избереш върху кого да изсипеш дъжда на мъстта.

— Върху кого ние да изсипем дъжда на мъстта — поправих я, а тя поклати глава презрително. — Освен това, не се сещам за никого, не знам кого искам да заливам с мъст — казах, и това си беше самата истина. Винаги бях мислил, че за да имаш врагове, трябва да си някой… да си значим, важен за някого. Пример: исторически погледнато, Германия има повече врагове от Люксембург. Марго Рот Шпигелман беше Германия. И Великобритания. И Царска Русия. И САЩ. Аз… е, аз бях Люксембург. Седя си там, паса овцете и ги доя, и от време на време пея тиролски песни.

— Ами Чък? — попита тя.

— Хм…

Чък Парсън беше натрупал доста актив през годините. Освен случката в столовата, когато ме метна върху мръсните чинии, веднъж ме хвана за ръката на спирката пред училище и започна да я извива и да крещи пред всички „Кажи, че си педал“. Това беше Чък. Целеустремен, целенасочен. Аз-разполагам-с-речник-от-девет-думи-затова-не-очаквай-голямо-разнообразие-от-обиди. Такива му бяха и обидите. И макар че беше ужасно детинско, накрая се принудих да кажа, че съм педал, което адски ме ядоса, защото 1) Не считам, че тази дума трябва да се употребява от когото и да е, най-малко от мен, и 2) Просто не съм гей, и в допълнение 3) Чък Парсън го направи така, че да изглежда грозно и обидно да се наречеш педал, макар че няма нищо обидно или срамно в това да си гей и точно това се опитвах да му кажа тогава, докато извиваше ръката ми чак до рамото, но той не спираше да повтаря: „Щом си толкова горд, че си педал, защо не си признаеш, че си педал бе, педал?“.

Очевидно Чък Парсън не беше Аристотел. Но за сметка на това беше метър и деветдесет и тежеше поне сто и двайсет кила, не е като да няма значение.

— Може и да си права за Чък — признах накрая, врътнах ключа и тръгнахме обратно. Не знаех къде отиваме, но със сигурност нямаше да останем в центъра.

— Помниш ли училището по танци „Краун“? — попита тя. — За това си мислех тази вечер.

— Хм, да.

— Съжалявам за онзи случай. Нямам никаква идея защо му се вързах.

— Да. Няма значение. Всичко е наред — казах, но само като се сетих за това, кипнах. — Да, Чък Парсън. Знаеш ли къде живее?

— Знаех си, че мога да те предизвикам да покажеш, че имаш нещо отмъстително в себе си. Живее в Колидж Парк. На околовръстното завий към Принстън.

Щом стъпих на магистралата, натисках газта до дупка.

— Ей, леко, не е нужно да трошим крайслера — каза Марго.

В шести клас няколко деца, в това число Марго, аз и Чък, бяхме принудени от родителите си да се запишем на класически танци в „Краун“ — училище за унижение, деградация на личността и тук-там танци. Там нещата стояха така: момчетата заставаха от едната страна, момичетата се нареждаха от другата и когато учителката ни дадеше знак, момчетата трябваше да идат при момичетата и да кажат на някое от тях: „Може ли един танц?“, а момичето трябваше да отвърне: „С удоволствие“. На момичетата им беше забранено да отказват. Един ден танцувахме фокстрот и Чък Парсън някак бе успял да убеди всяко едно момиче от школата да ми откаже. Да отказват само на мен, на никой друг. И отивам аз при Мери Бет Шортс и казвам: „Може ли един танц?“, а тя ми отговаря, че не може. После питам друга, и тя казва „Не“, и друга, и друга, после питам Марго и тя казва „Не“, после питам друга, и още една, и тогава започвам да плача.

Единственото нещо, което е по-кофти от това да ти кажат „Не“ на урок по танци, е да се разплачеш заради това, че са ти казали „Не“. А единственото още по-лошо от това да се разплачеш, е да идеш при учителката по танци и да й кажеш с хлипания и през сополи и сълзи: „Момичетата не искат да танцуват с мен, а това не им е разрешено!“. Разбира се, аз направих точно така. Отидох разреван при учителката и после прекарах по-голямата част от времето в средното училище в опити да преглътна унижението от тази случка. Така че с две думи — Чък Парсън не ми разреши да танцувам фокстрот с момичетата, което не беше най-ужасното нещо, което може да се причини на един шестокласник, и вече ми беше минало. Не му бях ядосан и за останалите наистина гадни неща, които ми бе причинил през годините. Но едно бе сигурно — нямаше да плача, ако го видя да страда.

— Чакай, нали няма да разбере, че съм бил аз?

— Не, защо?

— Не искам да си мисли, че ми пука за него и за нещата, които ми е причинил.

Марго ме потупа по ръката и каза:

— Не се тревожи, никога няма да разбере какво го е депилирало.

— Мисля, че току-що използва думата погрешно, но не знам какво означава и има ли такава.

— Знам една дума, която ти не знаеш! — започна като дете да повтаря Марго: — АЗ СЪМ КРАЛИЦАТА НА ДУМИТЕ, УЗУРПУРАХ КОРОНАТА!

— Я кажи как се пише узурпирам — казах.

— Не — каза тя, без да спира да се смее. — Не си давам короната заради едно узурпиране. Трябва да се постараеш много повече, за да си я вземеш обратно.

— Добре — усмихнах се.

Карахме през Колидж Парк. Кварталът минаваше за историческа забележителност поради факта, че къщите там бяха строени преди цели трийсет години. Марго не можа да си спомни точния адрес, дори не помнеше как изглежда къщата. Дори не беше сигурна на коя улица е. („Почти съм сигурна, да речем деветдесет и пет процента, че е на «Вазар».“) Най-сетне, след като минахме и огледахме три пресечки на „Вазар“, тя вдигна ръка и посочи:

— Ето там, онази е.

— Сигурна ли си? — попитах.

— Около деветдесет и седем цяло и два процента. Почти съм сигурна, че спалнята му е там, онзи прозорец. Веднъж имаше парти в тях и когато полицията дойде, аз изчезнах през прозореца. Почти съм сигурна, че е същият прозорец.

— Може и да загазим тук.

— Но щом прозорецът е отворен, значи, няма да влизаме с взлом. Просто ще си влезем. Нали преди малко влязохме така в Сън Тръст. И какво се случи? Нищо, нали?

Засмях се.

— Опитваш се да ме направиш злодей ли? Първи уроци?

— Това е цялата идея на начинанието. Добре. Необходими продукти: Вийт, спрей и вазелин.

— ОК — казах и ги взех.

— Сега, не почвай да се плашиш. И да не ми изпаднеш в някоя криза. Добрата новина е, че Чък спи като мечка през периода на хибернация[4]. Знам, защото миналата година беше в класа ми по английска литература и дори госпожа Джонсън не можеше да го събуди, а имай предвид, че тя го удряше по главата с „Джейн Еър“. Затова ще се качим през прозореца в спалнята му, ще си събуем обувките, ще си поиграем малко с Чък, после ти и аз ще се разделим и ще минем да намажем обилно с вазелин всички топки на вратите, така че, ако някой се събуди, да не може да излезе толкова бързо и да ни хване. После ще си поиграем още малко с Чък и изчезваме. И никакви приказки.

Сложих ръка на вената на врата си, за да си премеря пулса, но този път се усмихвах.

Излязохме от колата и тръгнахме един до друг към къщата, когато Марго хвана ръката ми и уви пръстите си около моите. После леко я стисна. Аз стиснах нейната и я погледнах. Тя кимна сериозно и някак тържествено, аз кимнах и после тя ме пусна. Покатерихме се до прозореца. Аз повдигнах дървената рамка нагоре. Тя изскърца леко, но се отвори на мига. Погледнах вътре. Беше тъмно, но видях легло и в леглото — тяло.

Прозорецът беше малко висок за Марго, затова направих столче с дланите си, тя стъпи по чорапи на него и я вдигнах нагоре. Всеки един нинджа можеше да завиди на начина, по който Марго влиза в къщите — тихо и неусетно. Аз започнах да се катеря след нея, мушнах глава и рамене и после с някакво много сложно движение на тялото и ужасно напрежение в мускулите се опитах да изпълня танца на гъсеницата и така да вляза в къщата. Можеше и да се получи, но си защипах топките на рамката на прозореца и така ме заболя, че изохках, което вече беше много сериозна грешка.

Лампата до леглото светна. И там лежеше някакъв старец. Определено не беше Чък Парсън. Очите му бяха широко отворени и ни гледаше с ужас. Не каза нищо.

— Хм — промърмори Марго. Мислех да хукна обратно към колата, но останах заради Марго така, както си бях: с половината тяло вътре, успоредено на пода, а другата половина висеше през прозореца. — Хм. Май сме объркали къщата. — Каза тя и се обърна към мен настоятелно. И чак тогава разбрах, че блокирам изхода й. Затова се изтласках назад, скочих от прозореца, взех обувките си и хукнах към колата.

Тръгнахме към другия край на Колидж Парк, за да се прегрупираме.

— Мисля, че и двамата сме виновни за тази издънка — каза Марго.

— Хм, ти беше сигурна за къщата.

— Така е, но ти вдигна шум.

После карахме в пълно мълчание и накрая аз се обадих:

— Мога да взема адреса му от интернет. Рейдар има регистрация в директорията на училището.

— Брилянтно!

И после се обадих на Рейдар, но веднага ме прехвърли на гласова поща. Обмислих варианта да се обадя у тях и да събудя цялата къща, но родителите му бяха приятели с моите родители, кофти идея. Накрая реших да се обадя на Бен. Е, Бен не беше Рейдар, но пък знаеше всичките му пароли. Обадих се. И там ме прехвърли на гласова поща, но след няколко позвънявания. Опитах пак. Гласова поща. Опитах пак. Гласова поща. Марго каза:

— Няма да вдигне.

— О, ще вдигне — отвърнах аз и набрах пак. След само още четири позвънявания той вдигна.

— Надявам се да ми се обаждаш по един-единствен повод: у вас има единайсет голи зайченца и чакат да получат онова специално усещане, което само Големия Татко Бен може да им даде.

— Искам да използваш регистрацията на Рейдар и да влезеш в директорията на гимназията и да провериш един адрес. На Чък Парсън.

— Не.

— Моля те — казах.

— Не.

— След ден ще си щастлив, че си направил това, Бен. Обещавам ти.

— Да, да, знам. Току-що изпитах огромното щастие, докато ти казвах — не. Но нали съм си добра душа. „Амхърст“ 422. Ей, за какво ти трябва адресът на Чък Парсън в четири и дванайсет сутринта.

— Лягай да спиш, Бен.

— Ще приема, че това е само сън — отговори той и затвори.

„Амхърст“ беше само на няколко пресечки надолу. Спряхме пред номер 418, взехме всички неща и хукнахме през ливадата пред къщата. Росата падаше от стръкчетата на тревата и оставаше по глезените ми.

Прозорецът му беше по-нисък от този на господин Случаен Старец. Качих се, издърпах Марго нагоре и влязохме. Чък Парсън спеше по гръб. Марго тръгна на пръсти към леглото, аз застанах зад нея, сърцето ми щеше да изскочи. Ако се събудеше, щеше да ни убие. И двамата. Извадих тубичката с Вийт, изстисках нещо като крем за бръснене в дланта й и след това тя го размаза внимателно върху дясната вежда на Чък. Оня не показа признак на живот.

После отвори вазелина — капачката яко изпука, но той отново не даде признаци на събуждане. Тя изстиска едно значително количество в дланта ми и после се разделихме и хукнахме из къщата. Аз отидох до антрето и здраво намазах топката на входната врата. След това намазах вътрешната топка на вратата на някаква отворена спалня. Затворих я, но изскърца леко.

Върнах се в стаята на Чък. Марго беше вече там. Успяхме да затворим вратата на стаята му и обилно намазахме топката. Останалия вазелин размазахме по рамката и по прозореца му. Щеше да му е много трудно да го отвори, след като се измъкнем.

Марго погледна часовника си и вдигна два пръста. Чакахме. И през тези две минути просто се гледахме. Взирах се в синьото на очите й. Беше хубаво. В тъмното, в тишината, нямаше шанс да проговоря и да кажа някоя простотия и да прецакам всичко, а тя ме гледаше, сякаш в мен имаше нещо, което си заслужава да се види.

После тя кимна и аз тръгнах към Чък. Увих ръка около тениската си, както ми беше казала да направя, наведох се напред и много внимателно и нежно, доколкото бях способен на нежност, натиснах челото му с пръст и с едно светкавично движение изтрих крема, а с него изтрих и дясната вежда на Чък Парсън. Стоях над него с дясната му вежда по тениската ми и тогава очите му се отвориха. С мълниеносна скорост Марго грабна завивката и я метна върху главата му и докато погледна нагоре, малката нинджа вече беше извън прозореца. Хукнах след нея, а Чък започна да пищи: „МАМО! ТАТЕ! ОБИР! ОБИР!“.

Направо ми се прииска да остана да погледам. Единственото нещо, което му задигнахме, беше една вежда, но реших да се придържам към плана и скочих от прозореца с краката надолу. За малко да падна върху Марго, която изографисваше своето М със спрея върху стената от винил на къщата на Чък. Грабнахме обувките си и си бихме камшиците към минивана. Когато се обърнах да видя къщата, всички лампи светеха, но никой не беше излязъл навън. Брилянтно доказателство за правилната употреба на вазелина върху дръжките и топките на вратите. Докато господин (или госпожа — не видях добре) Парсън дръпна пердето на всекидневната и се огледа навън, ние вече обръщахме и след секунда карахме към Принстън и от там към магистралата.

— Жестоко! — извиках. — Това беше жестоко! Брилянтно!

— Видя ли го? Лицето му без вежда. Има такова учудено изражение, видя ли? Едно такова опулено. Сякаш се съмнява или не е разбрал. „Ама вярно ли? Ама наистина ли? Какво казваш? Имам само една вежда ли? Не ми се вярва.“ И най-много ме кефи, че има право на избор. „Дали да си обръсна и лявата, или да си нарисувам дясната?“ О, това е просто великолепно! Господи, и как ревеше за мама и тати, това пикливо сополиво лайно.

— Чакай, защо го мразиш?

— Не съм казала, че го мразя. Просто казах, че е пикливо сополиво лайно.

— Винаги сте били нещо като приятели — казах, — или може би само аз съм си мислил така.

— Е, да, винаги съм била нещо като приятелка с много хора — каза тя, наведе се към мен и сложи глава на кльощавото ми рамо. Косата й се разсипа по врата ми. — Уморена съм. — Добави тя.

— Кофеин, това ни трябва — казах аз и тогава тя измъкна по един Маунтин Дю. Изпих го на две дълги глътки.

— Сега отиваме във Воден свят. Точка единайсет — рече Марго.

— Какво там? Ще освобождаваме Волния Уили или какво?

— Не — каза тя. — Просто отиваме да се разходим във Воден свят. Това е единственият тематичен парк, в който не съм влизала… така… не съвсем разрешено.

— Не можем да влезем там — възразих аз, спрях на празния паркинг пред голям магазин за мебели и изгасих двигателя.

— Мисля, че и двамата бързаме, малко ни притиска времето — каза и се пресегна да завърти ключа.

Аз бутнах ръката й.

— Не можем да влезем там — повторих.

— Ето, пак започваш с тези взломове — тя си отвори още една кутия Маунтин Дю. Светлината падаше върху кутията и се отразяваше върху лицето й и за секунда ми се стори, че видях усмивката й, сякаш това, което се канеше да каже, беше смешно.

— Няма да влизаме с взлом. Просто ще посетим парка безплатно през нощта.

8

— Първо, ще ни хванат — казах. Не запалих двигателя, защото още обмислях това, което имах да й кажа, и исках да съм сигурен, че не ме вижда в тъмното.

— Разбира се, че ще ни хванат. И какво от това?

— Незаконно е.

— Кю, в общия контекст на нещата от тази нощ, каква опасност може да представлява Воден свят? Господи! След всичко, което направих за теб тази вечер, не можеш ли да направиш едно-единствено нещо за мен? Не можеш ли просто да млъкнеш, да се успокоиш и да спреш да подскачаш при всяко малко приключение? — И после добави някак на себе си: — Порасни малко, бъди мъж, по дяволите!

Сега вече побеснях. Мушнах глава изпод колана, за да мога да се наведа към нея.

— След всичко, което ТИ си направила за МЕН — почти й виках. Искала да съм уверен? Ето й един уверен. — Ти ли се обади на бащата на МОЯТА приятелка, която се чука с МОЯ приятел в мазето, така че никой да не разбере кой се обажда? ТИ ли развежда МОЯ задник из целия свят, не защото ТИ си толкова важна за мен, а защото АЗ имах нужда някой да ме повози и понеже ТИ беше най-близо? Това ли направи ТИ за мен тази вечер?

Тя не ме погледна. Просто седеше и се взираше право пред себе си в стената на магазина за мебели.

— И ти си помислил, че имам нужда от теб? Смяташ ли, че не можех да дам на Мирна Маунтуизъл едно хапче за сън, така че да спи цяла нощ, и да взема сейфа изпод леглото на нашите? Или не можех ли да вляза в стаята ти и да взема ключовете от колата ти, докато спиш. Не, аз нямах никаква нужда от теб, идиот такъв! Аз те избрах. И ти ме избра — каза ми тя и ме погледна. — И това е като обещание. Поне за тази вечер. В добро и в зло, в болест и в здраве, в богатство и бедност. Докато зората ни раздели.

Врътнах ключа, запалих двигателя и излязох от паркинга, но ако оставим настрани всичките й истории за работата ни в екип и т.н., все още имах чувството, че ме въвличат в нещо неприятно, че имам право на последна дума.

— Добре, ще те заведа, но ако Воден свят изпратят в университета Дюк писмо за това как уродливото чудовище Куентин Якобсен е влязъл с взлом в тяхната собственост в четири и половина сутринта, придружен от едно момиче с големи очи, онези в Дюк ще побеснеят. Освен това и родителите ми ще побеснеят.

— Кю, ти отиваш в Дюк и един ден ще станеш успял адвокат или нещо такова, ще се ожениш, ще имаш бебета, ще изживееш целия си малък животец, и в последните си мигове, когато се давиш в храчки и повръщано в старческия дом, тогава ще си кажеш: „Е, поне успях да вляза във Воден свят с Марго Рот Шпигелман в края на последната си година в гимназията. Поне тогава го направих това carpe diem[5]. Гепих един ден“.

— Noctem[6] — поправих я аз. — Нощ е все пак.

— Добре де, ти си литературният крал, взе си короната. Сега ме заведи във Воден свят.

Докато карахме по I-4, не знам как се сетих за онзи ден, когато намерихме умрелия пич в парка, в неговия сив костюм… Може би затова бе избрала мен. И чак тогава се сетих какво каза за него и за струните. И после какво каза за себе си и за струните преди

няколко часа.

— Марго? — наруших тишината.

— Кю?

— Ти каза… когато онзи умря, ти каза, че вероятно всички струни в него са се скъсали, и тази вечер каза същото за себе си. Че и последната ти струна се е скъсала.

Тя се усмихна наполовина.

— Прекалено много се тревожиш. Нямам никакво намерение да се оставя на някакви деца да ме намерят накацана от мухи в някое прекрасно съботно утро в Джеферсън Парк — изчака малко и извади най-силния си аргумент: — Прекалено съм суетна за такава съдба.

Засмях се облекчено и слязох от магистралата. Свихме по „Интернешънъл драйв“, световната туристическа столица. Има хиляди магазини и всички продават едно и също — лайна. Лайна, оформени като миди, раковини, ключодържатели, стъклени костенурки, магнитчета за хладилници с формата на Флорида, пластмасови розови птици, приличащи на фламинго. Всъщност има няколко магазина, които буквално продават лайна. От броненосец. Една торбичка — 4,95 долара.

Но в 4:50 сутринта туристите спяха. Улицата беше съвсем пуста. Всичко беше мъртво. Магазин, паркинг, магазин, паркинг, магазин, паркинг и никакъв признак на живот.

— Воден свят е точно след паркинга — каза Марго. Тя се бе преместила отзад и ровеше в някаква раница. — Направих сателитните карти с плана за атаката ни, но не мога да ги намеря, по дяволите. Както и да е. Като минеш покрай паркинга, отляво трябва да има един магазин за сувенири.

— Отляво има около седемнайсет хиляди магазина за сувенири.

— Така е, но след паркинга трябва да е само един.

И беше права. Беше само един. Спрях на празния паркинг точно под уличната лампа, защото тук винаги се крадат коли. И макар че само някой крадец мазохист би тръгнал да краде крайслер, все ми се щеше да избегна разговора с майка ми и да давам някакво куцо обяснение как нейната кола е изчезнала през нощта, и то в средата на седмицата.

Излязохме и се облегнахме на минивана. Въздухът беше горещ и гъст. Усещах как дрехите ми се лепят по кожата. Пак ме хвана шубето. Имах чувството, че някой ни наблюдава скришом. Мракът се бе задържал прекалено дълго, нощта нямаше край, а червата ме боляха от толкова много часове притеснения. Марго бе успяла да намери картите и под светлината на уличната лампа боядисаният й в синя боя пръст посочи маршрута ни.

— Мисля, че там има ограда — каза и посочи към някаква стена от дървени летви, покрай която бяхме минали точно преди да паркираме. — Четох за това онлайн. Сложили я, след като някакъв се напил и решил да влезе в парка посред нощ и да поплува с косатката, която го убила на секундата.

— Сериозно?

— Да. Така че след като този е успял да мине пиян, няма причина да не можем да минем съвсем трезви. Ние сме нинджи все пак.

— Ти може би си, но аз.

— И ти си нинджа. Много шумен и малко неадекватен нинджа, но и двамата сме нинджи — каза Марго. После прибра косата си зад ушите, вдигна качулката и я завърза. Уличната лампа огря изострените черти на бледото й лице. Може би и двамата бяхме нинджи, но само тя имаше подходящ екип.

— Добре — каза. — Сега запомни картата.

На този етап най-страшната част от маршрута, който бе планирала, беше ровът с вода. Воден свят има форма на триъгълник. От едната страна минава шосе, но Марго каза, че със сигурност се наблюдава. От другата страна има езеро, което е дълго не по-малко от километър, а третата част е отводнителен канал или нещо такова. На картата ми се струваше доста широк. Може би колкото шосе с две платна. А във Флорида в отводнителните канали често има алигатори.

Марго ме хвана за раменете и ме обърна към себе си.

— Вероятно ще ни хванат. И когато това се случи, не се обаждай, аз ще говоря. Искам само да изглеждаш мил и сладък, уверен и невинен и всичко ще е наред.

Заключих колата, опитах се да пригладя рошавата си коса и прошепнах: „Аз съм нинджа“. Не исках да го чуе.

— Разбира се, че си нинджа — каза ентусиазирано тя. — Сега да вървим.

Претичахме през шосето и тръгнахме през треволяци, храсти и покрай някакви дъбови дървета. Започнах да се тревожа да не попаднем на отровен бръшлян, но нинджите не се страхуват от подобно нещо. Вървях отпред с протегнати ръце и се опитвах да разбутам бодили, клони, храсти. Вървяхме право към канала. Най-сетне дърветата изчезнаха и пред нас имаше само голо поле. Видях паркинга вдясно и канала пред нас. Хората можеха да ни забележат от колите, ако имаше коли, ако имаше хора. Но нямаше. Хукнахме през полето, после завихме рязко към паркинга и Марго извика „Сега! Сега!“ и аз се втурнах през шестте ленти на шосето. Макар че нямаше пукната кола, имах чувството, че върша нещо много грешно и много, много вълнуващо.

Стигнахме от другата страна и клекнахме в тревата до паркинга. Марго посочи към няколко дървета между безкрайния гигантски паркинг на Воден свят и черната вода на канала. Бягахме около минута покрай дърветата и тогава тя дръпна тениската ми, спряхме и тя каза:

— Сега канала.

— Дамите са с предимство — казах.

— Не е задължително, хайде давай — отвърна тя.

Не мислех за алигаторите, нито пък за отвратителната черна тиня. Просто се засилих и скочих напред, паднах във вода до кръста и с една крачка излязох от другата страна. Водата миришеше кошмарно, усещах я хлъзгава и мазна по кожата си, но поне не бях мокър от кръста нагоре. Не и докато Марго не скочи и ме изпръска. Аз се обърнах и на свой ред я изпръсках. Тя се престори, че й се гади и ще повърне.

— Един истински нинджа не пръска другите нинджи с вода — оплака се тя.

— Истинският нинджа не пада във водата като хипопотам — казах.

— О, добре, туш!

Гледах как се измъква от канала и бях толкова щастлив, че няма алигатори. Пулсът ми, макар и забързан, беше в границите на приемливото. Черната й тениска бе прилепнала към тялото й, всичко вървеше доста добре, чувствах се доста добре, докато периферното ми зрение не улови някакво движение, змия или влечуго. До Марго! Тя точно излизаше от водата. Видях как ахилесовото й сухожилие се стегна и преди да успея да забележа каквото и да било друго, змията се изви нагоре с мълниеносна скорост и я ухапа по глезена, точно под ръба на крачола на джинсите й.

— Мамка му — каза и погледна надолу. — Мамка му! — Повтори пак. Змията не я пускаше, висеше на крака й. Аз се гмурнах и дръпнах змията за опашката, изскубнах я от крака на Марго и я метнах в канала.

— Господи! Какво беше? Мокасин[7] ли беше?

— Не знам. Лягай, лягай — промърморих, вдигнах крака й и дръпнах крачола на джинсите нагоре. Имаше две капки кръв там, където змията бе впила зъбите си. Наведох се и сложих уста върху раната и започнах да смуча с все сила, опитвах се да изсмуча отровата. Изплюх и пак се наведох, но тогава тя каза:

— Не, не, чакай, виждам я — скочих ужасен, но тя добави: — Не е отровна. Това е просто обикновена водна змия.

Тя сочеше към канала, аз проследих пръста й и видях малко водно змийче. Плуваше по повърхността на тинята. Сега не изглеждаше толкова страшно, приличаше на новороден гущер.

— Слава богу — казах и седнах до нея да наваксам с дишането.

Тя погледна ухапаното и след като се увери, че кървенето е спряло, попита:

— Как беше любовната ти афера с крака ми?

— Много вълнуваща — отвърнах и това си беше самата истина. Тя облегна тялото си върху моето и усетих горната част на ръката й върху ребрата си.

— Ето затова си избръснах краката тази сутрин. Точно това беше причината. Мислех си, че човек никога не знае кога някой може да захапе глезена му, за да изсмуче… примерно… змийска отрова.

Пред нас имаше ограда от мрежа и беше висока само около метър и осемдесет. Както каза Марго:

— Е, на нищо не прилича. Първо неотровна змия, сега и тая ограда? Охраната тук е направо обида за всеки един нинджа.

Тя се качи, прехвърли се и слезе. Като по стълба. Аз успях да не падна.

Побягнахме покрай някакви дървета. Бяха само няколко, но изглеждаха като прегърнати в тъмното, сякаш за да пазят гигантските матови резервоари, където може би имаше животни. Стигнахме до асфалтова пътека и вече можех да видя амфитеатъра, където една косатка ме изпръска, когато бях малък. От високоговорителите се чуваше тиха музика, като оная, дето я пускат в магазините. Може би така успокояваха животните.

— Марго, ние сме във Воден свят.

— Ама ти сериозно ли? — попита саркастично тя и се устреми напред и аз след нея. Стигнахме до мястото с тюлените, но май вътре нямаше никакви тюлени.

— Марго, ние сме във Воден свят!

— Наслаждавай се, докато е време — каза тя, без да си движи устата. — Защото охраната идва.

Хукнах през някакви високи до кръста храсти, но тя не помръдна и аз спрях. Мъж в униформа на Воден свят се приближи много мудно и съвсем спокойно попита:

— Как сте?

Държеше някаква кутия. Парализиращ спрей, предположих на мига.

За да запазя самообладание, започнах да си задавам някакви съвсем разсейващи въпроси. Дали белезниците му са обикновени, или са с логото на Воден свят. Дали са с формата на извити делфинчета, или нещо такова…

— Всъщност тъкмо си тръгвахме — каза Марго.

— Няма нищо по-сигурно от това — каза той. — Въпросът е дали ще излезете пеша, или в оранжевата кола на шерифа.

— Ако за Вас няма никакво значение, май по-добре да вървим пеша — каза Марго. Аз стиснах очи. Исках да й кажа, че не е време за заядливи коментари, но той се засмя.

— Знаете ли, че преди две години един човек загина тук. Скочи в големия водоем. И са ни казали да не пускаме никого да си ходи у дома пеша, след като е влязъл с взлом, независимо дали е красиво момиче, или не.

Марго дръпна блузата си да не стои така прилепнала до тялото й и едва тогава разбрах, че оня говореше на гърдите й.

— Ами тогава май трябва да ни арестувате.

— Там е работата, че тъкмо се канех да си ходя и да пия една бира и да спя, а ако се обадя на полицията, онези има да се мотаят колкото си искат. Просто сега си мисля на глас и се чудя какво да правя — каза той и тогава Марго повдигна вежди, сякаш разбра нещо, което аз не разбирах. После зарови ръка в пълния си със заблатена вода джоб и извади една мокра стодоларова банкнота.

— Е, няма да е зле да тръгвате сега. На ваше място не бих минал покрай кита, защото навсякъде около него има камери и ще ви видят, а не искам никой да знае, че сте били тук.

— Да, сър! — каза скромно и изпълнително тя, а той се отдалечи и изчезна в мрака. — Мамка му, как не исках да му давам кинти на тоя перверзник. Но какво толкова, парите са за харчене.

Едва чувах какви ги говори. Единственото, което усещах в тези секунди, беше облекчението, което напускаше тялото ми и караше кожата ми да потръпва. Това първично удоволствие си струваше всички тревоги, които бях изпитал преди това.

— Слава богу, че не извика ченгетата — казах.

Марго не отговори. Тя гледаше зад мен с присвити, почти затворени очи.

— Изпитах същото, когато влязох в Юнивърсал студио — додаде след малко. — Хубаво е наистина, но след като влезеш, няма кой знае какво. Въртележките на работят. Всичко, което си струва да се види, е заключено. Всички животни са прибрани в разни водни танкери. — После завъртя глава и се огледа. — Предполагам удоволствието не е в това да си вътре.

— А в какво е удоволствието? — попитах.

— Да го планираш… може би. Не знам. Когато постигнеш нещо, усещането никога не е така хубаво, както си си мислел и надявал.

— За мен е супер — казах съвсем объркан. — Макар че няма нищо за гледане. — Седнах на една пейка и тя се настани до мен. Гледахме към мястото за тюлените, но там нямаше никакви тюлени. Един празен остров, на който не живееше никой и нямаше нищо освен няколко пластмасови стъпала и възвишения. Можех да усетя аромата й. Потта и миризмата на блато, шампоана й с дъх на люляци, и кожата й с аромат на натрошени бадеми.

Почувствах се ужасно изморен. Помислих си, че можем да легнем на някое местенце с трева, там, във Воден свят, аз — по гръб, а тя — полегнала настрани до мен, с глава на рамото ми и с ръка през тялото ми, обърнала лице към моето. Без да правим нищо — само да лежим под небето един до друг. Тук нощта бе така ярко осветена, че дори звездите изглеждаха като удавени. И може би щях да усетя как дъхът й се удря във врата ми, може би щяхме да останем до сутринта, когато първите туристи щяха да дойдат и да ни подминават, щяха да си мислят, че и ние сме туристи. Може би просто щяхме да изчезнем сред тях.

Но не. Имаше толкова много неща за правене: едновеждия Чък, който задължително трябваше да се види, имаше Бен, на който трябваше да се разказват подробности от тази нощ, имаше часове, на които трябваше да се присъства, имаше концертна зала, имаше Дюк, имаше бъдеще, за което да се мисли.

— Кю? — обади се Марго.

Погледнах към нея и за секунда се зачудих какво иска да ми каже, но после се събудих от съня или от мечтата. И чух. Музиката в тонколоните звучеше по-силно и вече не беше онази музика, дето я пускат в магазините, беше истинска музика. Онази стара джаз песен, която баща ми харесваше — Stars Fell on Alabama. Дори и през малките колонки на високоговорителите разбираш, че този, който бе изпял тази песен, е можел да изпее поне хиляда прелестни ноти наведнъж.

Точно тогава усетих онази устояла на годините, непрекършена линия между мен и нея, която се простираше чак от люлките ни, през умрелия пич в парка, през годините, когато бяхме само познати, та чак досега. Исках да й кажа само едно. За мен удоволствието не беше в планирането, не беше във вършенето на разни неща, в пристигането на разни места, в напускането на разни места, а в това, че нашите струни се пресякоха, после се разделиха и сега се пресякоха отново. Но ми се стори много нахално да й го кажа, а и тя вече ставаше.

Очите й бяха сини, сини, много сини, мигаше срещу мен и изглеждаше непоносимо красива. Точно там, точно такава — с мокрите джинси и с грейналото й в сивата нощ лице.

Аз станах, протегнах ръка и казах:

— Може ли един танц?

— С удоволствие — каза тя и направи лек реверанс. И после ръката ми беше в сгъвката между кръста и ханша й, нейната — на рамото ми. И тогава стъпка-стъпка-стъпка настрани. Танцувахме фокстрот около цялото заграждение за тюлени, но песента не свършваше, звездите над Алабама все така падаха.

— Танцът на шестокласниците — обяви Марго и сменихме местата си, ръцете й на раменете ми, моите на ханша й, петдесет сантиметра между нас. Продължихме да танцуваме фокстрот, докато песента свърши. Направих крачка напред и я наклоних силно надолу и настрани през ръката си, както ни бяха учили в училището по танци „Краун“. Тя вдигна единия си крак и се отпусна с цялата си тежест. Или ми имаше пълно доверие, или искаше да падне.

9

Купихме кухненски кърпи от 7-Илевън на магистралата и се опитахме да избършем мазната и хлъзгава течност от дрехите и кожата си. Напълних бензина дотам, докъдето си беше, преди да потеглим. Седалките щяха да са малко мокрички, когато майка тръгне за работа, но се надявах да не забележи, просто защото никога не би й минало през ума. Моите родители дълбоко вярваха, че съм най-добре възпитаното момче, а не от онези момчета, които влизат с взлом във Воден свят, най-добре отгледаното момче на планетата, защото моето психическо здраве беше доказателство за професионалния талант и качества и на двамата.

Не бързах да се прибирам. Карахме по малките улици и шосета, а не по магистралата. С Марго слушахме радио и се опитвахме да отгатнем коя радиостанция бе пуснала Stars Fell on Alabama. Но после тя намали звука и каза:

— Като цяло, мисля, че тази нощ беше успешна.

— Абсолютно — потвърдих, макар че вече мислех за утре. Дали щеше да дойде пред залата за концерти и да поседи с нас? Дали щеше да обядва с мен и Бен?

— Чудя се дали утре всичко ще се промени — казах.

— Да, и аз — отвърна тя. И така си остана, увиснало във въздуха. После добави: — Ей, като стана дума за утре, в знак на благодарност за упоритата ти работа и всеотдайността ти в тази забележителна нощ, искам да ти подаря нещо! — Започна да рови в краката си и извади фотоапарата. — Вземи го. И използвай силата на Малката Пишка, но я използвай разумно.

Засмях се и сложих апарата в джоба си.

— Ще сваля снимката, когато се приберем, и ще ти дам апарата в училище. Става ли? — попитах. И все пак исках да ми каже, че да, всичко ще е различно в училище, ще бъда твоя приятелка пред всички, и утре няма да се върна при старото си гадже, но тя изрече само:

— Да. Или някой друг път.

Беше 5:42, когато завих по Джеферсън Парк. Минахме по „Джеферсън драйв“, покрай съда и завихме по нашата улица „Джеферсън уей“. Загасих фаровете за последно. Не знаех какво да кажа, а и Марго мълчеше. Събрахме боклуците в една торба от 7-Илевън. Опитахме се да върнем крайслера в състоянието, в което беше преди шест часа, все едно нищо не се бе случило. В друга торба сложихме останалия вазелин, флакона със спрея и последната кутия Маунтитн Дю. Мозъкът ми пулсираше от умора.

Застанах пред вана с по една торба във всяка ръка и я погледнах. Мина много време.

— Беше страхотна нощ — казах най-сетне.

— Ела — каза тя и аз направих крачка напред. Тя ме прегърна, а торбите ми пречеха, не можех да отвърна на прегръдката й. Но ако ги пуснех на земята, щях да събудя всички. Усещах изпънатото й на пръсти тяло, а после устните й бяха в ухото ми и тя изрече много ясно, дума по дума:

— Ще. Ми. Липсва. Времето. Прекарано. С. Теб.

— О, не трябва — казах. Опитах се да прикрия разочарованието си. — Ако не ги харесваш, можеш винаги да бъдеш с мен и да прекарваме времето си заедно. Моите приятели са… всъщност са съвсем О.К.

Устните й бяха толкова близо до лицето ми, буквално усетих усмивката й.

— Страхувам се, че това е невъзможно — прошепна тя. И ме пусна, а аз продължих да я гледам, гледах как прави крачка назад, и после друга, и още една, и пак. Назад. Тогава тя повдигна вежди и се усмихна. И аз повярвах на усмивката й. Гледах как се качи на дървото, как се прехвърли на покрива и от там изчезна в прозореца на стаята си на втория етаж.

Минах през отключената входна врата, промъкнах се на пръсти покрай кухнята напът към стаята си, събух мокрите джинси, метнах ги в ъгъла до прозореца, свалих снимката на Джейс от фотоапарата и легнах в леглото. Мозъкът ми щеше да се пръсне от всичко, което исках да й кажа в училище.

ВТОРА ЧАСТ

Тревата

1

Спал съм около трийсет минути. Алармата звънна в 6:32. Не съм я чул как пищи до ухото ми, но усетих, че две ръце ме разтърсват, и някъде в далечината се носеше гласът на майка ми.

— Добро утро, сънчо!

— Ъхъ — беше отговорът ми. Бях значително по-уморен от преди половин час, когато си бях легнал, а това беше в 5:55. Бих си останал у дома, но никога не бях отсъствал от училище, бях най-редовният ученик, а в мига, в който осъзнах, че да си редовен ученик, не означава кой знае какво, и че на никого всъщност не му пука, вече беше късно да отвиквам и реших да поддържам имиджа жив. Освен това исках да видя Марго, исках да видя как ще се държи с мен сега.

Когато влязох в кухнята, татко разправяше нещо на майка. Двамата закусваха на плота. Той ме видя и попита:

— Добре ли спа?

— Превъзходно — казах, което си беше и самата истина. Е, обстоятелствата бяха наложили да се наспя малко набързо, но въпреки това се чувствах доста добре.

— Тъкмо разказвах на майка ти, че от известно време сънувам този повтарящ се тревожен сън — каза той и се усмихна. — Сънувам, че съм в колежа и имам час по иврит, само че професорът не говори иврит, тестовете не са на иврит, а са на някакъв измислен език. Но всички се правят, че този език не е някаква глупост, а си е точно иврит, даже азбуката е на иврит. И аз правя теста, обаче трябва да пиша на език, който не разбирам, и да използвам азбука, която не мога да дешифрирам.

— Много интересно наистина — казах, макар че изобщо не беше интересно. Няма нищо по-тъпо от сънищата на другите хора.

— Това е метафора на съзряването — отвърна майка ми. — Пишеш на език — зрялост, не разбираш езика, използваш азбуката — зряло общуване с хората, но не я разбираш.

Майка ми работеше с побъркани тийнейджъри в детски центрове за превъзпитание и в затворите за малолетни. Мисля, че именно затова тя никога не се бе тревожила за мен, понеже не се занимавах с ритуални обезглавявания на плъхове и не пикаех върху собственото си лице. Ето защо тя си мислеше, че съм едно брилянтно възпитано дете.

Една нормална майка би казала: „Ей, изглеждаш така, сякаш излизаш от няколкодневна амфетаминова серия и миришеш на блато. Случайно да си танцувал фокстрот с ухапаната от змия Марго Рот Шпигелман преди… да речем… два часа?“. Но не, те предпочитаха да си говорят за сънища. Взех душ, сложих чиста тениска и джинси. Закъснявах, но това не беше нищо ново.

— Закъсняваш — каза мама, щом се върнах при тях в кухнята. Опитах се да се събудя достатъчно, колкото да се сетя как се връзват връзки на маратонки, но с гъстата мъгла в съзнанието ми мисията беше трудна.

— Знам — отговорих уморено.

Мама ме закара до училище. Седях на седалката, където беше седяла Марго. Майка не каза нищо почти през целия път, което беше много добре, защото бях заспал с подпряна на прозореца глава.

Когато спряхме пред училището, мястото, където Марго паркираше колата си беше празно. Не можех да й се сърдя, че закъснява. А и нейните приятели не се събираха толкова рано като моите.

Докато вървях към момчетата пред залата, Бен извика:

— Ей, Якобсен, сънувах ли, или ти… — поклатих леко глава да спре, той се усети по средата на изречението и веднага импровизира — и аз ходихме до Френска Полинезия и плувахме в лодка, направена от банани?

— Беше много вкусна лодка — отговорих. Рейдар повдигна многозначително вежди и тръгна към едно сенчесто дърво. Последвах го. — Питах Анджела дали се сеща за някоя за Бен… за бала де. Няма шанс — каза. — Погледнах Бен, който говореше оживено с бъркалка за кафе в устата.

— Кофти — отвърнах. — Но, от друга страна, е добре. Може да остане с мен и да си направим един Резърекшън маратон.

Бен се приближи и попита:

— Правите се на много тактични ли? Защото знам, че говорите за трагедията на живота ми, която се свежда до липсата на зайченце за бала.

После се обърна и влезе в училището, а ние го последвахме покрай залата. Няколко първокурсници и второкурсници седяха между нахвърляните по земята калъфи за инструменти и си приказваха.

— Защо изобщо искаш да ходиш? — попитах.

— Пич, това е абитуриентският ни бал. И е единственият, последният и най-добрият ми шанс да се превърна в мил спомен в ученическото албумче на някое зайченце.

Завъртях очи с досада.

Първият звънец удари — пет минути до час. Хората се заблъскаха и разтърчаха из коридорите. Точно като кучетата на Павлов. Тримата стояхме до шкафчето на Рейдар.

— Защо ми се обади за адреса на Чък Парсън в три часа през нощта?

Тъкмо обмислях как да отговоря на този въпрос най-ясно и сбито, когато видях Чък да върви към нас. Смушках Бен в ребрата и погледнах към Чък. Изборът на Чък бе да избръсне и лявата вежда. Вероятно бе преценил, че това е най-добрата стратегия.

— Мили боже! — каза Бен.

След секунди Чък бе наврял мутрата си в лицето ми, а аз бях отново залепен за шкафчето. Челото му беше гладко обезкосмено.

— К’во зяпате бе, задници?

— Нищо — каза Рейдар. — Да не си помисли, че гледаме веждите ти?

Чък развя среден пръст пред лицето на Рейдар, удари с все сила шкафчето до мен и замина по коридора.

— Ти ли направи това? — изуми се Бен.

— Не трябва да казвате на никого — предупредих и двамата. После тихо добавих: — Бях с Марго Рот Шпигелман.

— Бил си с Марго Рот Шпигелман в ТРИ СУТРИНТА? — Бен едва контролираше вълнението в гласа си. Кимнах. — Сами? — Кимнах. — Бил си с нея, правили сте секс? Трябва да ми разкажеш всяка подробност, всичко в детайл. Трябва да напишеш доклад. Не, не доклад! Реферат на тема „Как изглеждат и какви са на пипане гърдите на Марго Рот Шпигелман“. Трийсет страници. Минимум!

— Искам да направя рисунка с молив, но трябва да бъде вярна с оригинала — каза Рейдар.

— Приемат се и скулптури по темата — добави Бен.

Рейдар вдигна ръка да му дам думата. Дадох му я.

— Да, питам се дали е възможно да напишеш една секстина[8] за гърдите на Марго Рот Шпигелман. Може да ползваш следните шест думи: розови, обли, твърдост, сочни, възглавница, меки.

— Аз лично считам, че поне една от думите трябва да бъде бурбурбурбурбурбурбурбур.

— Тази дума не я знам — казах.

— Това е звукът, който издава устата ми, когато прилагам върху някое зайченце патентованата от Бен Старлинг „Моторна Лодка“ — и показа какво е моторна лодка — онзи звук, който Бен Старлинг би издал, ако случайно някога, по някакво почти невъзможно стечение на обстоятелствата лицето му попадне между чифт женски гърди.

— Точно в тази секунда — казах — хиляди момичета в цяла Америка усещат леден полъх, страх и гадене, без да имат и най-малка представа защо. Не съм правил секс с нея, перверзен задник такъв!

— Типично! — рече Бен. — Единственият човек, който е в състояние да даде на едно зайченце това, от което то се нуждае, съм аз. И също така, аз съм единственият човек, на когото не му се отваря никаква възможност да демонстрира способностите си.

— Какво удивително съвпадение. Иди разбери — додадох. Животът си беше същият, всичко беше като всеки друг ден, само дето бях много уморен. Бях се надявал, че онази нощ ще промени живота ми, но не беше така. Все още не.

И вторият звънец удари. Забързахме за час.

Първият час — алгебра. Сутринта се събудих от половинчасовия си сън уморен до смърт, но все пак биваше. Обаче сега, в комбинация с алгебрата. просто не беше честно. За да не заспя, започнах да пиша бележка на Марго. Никога нямаше да й я пратя. Само обобщавах любимите си мигове от тази нощ. Но дори това не можеше да ме задържи буден. В един миг химикалът просто спря да се движи, полезрението ми се свиваше все повече и повече. Опитах се да си спомня дали да виждаш като през тунел е един от признаците на умората. Реших, че вероятно е така, защото единственото, което виждах, беше господин Джиминес пред дъската. И този образ беше единственото, което мозъкът ми бе в състояние да обработи.

— Куентин? — каза той. Бях крайно объркан, понеже в моята вселена се случваше само едно: господин Джиминес пише на дъската. Изобщо не можех да проумея как е възможно той да бъде и глас, и в същото време да е визуално присъствие в живота ми.

— Да?

— Чу ли въпроса?

— Да? — попитах пак.

— Нали вдигна ръка да отговориш?

Погледнах към ръката си, за да се уверя, че е вдигната. Беше. Никаква идея как съм я вдигнал и защо. Единственото, върху което работеше мозъкът ми, бе как да я сваля обратно и какви точно движения трябва да се направят във връзка с това начинание. След значителна борба на мозъчните клетки, успях да я сваля и след това с върховни усилия казах:

— Мога ли да ида до тоалетната?

— Отивай — отвърна той и после някой вдигна ръка и отговори на въпроса за някакво диференциално уравнение.

Отидох до тоалетната, наплисках се с вода, облегнах се на мивката и се огледах в огледалото. Очите ми бяха целите в червени кръвоизливи. Започнах да ги търкам, сякаш бяха нещо, което може да се изтрие или забърше. Естествено, не успях. И тогава ми хрумна брилянтна идея. Влязох в едната тоалетна, пуснах капака на седалката, седнах, облегнах се на стената и заспах. Сънят ми продължи около шестнайсет милионни от секундата, защото точно тогава звънецът удари. Станах и тръгнах към кабинета по латински, после се преместих към кабинета по физика, и после дойде четвъртото междучасие. Намерих Бен в столовата и му казах:

— Трябва да дремна.

— Айде да обядваме с КЗИГПМ — отвърна той.

КЗИГПМ беше петнайсетгодишният буик, който тримата по-големи братя и сестри на Бен бяха карали безотговорно и безнаказано и бе достигнал до Бен в следното състояние: целият облепен с тиксо и други залепващи ленти, както и в петна от най-разнообразни гами на кафеникавожълтото, като пръски от разстройство. Казваше се Карай Здраво и Го Прибери Мокър, но за кратко до наричахме КЗИГПМ. КЗИГПМ не се движеше с бензин, а с неизчерпаема човешка вяра и надежда. Сядаш на горещата седалка, излизат ти няколко мехура от допира с нажежената изкуствена кожа, после Бен врътва ключа, двигателят и той се опитва да врътне няколко пъти, подрипва като риба на сухо точно преди да направи последните си няколко мятания в борбата за въздух, няколко предсмъртни хлипа и край. Сетне започваш да се молиш по-съвестно и сърцато, моторът врътва няколко пъти, пак се молиш и накрая захапва.

Бен запали КЗИГПМ и пусна климатика. Три от четирите прозореца не се отваряха, но за сметка на това климатикът работеше безотказно, макар че първите няколко минути само вкарваше горещ въздух отвън, който се смесваше със запарения въздух в колата. Пуснах предната седалка до долу, излегнах се и му разказах всичко: как Марго дойде на прозореца ми, УолМарт, отмъщението, Сън Тръст Билдинг, как объркахме къщите, Воден свят, и Ще-ми-липсва-времето-прекарано-с-теб.

Не ме прекъсна нито веднъж. Бен беше добър приятел, в смисъл имаше известна култура на изслушване. Но когато свърших, той на секундата зададе най-жизненоважния въпрос:

— Чакай, чакай. Я пак за Джейс Уърдингтън. За какъв размер… липса на размер говорим?

— Може би прохладата на нощта и значителният стрес да са изиграли определена роля, но… Добре де, виждал ли си молив? — попитах и той кимна. — Виждал ли си гумичка на молив? — Той пак кимна. — Значи, като изтриеш нещо написано с молив с тази гумичка, нали остава едно такова сивкавочерно масурче? — Пак кимна. — Е, бих казал на дължина е колкото три такива масурчета, а на ширина — едно.

Бен редовно и систематично бе принуждаван да бърше задниците на такива като Джейсън Уърдингтън и Чък Парсън. Правеха го на луд, затова си мислех, че заслужава своята минутка щастие. Но той дори не се засмя. Седеше и клатеше глава с недоумение.

— Господи, какъв отвратителен задник е тоя.

— Така е.

— А тя е от онзи вид хора, които или умират трагично на двайсет и седем като Джими Хендрикс и Джанис Джоплин, или някак израстват над всички и печелят примерно първата по рода си Нобелова награда за величие.

— Да — казах. Никога не можеше да ми писне да говоря за Марго Рот Шпигелман, но пък и никога досега не бях изпитвал такава нечовешка умора. Сложих глава върху напуканата облегалка и заспах на мига. Когато се събудих, видях хамбургера и бележката: „Пич, трябва да влизам в час. Ще се видим след репетицията“.

След последния час се опитах да превеждам Овидий, облегнат на стената пред залата. Беше нужна голяма доза концентрация, за да не обръщам внимание на какофонията от покъртителни звуци вътре. Винаги оставах в училище, когато те имаха репетиция, защото да си тръгна преди Бен и Рейдар, би означавало да изтърпя унижението на единствения в света завършващ гимназист без кола, седнал като малоумник в училищния автобус.

Когато свършиха, Бен остави Рейдар пред тях, точно до „селския център“ на Джеферсън Парк, съвсем близо до къщата на Лейси. После ме закара до нас. Забелязах, че колата на Марго я няма пред тях. Значи, не бе останала вкъщи да спи. Беше отсвирила даскалото заради някое друго приключение, в което липсваше само едно — аз. Може би бе решила да прекара деня в нещо полезно. Примерно да намаже възглавниците на всичките си врагове с депилатоар. Почувствах се изоставен, но тя със сигурност е знаела, че така или иначе няма да отида с нея. Прекалено много държах на редовното си присъствие в училище. Заминала на екскурзия за три дни по Мисисипи? Или пък е тръгнала да пътува с някоя циркова група, ей така, временно, за няколко дни? Но, разбира се, не беше нито едното, нито другото. Беше нещо, което не можех да си представя, нещо, което никога нямаше да ми мине през ум, просто защото аз не можех да бъда Марго.

Питах се с какви ли истории ще се върне този път. И се питах дали ще ги разкаже на мен, примерно през обедната почивка в училище. Може би това бе имала предвид, когато каза, че ще й липсва времето, прекарано с мен. Тя е знаела, че ще замине на някое от нейните пътешествия и приключения, далеч от… амбалажния Орландо. Хартиеният град. А когато си дойде? Кой знае. Нямаше да прекара последните седмици в гимназията с хората, които са й били приятели. Значи, щеше да бъде с мен.

Слуховете тръгнаха в мига, в който тя изчезна. Бен ми се обади след вечеря.

— Разправят, че не си вдигала телефона. Някой, който я има в листата във Фейсбук, каза, че споменала, че може да се мести в някой от складовете на Страната на бъдещето в Дисни.

— Това е пълен идиотизъм — казах.

— Така е. Страната на бъдещето е най-гадното място в Дисни. Някой каза, че се запознала с някакъв в интернет.

— Да бе, да!

— Добре де, къде е тогава?

— Отишла е някъде сама и се забавлява така, както не можем дори и да си представим.

— Искаш да кажеш, че… си играе сама със себе си? — изкиска се Бен.

— Стига, Бен — изсумтях. — Искам да кажа, че е някъде и прави неща, каквито само Марго може да прави. Прави история, прави истории, които да се разказват от уста на уста, преобръща светове и съдби.

Цяла нощ лежах настрани и гледах невидимия свят зад прозореца. Положих огромни усилия да заспя, но не се получаваше. Очите ми сами се отваряха и поглеждаха с надежда към прозореца. С надеждата, че Марго Рот Шпигелман ще се появи в рамката и ще измъкне уморения ми задник навън. За още една незабравима вечер.

2

Марго изчезваше доста често. Ето защо в училище нямаше никакви масови кампании от сорта „Да намерим Марго“, но всички усещахме, че я няма. Гимназията не е нито демокрация, нито диктатура, нито анархия (противно на широко разпространеното мнение). Гимназията е монархия, като монархът се избира в зависимост от… божествеността му. И когато кралицата отиде на почивка, нещата се променят. По-точно казано — стават по-зле. Например миналата година, точно по време на екскурзията на Марго по Мисисипи, Бека пусна онзи слух за Кървавия Бен. И тази година нещата не отиваха на добре. Малкото момиченце, което бе сипало по невнимание масло вместо вода в огъня, бе избягало с пръст в устата. Пожарът беше неизбежен.

Сутринта успях да стана навреме, за да се кача в колата на Бен. Всички пред залата бяха необичайно тихи.

— Пич — започна Франк (един от приятелите ни) с много сериозно изражение, — Чък Парсън, Тади Мак и Клинт Бауер взели шевролета на Клинт и прегазили дванайсет от колелата на зайците и на второкурсниците.

— Гадно — казах и поклатих глава.

— Освен това — добави Ашли — някой сложил списък с нашите имена в тоалетната на момичетата и срещу тях… абе обидни неща.

Поклатих пак глава и се присъединих към общото мълчание. Нямаше смисъл да казваме на учители или директори, да се оплакваме, да ги накисваме, защото това беше пробвано и единственият възможен резултат беше още гърч за наша сметка. Обикновено чакахме някой, като Марго например, да им напомни, че са тъпи конски задници.

Но Марго ми беше отстъпила правото за откриването на контраофанзива. И тъкмо се канех да кажа нещо, когато в периферното ми зрение се появи гигантски човешки индивид с черна скиорска маска и голям зелен воден пистолет в ръка. Беше се засилил като за световен медал по спринт. Когато мина покрай нас, той ме изблъска по рамото, загубих равновесие и паднах върху напукания цимент. В момента, в който стигна до вратата, той се обърна и извика:

— Опита се да се будалкаш с нас, сега ще си получиш набиването.

Не познах гласа.

Бен и още един приятел ме вдигнаха на крака. Рамото ме болеше, но не исках да проличи, затова не го разтърках.

— Добре ли си — попита Рейдар.

— Да, няма проблем — и чак сега потърках рамото си.

Рейдар поклати глава:

— Някой трябва да обясни на тоя, че можеш да си получиш боя, можеш да набиеш някого, да бъдеш набит, но не може да си получиш „набиването“.

Засмях се. Някой посочи с глава към паркинга. Погледнах. Две момчета от малките вървяха към нас. Целите им тениски бяха мокри и висяха върху кльощавите им телца криви и натежали от шуртящата вода.

— Това беше пикня! — извика един от тях. Другият мълчеше и се стараеше да държи ръце встрани от тениската си, което нямаше как да стане, тъй като течността се стичаше от ръкава надолу по кожата на ръцете му.

— Животинска или човешка пикня? — попита някой.

— Де да знам, бе! Да не съм експерт по пикните?

Приближих се до момчето, сложих длан върху главата му, понеже само там нямаше урина, и казах:

— Ще оправим тая работа.

Удари вторият звънец и с Рейдар хукнахме за часа по математика. Щом седнах на чина и се опитах да раздвижа ръка, рамото ми изврещя от болка. Рейдар потупа тетрадката си, където беше написал: „Как ти е рамото?“.

Написах в ъгъла на моя лист: „В сравнение с малките, мога да кажа, че посрещнах утрото в поле, осеяно с усмихнати макове и няколко дъги над тях“.

Рейдар прикри смеха си, но не достатъчно добре, защото господин Джиминес го застреля с поглед. Написах: „Имам план, но преди това трябва да разберем кой е бил оня с маската“.

Рейдар написа: „Джаспър Хансън“. Името беше заградено няколко пъти. Това ме изненада.

„Как разбра?“

Рейдар написа: „Не забеляза ли, че тъпакът беше облякъл собствения си футболен екип с номера и всичко останало“.

Джаспър Хансън беше в малките класове. Винаги си бях мислил, че е напълно безобиден. Даже го намирах за… добронамерен, ако „здрасти-как-си-пич-добре-а-ти“ може да се зачете като форма на добронамереност. Не мислех, че е човек, който ще тръгне да пръска пикня по зайците в училище. Честно, в бюрократичната структура на гимназията Уинтър Парк, Джаспър Хансън беше нещо като Заместник-главен секретар по спорта и борбата с престъпността. Когато едно такова момче го повишат в ранг Вицепрезидент на Отдела по стрелба с пикня, нещата излизат извън контрол и трябва да се вземат незабавни мерки.

Когато се прибрах у нас следобеда, регистрирах нов акаунт и написах един мейл на стария си приятел Джейсън Уърдингтън.

От: mavenger@gmail.com

До: jworthington90@yahoo.com

Относно: ти, аз, къщата на Бека Арингтън, твоя пенис и т.н.

Скъпи господин Уърдингтън,

1. 200 долара в брой да бъдат изплатени на всеки един от колегите Ви като компенсация за разрушените колелета след насилствено премазване с превозно средство „Шевролет Тахо“. Не смятам, че това ще се окаже проблем, като се има предвид значителният капитал, с който разполагате.

2. Ситуацията с графитите в тоалетната на момичетата излиза извън контрол и това начинание трябва да се спре незабавно.

3. Какви са тези водни пистолети? Каква е тази урина? Моля Ви, пораснете! И малко по-сериозно!

4. Трябва да се научите да се отнасяте към колегите си с респект, и най-вече към тези, които са под финансовото благополучие на родителите Ви.

5. Няма да е зле да инструктирате членовете на екипа си да се държат по същия начин.

Напълно разбирам, че ще е трудно да се изпълнят всички тези изисквания наведнъж. Но нека Ви поясня, че за мен ще бъде още по-трудно да не споделя с целия свят приложената към мейла снимка.

С приятелски съседски поздрав,

Ваша Немезида[9]

Отговорът дойде след дванайсет минути.

Виж, Куентин. Да, да, знам, че си ти. Знаеш, че нямам нищо общо с оня, който напръска момчетата с пикня. Съжалявам, но не мога да бъда отговорен за действията на другите хора.

Моят отговор:

Господин Уърдингтън,

Добре разбирам, че не можете да контролирате Чък и Джаспър.

Но моля, разберете, че аз съм в същата неизгодна ситуация. Не мога да контролирам малкото дяволче на лявото ми рамо. А то само повтаря: СВАЛИ СНИМКАТА СВАЛИ СНИМКАТА КОПИРАЙ Я КОПИРАЙ Я РАЗЛЕПИ Я ИЗ ЦЯЛОТО УЧИЛИЩЕ НАПРАВИ ГО НАПРАВИ ГО. А на дясното ми рамо е седнало едно малко сладко ангелче и казва: „Човече, дяволски и ангелски се надявам момчетата да си получат парите в понеделник, рано сутринта, с настъпването на свежото утро“. И аз се надявам, малко ангелче. И аз се надявам.

С приятелски съседски поздрав,

Ваша Немезида

Той не отговори. Нямаше и защо. Всичко беше казано.

Бен дойде след вечеря и играхме на Резърекшън, но спирахме на всеки половин час да се обадим на Рейдар, който беше на среща с Анджела. Оставихме му единайсет съобщения, всяко следващо все по-дразнещо и нецензурно от предишното. Беше малко след девет, когато на вратата се позвъни. Майка ми извика: „Куентин!“. Помислихме, че е Рейдар. Сложихме играта на пауза и аз отидох във всекидневната. В антрето стояха Чък Парсън и Джейсън Уърдингтън. Приближих се и Джейсън каза:

— Здрасти, Куентин.

Аз кимнах. Джейсън обърна поглед към Чък, който ме изгледа и измънка:

— Съжалявам, Куентин.

— За какво? — попитах.

— Дето казах на Джаспър да намокри онези момчета с пикня — измърмори той, направи кратка пауза и добави: — И за колелата.

Бен разтвори ръце като за прегръдка:

— Ела да те прегърна, бе пич! — каза Бен.

— К’во?

— Ела де — повтори Бен. Чък направи крачка напред. — По-близо — каза Бен. Чък беше заел цялото антре и вече бе на педя от Бен. И тогава Бен взе че заби юмрук в корема на Чък. Чък дори не мигна, но веднага направи крачка назад да се приготви да го разпердушини, но Джейс го хвана за ръката и каза:

— Споко, пич. Дори не те заболя.

После Джейс протегна ръка и ми рече:

— Кефи ме, че си смел, копеле. Задник си, ама си смел.

Стиснахме си ръцете и те си тръгнаха. Качиха се в лексуса на Джейс и се пуснаха на заден. Веднага щом затворих входната врата, Бен изрева с цяло гърло:

— Аааааааааааааа! Мили божееее! Ръката миииии! — после се опита да свие ръката си в юмрук и сгърчи лице. — Мисля, че Чък Парсън има вързана тухла към стомаха.

— На тая тухла й викат мускули.

— О, да, май съм чувал такова нещо.

Потупах го по гърба и тръгнахме към стаята ми да си продължим играта. Тъкмо я пуснахме и Бен каза:

— Между другото, забеляза ли, че Джейс каза „копеле“. Мисля, че възкресението на това обръщение се дължи изцяло и единствено на мен, единствено и само на личния ми чар и величие.

— Да. Прекарваш петък вечер пред някаква компютърна игра и се стискаш за ръката, която почти счупи, докато правеше жалък опит да размажеш железните черва на няк’ъв. Нищо чудно, че Джейс си паркира колата до каручката ти.

— Поне съм дяволски добър на Резърекшън — каза той и ме застреля в гръб, макар че играехме в един отбор.

Поиграхме още малко, после Бен се сви на пода, притиснал джойстика към гърдите си, и заспа. И аз бях уморен. Беше дълъг ден. Реших, че Марго ще се върне до понеделник. Но се чувствах горд, че аз бях този, който спря атаката на куците задници.

3

След тази нощ всяка сутрин поглеждах към прозореца й и търсех признак, че се е върнала, търсех признак на живот в стаята й. Тя винаги пускаше ратановите щори до долу, но откакто замина, майка й ги бе вдигнала и можех да видя част от синята стена и белия таван. Беше неделя сутринта, само четирийсет и осем часа, откакто изчезна. Знаех, че едва ли си е у дома, но когато погледнах към прозореца й и видях вдигната щора, усетих как разочарованието ме прониза.

Измих си зъбите и ритнах Бен няколко пъти в опит да го събудя. Излязох от стаята си по къси гащи и тениска и видях петима души седнали край масата за хранене. Майка ми и баща ми. Майката и бащата на Марго. И един нисък и пълен афроамериканец с много големи очила и в сив костюм. Държеше папка.

— Ъъъ… добро утро — казах.

— Куентин — обади се майка ми, — виждал ли си се с Марго в сряда през нощта?

Облегнах се на стената срещу непознатия. Вече бях решил какво да отговоря.

— Да. Появи се на прозореца ми около полунощ, поговорихме минутка или две, после господин Шпигелман я извика и тя се прибра.

— И това е всичко? Не я ли видя по-късно? — попита баща й. Изглеждаше доста спокоен.

— Не, защо?

Майката на Марго отговори с писклив глас:

— Е, май е избягала. За кой ли път — въздъхна тя. — Това е вече… кажи, Джош… четвърти път, нали?

— О, отдавна не ги броя — рече ядно той.

Афроамериканецът се обади:

— Подавате сигнал за пети път. Детектив Отис Уорън — каза и ми кимна.

— Куентин Якобсен — отвърнах.

Майка ми стана и прегърна госпожа Шпигелман през раменете.

— Деби, знам, че ситуацията е много тревожна и неприятна. Наистина съжалявам.

Тоя номер го знаех. Казваха му съпричастно изслушване. Психологически трик. Казваш на някого това, което знаеш, че изпитва, за да го накараш да се чувства разбран. Майка ми го прави постоянно.

— Не съм разтревожена, не съм ядосана — отвърна госпожа Шпигелман. — Аз съм до тук. Край с това.

— Точно така — подкрепи я мъжът й. — Днес следобед идва ключарят и сменяме ключалките. Тя е на осемнайсет. Детективът току-що каза, че повече нищо не можем да направим.

— Не казах точно това — прекъсна го детектив Уорън. — Казах, че не е малолетна и има законно право да напусне дома на родителите си.

Господин Шпигелман продължи да говори на майка ми:

— С радост бихме платили за университета й, но да поддържаме това… тази глупост. Кони, тя е на осемнайсет! И все така егоцентрична. Трябва да разбере, че така не става, трябва да разбере какви са последствията от подобно поведение.

Майка ми махна ръката си от рамото на госпожа Шпигелман и добави:

— Бих казала, че последствията от това трябва да са малко повече любов.

— Ти не си й майка, за теб тя не е дъщерята, която да стъпва отгоре ти като върху изтривалка за обувки. От десет години ни мачка. Имаме друго дете. Трябва да мислим и за него.

— И за себе си — добави бащата. После ме погледна. — Куентин, много съжалявам, ако се е опитала да те въвлече в нейните малки игрички. Не можеш да си представиш колко… колко неудобно се чувстваме. Ти си такова добро момче, а тя е… какво да кажа…

Оттласнах се от стената. Познавах родителите на Марго, но не съвсем добре. И въпреки това не бях предполагал, че могат да бъдат такива гадняри. Нищо чудно, че им беше ядосана в сряда през нощта. Погледнах към детектива. Той прелистваше папката.

— Знае се, че винаги оставя някаква следа, прав ли съм?

— Следи за разгадаване — каза господин Шпигелман и стана. Детективът бе сложил папката на масата и баща й се наведе да погледне. — Следи, загадки навсякъде из къщата. Когато избяга за Мисисипи, преди това яде супа с фиде като буквички. И тогава в купата си беше оставила точно четири букви — М, И, С, П. Беше много разочарована, че не бяхме успели да разберем какво е искала да каже. Тогава я попитах: „Как очакваш да те намерим, Марго, дори и да бяхме разбрали, че е Мисисипи? Това е голям щат!“.

Детективът прочисти гърлото си и каза:

— И е оставила Мини Маус на леглото си в нощта, когато е влязла в Дисни?

— Да — каза майка й. — Следите. Тъпите й загадки. Но вярвайте ми, не е възможно да я проследиш. Наникъде не водят.

Детективът вдигна глава от бележника си.

— Ще съобщим, че е изчезнала, но не можем да я принудим да се върне. Не е задължително да я очаквате да се прибере скоро. Поне не под вашия покрив.

— Аз не я искам под нашия покрив — каза госпожа Шпигелман и вдигна кърпичка към очите си, макар че в гласа й нямаше грам тъга, да не говорим за плач. — Знам, че звучи ужасно, но това е истината.

— Деб — обади се майка ми с онзи глас, с който провеждаше терапиите си.

Госпожа Шпигелман едва поклати глава.

— Какво да направим? Казахме на детектива. Съобщихме, че е изчезнала. Тя е пълнолетна, Кони.

— Тя е вашето пълнолетно дете — каза майка ми. Все още запазваше спокойствие.

— О, стига, Кони! Виж, толкова ли е лошо, че за нас е щастие, манна небесна, че я няма вече в дома ни? Разбира се, че е лошо. Но тя беше лошото, болестта, злото в семейството ни! Как може да тръгнеш да търсиш някого, който заявява, че не иска да бъде намерен, който ти оставя разни следи за разгадаване, които не водят до нищо. Който постоянно бяга. Не можеш! Не е възможно!

Майка ми и баща ми се спогледаха. Детективът се обърна към мен:

— Синко, искаш ли да си поговорим насаме?

Кимнах и двамата се запътихме към спалнята на родителите ми. Той седна в креслото, а аз на ръба на леглото.

— Момче, нека ти дам един съвет — подхвана той. — Никога не се хващай на държавна работа. Защото, като бачкаш за правителството, работиш за хората. А когато работиш за тях, трябва да се срещаш с хора като Шпигелман, ако ги броим за хора. — Тук се засмях. — Ще съм напълно откровен с теб. Тези хора умеят да бъдат добри родители точно толкова, колкото аз умея да пазя диета. Имал съм си работа с тях и преди. Не ги харесвам. Не ми пука дали ще им кажеш къде е, но ще се радвам и ще съм ти благодарен, ако кажеш на мен.

— Не знам — казах. — Наистина не знам.

— Момче, много съм мислил за това момиче. Тези неща, които ги прави. Влиза в Дисни, нали? Отива в Мисисипи и оставя буквички в супата. Организира цялата тая кампания за снабдяване на стотици къщи с тоалетна хартия.

— И това ли знаете? — попитах. Две години преди това Марго беше начело на кампанията за доставка на тоалетна хартия в стотици къщи, и то само за една нощ. Няма защо да казвам, че аз не бях поканен в това приключение.

— Работех по този случай. Имам нужда от твоята помощ да разбера кой планира всичко това? Тези безумни схеми? Тя е говорителят, лицето на всички тези неща, достатъчно е луда да направи всичко сама. Но кой го планира? Кой седи край нея с тефтери, с тетрадки и диаграми и изчислява колко тоалетна хартия е нужна за стотици къщи?

— Предполагам пак тя.

— Но може да има партньор, някой, който да й помага да извърши всички тези брилянтно изпипани неща. Може би този човек живее на нейната улица, може би е най-добрият й приятел или гадже. Може да е някой, за когото човек не би се сетил веднага — каза той и тъкмо се канеше да добави още нещо, когато го отрязах.

— Кълна се, не знам къде е.

— Длъжен бях да проверя. Обаче знаеш нещо, нали? Нека започнем от това, което знаеш.

Казах му всичко. Имах му доверие. Докато говорех, си записа само няколко неща. И докато му разказвах, докато записваше, докато усещах присъствието на тъпанарите, които Марго имаше за родители, всичко някак се събра, натрупа се в мен и за първи път ми мина през ума, че може би този път си е отишла завинаги. Когато свърших да говоря, едва поемах въздух от тревога. Детективът не каза нищо. Той просто се облегна напред, загледа се някъде през мен и изведнъж сякаш видя това, което очакваше да види. Тогава заговори.

— Ето какво е положението, момче: понякога някое дете, обикновено момиче, се ражда със свободен дух, не се разбира с родителите си, не е като тях. Тези деца са като завързани за оградата балони с хелий. Започват да опъват канапчето, връзката, струната или с каквото са вързани. И опъват, опъват да се освободят и тогава нещо се случва, ей така, изведнъж, и конецът се скъсва, и струната се скъсва, и те се понасят из въздуха. Може би никога няма да видиш този балон отново, може би няма да се върне. Може да кацне в Канада или където и да е. Почва да работи в някой ресторант и преди да се усети, балонът вече сервира кафе и така трийсет години в една и съща закусвалня или ресторант долива кафе на същите тъжни копелета. Или пък след три-четири години, или след три-четири дни ветровете се обръщат и подемат балона обратно към дома. Защото балонът има нужда от пари, или защото животът го е отрезвил, или пък иска да види малкото си братче. Но струни са се късали, късат се сега, ще се късат винаги, момче.

— Да, н…

— Не съм свършил. Работата е, че тези балони са толкова много. Дяволски много. Небето се задушава от тях. Минават един покрай друг, опират се, трият се един в друг, докато един върви насам, а друг натам. И всеки от тези балони в крайна сметка каца. На моето бюро, в моята папка. И след време човек започва да губи надежда. Навсякъде балони и всеки балон има майка или татко, или в най-лошия случай и майка, че и татко. И след време не можеш да видиш балоните като отделни балони, те са като една гъста маса балони в небето и една дебела папка на бюрото ми. Можеш да видиш всички наведнъж, но не можеш да видиш всеки един от тях поотделно. — Тук той спря и пое рязко дъх, сякаш току-що осъзнаваше нещо. — Но понякога се случва така, че сядаш и си говориш с някое добро момче с големи очи и твърде много коса за слабото му лице и много ти се иска да го излъжеш, защото изглежда добро момче. И ти е кофти за това момче, защото единственото по-кофти нещо от небе, пълно с балони, е това, което вижда това момче: един ясен, прелестен ден, който вече не е така прелестен, защото то вижда един-единствен отлитащ балон. Но когато струната се скъса, момче, не можеш да я залепиш. Разбираш ли ме?

Кимнах, макар че не бях сигурен, че разбирам. Той стана.

— Уверен съм, че ще се върне. Дано това да ти помогне малко.

Представих си Марго като балон. Хареса ми. Но мисля, че детективът бе усетил повече напрежение и тревога в мен, отколкото всъщност чувствах, и затова се бе принудил да използва такова поетично сравнение. Знаех, че ще се върне. Балонът щеше да спадне и тя щеше да кацне в Джеферсън Парк. Винаги бе кацала тук.

Тръгнах след детектива към всекидневната, той пожела да се върне в къщата на Шпигелман и да поразгледа из стаята й. Госпожа Шпигелман ме прегърна и каза:

— Винаги си бил такова добро момче. Съжалявам, че те забърка в тази нелепица.

Господин Шпигелман ми стисна ръката и си тръгнаха. Веднага щом вратата се затвори след тях, баща ми възкликна:

— Господи!

— Господи! — съгласи се майка ми.

Баща ми ме прегърна през рамо.

— Доста неприятни вибрации, нали, приятелче?

— Те са пълни задници — казах. Родителите ми винаги одобряваха, когато псувам или говоря свободно пред тях. Направо виждах как сияят от кеф, понеже това означавало, че им имам доверие, че се чувствам свободен да бъда себе си в тяхно присъствие. Но въпреки това, и двамата бяха тъжни и разтревожени.

— Родителите на Марго страдат от тежък пристъп на наранен нарцисизъм всеки път когато тя действа обратно на техните очаквания — каза татко.

— Това им пречи да бъдат добри родители — допълни майка.

— Те са задници — повторих.

— Тя има нужда от внимание — каза баща ми. — И аз бих имал такава нужда с такива родители.

— Ще е голям шок за нея, когато се прибере — допълни майка. — Да те захвърлят така! Да те оставят на улицата, когато имаш нужда от любов и грижа! Когато трябва да те обичат.

— Може да дойде да живее тук, като се върне — казах, без да се замислям, и едва когато го изрекох, осъзнах гениалността на идеята. Очите на мама грейнаха, но после видя нещо в изражението на баща ми и ми отвърна в обичайния си умерен тон.

— Разбира се, че е добре дошла, макар че това ще доведе до нови предизвикателства. Като се има предвид, че живеем до Шпигелман. Но когато се върне в училище, непременно й кажи, че може да остане тук, а ако не иска да остане при нас, има много възможности и ние с радост ще ги обсъдим с нея.

Бен излезе от стаята ми. Косата му беше не само предизвикателство към законите на физиката, но и доста солидно доказателство, че законите на гравитацията не важат за всички материи, ако приемем, че косата на Бен след сън е вид материя.

— Добро утро, госпожо Якобсен. Добро утро, господин Якобсен. Винаги е удоволствие да Ви видя.

— Добро утро, Бен. Не знаех, че си останал да спиш тук.

— Ми то и аз разбрах преди минутка — каза той. — Какво има? Какъв е проблемът?

Разказах му за детектива, за родителите на Марго, за това, че фактически се води за изчезнало пълнолетно лице, когато свърших, той кимна и каза:

— Може да го обсъдим на порция гореща… игра на Резърекшън.

Усмихнах се и тръгнах след него към стаята ми. Рейдар дойде след малко и веднага щом се появи, ме изритаха от играта, защото мисията беше трудна, и макар че от трима ни само аз имах играта, не бях много добър. Гледах как се движат из космическата станция, която се бе превърнала в събор на вампири.

— Вампир, Рейдар, вампир!

— Виждам го.

— Ела тука, копеле гадно! Батко да те сложи на лодка за разходка по Стикс — нареждаше Бен и въртеше джойстика.

— Как може да използваш гръцката митология, за да говориш глупости! — казах.

Рейдар се засмя. Бен натискаше копчетата като луд и крещеше:

— Изяж това! Изяж го както Зевс е изял Метис[10].

— Ще ми се да вярвам, че ще се върне до понеделник — казах. — Никой не иска да трупа толкова отсъствия в училище, дори и Марго Рот Шпигелман. Може би ще остане тук, докато завършим.

Рейдар ми отговори накъсано и като цяло неразбираемо. Така, както би ми отговорил всеки, който играе Резърекшън и се опитва да говори и на други теми.

— Не разбирам защо е заминала… къде беше тоя… не бе, пич… използвай лазерния лъч… дали е било заради някаква любовна драма? Винаги съм мислил, че… къде е гробницата… вляво… е имунизирана към такива неща.

— Не — отвърнах. — Не е това, не мисля, че е това. Тя мрази Орландо. Каза, че е град от хартия. В смисъл. знаеш… как всичко е направено изкуствено и как се късало като хартия. Мисля, че просто искаше да се махне за малко.

Тогава погледнах през прозореца и съвсем случайно погледът ми попадна върху щората й. Предполагам детективът я бе пуснал. Но не виждах щората, а голям черно-бял плакат, залепен на гърба й с лице към улицата. Беше плакат на мъж с леко приведени рамене и с поглед, устремен напред. Между устните му висеше цигара. През рамото му — китара, а на китарата пишеше с големи букви:

ТАЗИ МАШИНА УБИВА ФАШИСТИ

— Има нещо на прозореца на Марго.

Музиката на играта спря веднага, Рейдар и Бен клекнаха от двете ми страни.

— Това ново ли е? — попита Рейдар.

— Виждал съм тази щора милиони пъти, но никога не съм виждал този плакат — казах.

— Странно — обади се Бен.

— Родителите й казаха, че винаги преди да замине оставяла следи — обясних им аз. — Но никога не било нещо съвсем конкретно, никога нещо, което да им помогне да я намерят, преди сама да пожелае да се върне.

Рейдар бе извадил телефона си и вече търсеше в Омникшънъри нещо за изречението на китарата.

— Това е снимка на Уди Гътри — каза. — Пеел е кънтри. Песните му са за работническата класа. Роден 1912, починал 1967. „This Land is Your Land“. Малко Комунист… хм… оказал влияние върху творчеството на Боб Дилън. Вдъхновявал го.

Рейдар пусна части от няколко негови песни — доста висок стържещ глас, пееше за профсъюзи и обединения.

— Ще питам тоя, дето е качил статията, да проверя дали има някаква връзка между Марго и Уди Гътри — предложи Рейдар.

— Не вярвам да харесва песните му — казах.

— Честно, тоя не ви ли напомня на жабока Кърмит с тежка форма на алкохолизъм и рак на гърлото?

Рейдар отвори прозореца и се огледа.

— Със сигурност е оставила това за теб. Нали няма други познати, които могат да го видят от този прозорец? — попита. Кимнах. Не.

След малко Бен добави:

— От начина, по който ни гледа, сякаш иска да ни каже „Обърни ми внимание“. И главата му… сякаш не е на сцена, а седи пред врата или в коридор.

— Мисля, че трябва да влезем, това иска да ни каже — заключих аз.

4

От моята стая не се виждаше гаражната врата на къщата им, затова аз и Рейдар се преместихме във всекидневната, а Бен остана да играе. Пуснахме телевизора, уж че гледаме, но всъщност наблюдавахме входната врата и чакахме майка й и баща й да излязат. Колата на детектива беше все още там.

Тръгна си след около петнайсет минути, но през следващия час никой не се показа. Нито през входната врата, нито през гаражната. С Рейдар гледахме някакъв комедиен сериал по HBO. Не беше смешен или нещо, но тъкмо започнах да навлизам в историята, когато Рейдар каза:

— Гаражната врата!

Скочих от дивана и се приближих към прозореца, за да видя кой е в колата. Господин Шпигелман и госпожа Шпигелман. Рути бе останала у дома.

— Бен — извиках. Той изскочи на секундата и веднага щом двамата Шпигелман завиха от „Джеферсън уей“ към „Джеферсън роуд“, ние се втурнахме навън в задушното утро.

Минахме през градината и застанахме пред вратата. Звъннах и чух стъпките на Мирна Маунтуизъл по паркета. Лаеше като откачена и ни гледаше през прозореца до вратата. Рути отвори. Беше много сладко дете, може би на единайсет.

— Здрасти, Рути!

— Здрасти, Куентин — каза тя.

— Тук ли са майка ти и татко ти?

— Излязоха преди минутка. Отидоха до Таргет — обясни тя. Имаше същите големи очи като Марго, но бяха с цвят на бадем. Погледна ме. Устните й бяха свити тревожно. — Говори ли с полицая?

— Да. Стори ми се свестен.

— Мама каза, че все едно Марго е заминала в университета, само че по-рано.

— Да — казах. Може би най-лесният начин да разрешиш една мистерия е да приемеш, че просто няма никаква мистерия. Но вече стана ясно, че Марго бе оставила следи, които могат да помогнат да се разреши мистерията.

— Рути, трябва да огледаме стаята на Марго. Но… нали знаеш, когато Марго ти каже, че трябва да се пази тайна и че е важно никой да не разбира. Ние сме в същата ситуация.

— Марго не обича никой да влиза в стаята й. Мен ме пускаше. Понякога пускаше мама.

— Но ние сме й приятели.

— Тя не обича приятелите й да влизат в стаята й — каза Рути.

Наведох се към нея.

— Моля те, Рути.

— И не искаш да казвам на мама и тати?

— Точно така.

— Пет долара — обяви и тъкмо се канех да започна да се пазаря с нея, когато Рейдар извади банкнотата и й я подаде. — Ако видя колата им да приближава, ще ви кажа — каза тя заговорнически.

Наведох се да погаля позастаряващата, но винаги ентусиазирана и енергична Мирна Маунтуизъл и хукнахме нагоре към стаята на Марго. Когато сложих ръка на топката на вратата, ми мина през ума, че не бях виждал стаята й, откакто бях на десет.

Влязох. Беше много по-подредено, отколкото очаквах, но може би майка й бе разтребвала. Вдясно имаше дрешник, наблъскан догоре с дрехи. От вътрешната страна на вратата висеше поставка за около двайсет и пет чифта обувки. Някои с ниско токче, някои с много високо, като за абитуриентски бал, имаше маратонки и гуменки. Май не беше взела много дрехи и обувки, ако изобщо беше взела нещо.

— Сядам на компютъра — каза Рейдар. Бен оглеждаше плаката.

— Залепен е с обикновен скоч — каза той. — Няма лепило или нещо по-здраво.

Най-голямата изненада беше стената до бюрото с компютъра й: библиотека. По-висока от мен и два пъти по-дълга, със стотици грамофонни плочи.

— На грамофона е оставила Джон Колтрейн. A Love Supreme — каза Бен.

— Господи, това е брилянтен албум — каза Рейдар, без да мести поглед от компютъра. — Момичето има вкус. — Допълни той, а аз не разбирах, не знаех кой е Колтрейн и бях тотално объркан. — Бил е саксофонист. — Поясни Рейдар и докато пишеше нещо по клавиатурата, продължи да говори: — Не мога да повярвам, че Кю не е чувал за Колтрейн. Начинът, по който свири, е най-убедителното доказателство за съществуването на Бог.

Започнах да разглеждам плочите. Бяха подредени по азбучен ред, по изпълнител. Намерих онези, които започваха с Г. Дизи Гилеспи, Джими Дейл Гилмор, Green Day, Guided by Voices, Джордж Харисън.

— Има плоча на всеки един музикант и певец в света, но няма нищо на Уди Гътри — казах и започнах да гледам от А.

— Всичките й учебници са тук — каза Бен. — Оставила е книги и на нощното си шкафче. Няма списания.

Не го слушах много-много. Цялото ми внимание бе приковано върху колекцията й от плочи. Тя харесва всичко, по дяволите! Изобщо не можех да си я представя как седи и слуша плочи. Всичките тези плочи! И толкова стари! Бях я виждал да тича из парка и да слуша музика, но изобщо не подозирах, че е мания. Не бях чувал имената на повечето изпълнители и групи. И най-вече бяха изненадан, че и новите албуми се издават на винил.

Продължих през буквата А, после минах на Б — Beatles, Blind Boys of Alabama, Blondie. Почнах да ги преглеждам по-набързо, прекалено бързо, и не видях гърба на плочата на Били Браг Mermaid Avenue. Накрая стигнах до Buzzcocks. Спрях, върнах се назад и издърпах плочата на Били Браг. Отпред имаше снимка на селска къща, но от гърба, който бях подминал преди малко, ме гледаше Уди Гътри със забита в устата цигара, с преметнатата китара, но която пише, че тази машина убива фашистите.

— Ей — викнах и Бен се обърна.

— Майко мила! Добра находка — каза, а Рейдар се завъртя на стола да погледне.

— Впечатляващо. Какво има вътре?

Плоча, това беше. За нещастие, имаше плоча, която изглеждаше като плоча и нищо повече. Сложих я на грамофона, отне ми доста време, докато разбера как се пуска и как да сложа игличката. Беше някакъв пич, който изпълняваше песни на Уди Гътри. В интерес на истината — пееше доста по-добре от него.

— Какво е това? Не вярвам да е някакво странно съвпадение.

Бен разглеждаше обложката на плочата.

— Виж — каза и посочи заглавието на една от песните. Беше оградено с тънък черен химикал. Песента се казваше „Племенницата на Уолт Уитман“.

— Интересно — отвърнах. Майката на Марго бе казала, че следите, които Марго оставя, никога не могат да те отведат до нещо, но аз знаех, че бе оставила верига от следи, едната водеше към другата. И ги бе оставила за мен. Тогава се сетих какво ми каза в Сън Тръст Билдинг. Че изглеждам по-добре, когато излъчвам увереност. Обърнах плочата и пуснах „Племенницата на Уолт Уитман“. Беше първата песен от втората страна. Не беше никак лоша.

Тогава видях Рути на вратата на стаята. Гледаше ме въпросително.

— Намери ли някакви следи, Рути? — попитах. Тя поклати глава и каза тъжно:

— Не, вече търсих навсякъде.

Рейдар ме погледна и ми направи знак с глава към Рути.

— Мога ли да те помоля да ни направиш една услуга? Иди да наблюдаваш за мама и тати. Става ли? — тя кимна и тръгна. Затворих вратата след нея.

— Какво има? — попитах Рейдар. Той ни извика с ръка към монитора.

— Една седмица, преди да изчезне, Марго е влизала доста често в Омникшънъри. Виждам броя на логванията й с потребителското й име, което е запазила. Запазила е и паролата си. Но е изтрила архива на браузъра, затова не мога да разбера какво е търсела.

— Рейдар, виж кой е Уолт Уитман — предложи Бен.

— Поет — казах аз. — Деветнайсети век.

— Жестоко! Поезия! — Бен завъртя очи с досада.

— Че какво й е на поезията? — попитах.

— Поезията е толкова емо[11]. О, болка! О, таз болка непростима. Вали. В душата ми вали — ето как Бен обясни възгледите си върху поезията.

— Да, да, сигурно ми рецитираш Шекспир — казах саркастично, за да го накарам да млъкне. — Имал ли е някаква племенница тоя Уитман? — Попитах Рейдар. Той вече бе отворил на страницата му в Омникшънъри. Як мъж с голяма брада. Никога не го бях чел, не го бях чувал, но изглеждаше добър поет.

— Ами… и да е имал, не е ясно, не е знаменита. Пише, че е имал двама братя, но не пише за децата им. Мога да питам, ако искаш.

Поклатих глава, нямаше нужда, нещо не беше както трябва, нещо липсваше. Започнах пак да оглеждам из стаята. На най-долния рафт на библиотеката с плочи имаше и книги. Предимно учебници от средното, раздърпано копие на „Аутсайдерите“ на Хинтън[12] и няколко тийнейджърски списания. Нищо общо с Уолт Уитман, още по-малко с племенницата му.

Прегледах книгите на нощното й шкафче. Нищо интересно.

— Логично е да има поне стихосбирка или нещо такова на тоя Уитман. Но няма — казах.

— Има! — извика Бен развълнувано. Беше клекнал до рафта с книгите и чак сега я видях. Беше мушната между два учебника. Уолт Уитман „Тревни листа“. Извадих я. На корицата имаше снимка на Уитман. Светлите му очи ме гледаха проницателно.

— Много добре — казах на Бен.

— Така е. Сега, с риск да ме наречете старомоден, може ли вече да се омитаме. He ми се иска да съм тук, когато родителите й се върнат.

— Не пропускаме ли нещо?

Рейдар стана.

— Очевидно този път е оставила доста ясна следа. Трябва да има нещо в тази книга. Но все пак е странно. Без да се сърдиш, но не разбирам защо винаги досега е оставяла следи за родителите си, а сега да ги е оставила за теб?

Свих рамене. Не знаех защо. Но, разбира се, се надявах. Може би Марго искаше да види колко уверен мога да бъда, да се убеди, да ме провери. Може би този път искаше да бъде намерена. Може би искаше аз да я намеря. Може би така, както бе избрала точно мен в онази безкрайно дълга нощ, сега бе решила да ме избере за втори път. И може би този, който я намери, щеше да бъде богато възнаграден, отрупан с нечувани благини от съкровищницата на Марго.

Бен и Рейдар си тръгнаха малко след като се прибрахме в нас, но не и преди да прегледат книгата, в която нямаше никакви очевидни следи. Ядох студена лазаня направо от хладилника и се прибрах в стаята си с Уолт. Беше първо издание на класически романи на издателство „Пенгуин“. „Тревни листа“. Минах отгоре-отгоре през въведението и започнах да разлиствам стихосбирката. Имаше няколко цитата, подчертани в синьо, всички от безобразно и безпрецедентно дългото стихотворение „Песен за мен самия“[13]. А два реда бяха подчертани в зелено.

Отвинтих бравите от плътните врати, извадих и самите тях от пантите.

Прекарах почти целия следобед да търся някаква логика в тези два реда. По едно време даже започнах да си мисля, че Марго се опитва да ми каже, че трябва да започна да си изкарвам прехраната с разбиване на врати от пантите им или нещо такова. Прочетох и препрочетох всичко, подчертано в синьо.

… ти няма вече да приемаш нищо чуто през плета,

няма с погледа на мъртвия да гледаш, няма да се храниш с призраци във книги…

Поел съм вечно пътешествие

Напред се движи всичко, нищо не загива,

и да умреш е нещо по-различно

от това, което мислят, и е нещо по-щастливо.

И друг в света да не съзнава туй, съм пак доволен

и ако всички не съзнават туй — съм пак доволен.

Последните три строфи на „Песен за мен самия“ също бяха подчертани.

Завещавам себе си на почвата, за да израсна

от любимата ми пролетна трева, ако ти трябвам

погледни отдолу на подметките на твоите обувки.

Ти трудно ще узнаеш кой съм аз и какво възнамерявам

и въпреки това ще бъда твойто здраве

и ще филтрирам, ще пречиствам твойта кръв.

Като пропуснеш веднага да ме намериш, не губи кураж,

изгубиш ли ме на едно място, търси на друго,

аз някъде съм спрял да те дочакам.

В крайна сметка се превърна в уикенд за четене. Опитвах се да видя Марго в тези фрагменти от стихотворението, които бе оставила за мен. Никога нямаше да разбера нищо от подчертаните редове, но не спирах да мисля за тях, защото не исках да я разочаровам. Тя искаше да свиря на тази струна, да намеря мястото, където бе избрала да спре и да ме чака. Очакваше да мина по пътечката, по която бе пускала трохи след стъпките си, и да стигна до нея.

5

В понеделник сутринта се случи нещо крайно необичайно. Закъснях, което беше обичайно. Майка ми ме закара до училище, което също беше обичайно. После седях с останалите пред залата и си говорихме, което също беше обичайно, след това с Бен влязохме вътре, което също беше обичайно. Но в мига, в който отворихме металната врата, лицето на Бен се изкриви от някаква причудлива смесица от паника и вълнение. Мисля, че така би изглеждал, ако някой фокусник го избере за оня трик „Ела да те заключа в тоз сандък и да те разрежа на няколко парчета“. Проследих погледа му.

Минипола от деним. Бяла и много тясна тениска. Скандално деколте. Изключително гладка кожа. Крака, които биха накарали и гей да се заинтересува от женски крака. Перфектно прибрана къдрава кестенява коса. Значка „Кралица на бала“. Лейси Пембъртън. И вървеше право към нас.

— Лейси Пембъртън — каза Бен, макар че тя беше на сантиметри от нас и можеше да го чуе. И щом го чу, веднага сложи една престорено срамежлива усмивка.

— Куентин — обърна се към мен и ми направи знак да я последвам. В онзи миг си мислех само едно — как така знае името ми. Това момиче… моето име. Минахме покрай залата и тръгнахме към шкафчетата. Бен вървеше с мен.

— Здрасти, Лейси — казах, щом спря. Усетих парфюма й. Спомних си, че така миришеше и колата й. Спомних си как се пръснаха червата на рибата, как се размаза, когато с Марго пуснахме седалката отгоре й.

— Разбрах, че си бил с Марго.

Гледах я и мълчах.

— Онази нощ с рибата? Рибата в колата ми? И рибата в гардероба на Бека? И рибата през прозореца на Джейс?

Продължавах да я гледам и да мълча като пукал. Не знаех какво да кажа. Човек може да живее дълъг живот, изпълнен с приключения и всичко останало, без нито веднъж Лейси Пембъртън да му проговори или да го забележи. Но когато това изключително рядко и много малко вероятно събитие се случи, не бива да се говорят глупости. Така че Бен взе думата вместо мен:

— Да, те си излизаха така… — каза сякаш аз и Марго бяхме дупе и гащи.

— Ядосана ли ми беше? — попита Лейси след кратко мълчание и погледна надолу. Видях как очите й потъмняват.

— Моля?

Гласът й беше много тих, скършен, и изведнъж Лейси Пембъртън не беше вече Лейси Пембъртън. Беше… обикновено човешко същество.

— Беше ли ми сърдита за нещо?

Обмислих отговора си много внимателно.

— Ами… беше малко разочарована, че не си й казала за Джейс и Бека. Но ти си я знаеш, ще й мине.

Лейси се обърна и тръгна. Не я спряхме, не тръгнахме с нея. Но после забави крачка. Очевидно искаше да вървим заедно. Бен ме подкани с лакът и тръгнахме.

— Истината е, че аз изобщо не знаех за Джейс и Бека. Господи, дано имам възможност да й го кажа и дано да е скоро. Бях се притеснила, че е… заминала. Ама съвсем заминала. Но знам комбинацията от шкафчето й и проверих. Всичките й снимки, учебници, всичко си е там.

— Това е добре — казах.

— Е да, ама минаха четири дни. Никога не е изчезвала за толкова дълго. Това е рекорд дори за нея. И да ти кажа, всичко това е много тъпо, защото Крейг е знаел през цялото време, а е криел от мен, и аз така се вбесих, че скъсах с него. Сега… няма с кого да ида на бала, най-добрата ми приятелка е кой знае къде и прави кой знае какво, може би в Ню Йорк или… и аз не знам къде, и си мисли, че съм направила нещо, което НИКОГА не би ми минало през ума да сторя.

С Бен се спогледахме. После казах:

— Трябва да влизам в час, но защо твърдиш, че може да е в Ню Йорк?

— Мисля, че е казала на Джейс нещо такова. Казала, че Ню Йорк е единственото място в цяла Америка, където човек можело да живее кажи-речи полупоносим живот. Може да го е казала просто така. Не знам, наистина.

— Добре, трябва да тръгвам — отвърнах.

Знаех, че Бен никога няма да може да убеди Лейси да отиде с него на бала, но си помислих, че поне заслужава шанса да попита и да му откажат. Хукнах към шкафчето си, потупах главата на Рейдар, докато минавах край него. Говореше с Анджела и някакво момиче от зайците.

— Няма защо да благодариш на мен, трябва да благодариш на Кю — чух го да обяснява на малката, а тя се обърна и извика след мен:

— Благодаря ти за двестата долара!

Без да се обръщам, викнах:

— Не на мен. Благодари на Марго Рот Шпигелман!

Идеята беше нейна, фотоапаратът беше неин. Тя ми го сложи в ръцете. Аз само го използвах.

Стигнах до шкафчето, грабнах тетрадката по аритметика, но не помръднах. Просто си стоях там. Дори и след втория звънец, аз пак си стоях там. Напълно неподвижен, в средата на коридора, учениците тичаха в двете посоки, а аз стоях там като свързваща отсечка между тях. Още едно дете ми благодари за двестата долара. Усмихнах му се. Винаги бях знаел, че това е училището, в което уча, но сега за първи път го почувствах като моето училище. Бях извоювал справедливост за изпотрошените колела, Лейси Пембъртън ми проговори, Чък Парсън ми се извини.

Познавах тези коридори така добре. И най-сетне усетих, че и те ме познават. Стоях и не мърдах. Чак след третия звънец тръгнах за часа. Седнах малко след като господин Джиминес бе започнал поредната безкрайна лекция.

Бях донесъл копието на „Тревни листа“ със себе си и за кой ли път започнах да чета първите подчертани редове от „Песен за мен самия“. Бях скрил книгата под чина, докато господин Джиминес драскаше нещо по дъската. Никъде не се споменаваше за Ню Йорк. Подадох я на Рейдар, огледа я и написа в ъгъла на тетрадката си: „Това в зелено сигурно значи нещо. Може би иска да отвориш вратите на съзнанието си или нещо такова“. Аз свих рамене и написах: „Или пък е чела стихотворението в различни дни и е имала под ръка различни маркери“.

След няколко минути, точно след като бях погледнал към часовника едва за трийсет и седми път, видях Бен Старлинг пред вратата на класната стая с бележка от директора, че е пуснат от час. Танцуваше жига[14] като сакат или както би танцувал някой с потрошени колене.

Когато звънецът удари за обяд, аз хукнах към шкафчето си, но Бен като по чудо ме беше изпреварил и като по някакво друго чудо разговаряше с Лейси Пембъртън. Въртеше се около нея като луд, като куцо магаре и всячески се мъчеше да говори в лицето й. Понякога разговорите с него ми причиняваха лек пристъп на клаустрофобия, а аз дори не бях секси момиче.

— Здрасти, как е — казах.

— Здрасти — отвърна Лейси и направи крачка назад. — Бен тъкмо ми разказваше всичко за Марго. Знаеш ли, никой никога не е влизал в стаята й? Казваше, че родителите й не разрешават да си кани приятели.

— Наистина ли? — тя кимна. — А ти знаеше ли, че Марго има около хиляда плочи с музика?

Лейси вдигна ръце.

— Не! Точно това ми разправяше Бен! Марго никога не говореше за музика. От време на време казваше, че нещо по радиото й е харесало, но… Е, не! Толкова е странна.

Свих рамене. Може би беше странна, а може би ние всичките бяхме странни. Лейси продължи:

— Сега точно си говорехме, че Уолт Уитман е от Ню Йорк.

— И според Омникшънъри, Уди Гътри също е живял там доста години — каза Бен.

— Не, никак не мога да си я представя там. Но преди това трябва да разберем какво означава тази следа и коя е следващата. Няма да се свърши с една книга. Трябва да е оставила нещо като код, трябва да има нещо в подчертаните редове.

— Може ли да я погледна през обедната почивка?

— Да — казах. — Мога да ти направя копие в библиотеката, ако искаш.

— Не, само ще погледна. Не разбирам нищо от поезия. О, между другото, имам братовчедка в университета в Ню Йорк и мога да й изпратя нещо като съобщение за Марго и да го разлепи. Може да ги сложи в магазините за плочи. Знам, че има милиони, но все пак може да сложи из някои.

— Не е лоша идея — казах. Те тръгнаха към столовата, аз след тях.

— Ей, какъв цвят ти е роклята? — попита Бен. Очевидно въпросът не беше към мен.

— Мммм. нещо като сапфирено. Защо?

— За да знам дали ще си пасва с костюма ми — каза Бен. Мога да кажа едно — Бен винаги имаше това смешно-учудено-абсурдно-лукаво изражение на лицето, такъв му беше и нравът, но никога до сега не го бях виждал да се усмихва чак толкова смешно-учудено-абсурдно-лукаво, а това вече беше изключително-смешно-учудено-абсурдно-лукаво дори за човек като Бен.

Лейси кимна и каза:

— Да, но нали не искаме да сме чак толкова в тон? Може би черен смокинг и черна жилетка? Пък и това си е традиционното.

— Не мислиш ли, че с пояс е по-добре?

— Е, добре, но не вземай от онези с най-едрите плисета. Знаеш кои имам предвид, нали?

Продължиха да говорят — очевидно идеалният размер за плисета на пояса може да бъде тема за разговор, че дори да й се посветят часове, дни. Но аз спрях да ги слушам още докато чакахме за пицата. Бен бе намерил момичето си за бала, а Лейси бе намерила момчето, което можеше с неизчерпаем ентусиазъм да говори с нея за бала. Сега вече всички си имаха с кого да отидат. Всички освен мен, но аз така или иначе нямаше да ходя. Единственото момиче, което исках да заведа, беше поело към вечно пътешествие или нещо такова.

Когато седнахме, Лейси започна да чете „Песен за мен самия“ и се съгласи с общото мнение, че там няма нищо и че нищо не звучи в стила на Марго. Все още никой нямаше идея какво е искала да ни каже Марго, ако изобщо е искала да каже нещо с тази книга. Върна ми Уитман и пак започнаха да говорят за бала.

Цял следобед си мислех, че няма никакъв смисъл да гледам подчертаните цитати, но после ми ставаше тъпо и скучно и слагах книгата на коленете си, и пак четях. Последният час беше по английски. Точно започвахме да четем „Моби Дик“, ето защо Др. Холден наблегна на темата за риболова през деветнайсети век. „Моби Дик“ беше на чина, а Уитман на коленете ми. Но дори и часът по английски не помогна. За първи път, откак се помня, не погледнах към часовника цели три минути и се изненадах, когато звънецът би, затова се приготвих по-бавно. Щом метнах раницата на рамо, Др. Холден се усмихна и каза:

— Уолт Уитман, а?

Предполагам съм я изгледал с овчи поглед.

— Много добро четиво — каза тя. — Толкова е добро, че почти не възразявам да го четеш в час. Но не през цялото време.

Измънках някакво извинение и тръгнах към паркинга.

Докато Бен и Рейдар мъчеха инструментите, аз седнах в КЗИГПМ, оставих вратите отворени. Вятърът беше бавен, усещах го някак груб, люспест. Започнах да чета за федералното управление, но съзнанието ми продължаваше да се върти в безкрайно странстване и, за жалост, винаги се връщах в отправната си точка — Гътри, Уитман, Ню Йорк, Марго. Да не би да бе отишла в Ню Йорк, за да се потопи в безкрайното море на фолклорната музика или какво? Може би през всичките тези години Марго е била един прикрит фен на фолклора, а аз изобщо не бях заподозрял за увлечението й? Може би бе решила да живее в някой от апартаментите, в който единият от тях е живял? И защо е било толкова важно за нея да ми разкаже точно това?

В страничното огледало видях Бен и Рейдар. Рейдар размахваше калъфа на саксофона и вървеше бързо към КЗИГПМ. Мушнаха се през вече отворените врати и Бен врътна ключа. Колата се запъна. Започнахме да се надяваме и да се молим. Пак врътна, пак се запъна, пак се надявахме и молихме и така няколко пъти, докато най-сетне тя започна да бълбука, сякаш си правеше гаргара, и бавно и задавено се върна към живот. Бен подкара през изхода на паркинга и преди да завием, започна да крещи:

— ТИ ПрЕДСТАВЯШ ЛИ СИ! ПРЕДСТАВЯШ ЛИ СИ! — щастието се изливаше от него, притесних се да не се пръсне.

Започна да блъска по клаксона, но той, разбира се, не работеше, затова с всеки удар по него той крещеше:

— БИП! БИП! ХОНК! ХОНК! ХОНК БЕЙБИ ХОНК! КОЙТО ОТИВА НА БАЛ С ПРИНЦЕСА ЛЕЙСИ ПЕМБЪРТЪН ДА КАЖЕ ХОООНК!

Бен не спря да говори през целия път до нас.

— И знаеш ли как стана? Като оставим отчаянието й настрана, че е останала без кавалер за бала, мисля, че двете с Бека са се скарали, знаеш… предателка там и другите неща, и мисля, че Лейси е започнала да се чувства кофти заради цялата тая работа с Кървавия Бен. Не го каза, но някак й пролича. И така Кървавия Бен ще си получи наградата.

Радвах се за него, но исках да се фокусираме върху Марго.

— Някакви нови идеи?

Настана тишина. След малко Рейдар ме погледна в огледалото за задно виждане и каза:

— Това нещо с вратите е маркирано в различен цвят, нали така? И е най-разбираемо. Мисля, че там е ключът. Я ми кажи как беше?

— „Отвинтих бравите от плътните врати,/извадих и самите тях от пантите“ — отвърнах.

— Много ясно, че Джеферсън Парк не е най-доброто място да отвинтваш дръжките на вратите на тесногръдието, камо ли да ги махаш от рамките — каза Рейдар. — Може би точно това има предвид. Нещо като хартиените градове. Нали така е казала за Орландо. Може би така ти подсказва защо е заминала.

На светофара Бен намали и се обърна към Рейдар:

— Пич, я по-сериозно! Мисля, че придавате много важност на зайченцето Марго. Много сложна я изкарахте.

— В смисъл? — попитах.

— „Отвинтих бравите от плътните врати — каза той и продължи: — извадих и самите тях от пантите“.

— Е, и? — попитах. Светна зелено, Бен натисна газта, колата се разтресе, сякаш всеки миг щеше да се разпадне, но след кратко колебание тръгна.

— Това не е никаква поезия. Не е метафора. Това е инструкция. Трябва да идем в стаята на Марго и да отвинтим ключалката и да извадим вратата от рамката.

С Рейдар се спогледахме малоумно в страничното огледало.

— Толкова е изостанал в цялостното си развитие, че понякога налудничавите му идеи могат да се окажат брилянтни — заключи Рейдар.

6

Спряхме пред нас и минахме през тревата между нашата къща и тази на Марго, както направихме в събота. Рути отвори вратата и каза, че техните няма да се върнат до шест. Мирна Маунтуизъл се въртеше щастливо около нас. Качихме се горе, Рути ни донесе кутия с инструменти и после тримата застанахме и загледахме тъпо вратата на стаята на Марго. Много ясно, че никой от нас не беше боравил с инструменти.

— И какво, по дяволите, правим сега? — попита Бен.

— Не говори така пред детето — казах.

— Рути, имаш ли нещо против да използвам „по дяволите“ пред теб?

— Не вярвам да има ад — каза тя.

Рейдар прекъсна дискусията.

— Вратата, хайде.

После се зарови из хаоса в кутията с инструменти, извади някаква отвертка „Филипс“, клекна и развинти ключалката на вратата. Аз взех друга отвертка с намерението да развия вратата от рамката, но там нямаше никакви винтове за развиване. Започнах да оглеждам вратата. На Рути й доскуча и слезе да гледа телевизия.

Рейдар разхлаби ключалката и тримата един по един се изредихме да гледаме какво има вътре. Само голо, небоядисано дърво. Никаква бележка, никакво съобщение. Нищо. Започнах ядно да оглеждам вратата и да се чудя как да я извадим от пантите. Отварях я, затварях я, опитвах се да разбера какъв може да е механизмът на една врата.

— Това проклето стихотворение е толкова дълго — казах. — Дали не е отделил някоя и друга строфа да обясни как се изваждат врати от рамки?

Едва когато ми отговори, разбрах, че Рейдар вече седи на компютъра на Марго.

— Според Омникшънъри, трябва само да вдигнем вратата нагоре и да я извадим от пантите, можем да ползваме отвертката като лост. За беда, някакъв вандал е добавил, че този вид рамки са много добри, защото издържали на гръмки пръдни. О, дали ще доживея деня да намеря една точна информация тук?

След като Омникшънъри ни каза какво да правим, останалото беше лесно. Успях да вдигна вратата от трите панти нагоре, а Бен я издърпа настрани. Огледах всичко. Нищо. Нищо по пантите, нищо по рамката.

— Нищо по вратата — каза Бен. После я поставихме обратно, а Рейдар зави винтовете на ключалката.

После всички отидохме в къщата на Бен, която в архитектурно отношение беше същата като нашата, и пуснахме да играем на Арктик Фюри. Играехме игра в игра. Целта беше да стреляме един по друг с пейнтбол, качени на един ледник. Ако удариш противника си в топките, ти дават допълнително точки. Беше много трудно.

— Копеле, със сигурност е в Ню Йорк — каза Бен. Видях дулото на пистолета му, но преди да успея да избягам, той ме застреля.

— Мамка му — измърморих.

— Преди следите, които е оставяла, са сочели към някакво място — напомни Рейдар. — После казва на Джейс това за Ню Йорк, оставя ни следи, които водят до двама души, които са живели в Ню Йорк през по-голямата част от живота си. Има логика да е там.

После Бен се обади:

— Това иска, пич — и точно когато започнах да се промъквам към Бен, той сложи играта на пауза. — Иска да идеш в Ню Йорк. Може би е организирала всичко така, че за да я намериш, трябва да идеш там.

— Къде? В дванайсет милионен град?

— Може да има някой тук, който да й съобщава какво става? Кой би й казал, ако тръгнеш? — попита Рейдар.

— Лейси! — каза Бен. — Сто процента е Лейси. Да! Трябва да се качиш на самолета и да идеш в Ню Йорк. И то веднага. И когато Лейси разбере, Марго ще те чака на летището. Да, копеле, така е, сега те водя у вас да си вземеш някакъв багаж, и ти откарвам задника на летището, и плащаш билета с картата си за спешни случаи и когато Марго разбере какво лошо момче си, понеже Джейс може само да си мечтае да стане такова лошо момче, тогава и тримата ще идем на бала с трите най-секси момичета на света.

Бях сигурен, че мога да хвана самолет за Ню Йорк до час. В Орландо можеш да хванеш самолет за всяка точка на света до час. Но не бях сигурен в останалите неща. Всъщност изпитвах силно съмнение.

— Ако се обадиш на Лейси… — казах.

— Няма да си признае — отвърна Бен. — Помисли си само как са успели да ни заблудят. Вероятно и цялата работа с кавгата им е била само игра, за да не разберем, че тя й е информатор.

— Не знам — обади се Рейдар. — Това не помага особено. — И продължи да говори, но аз слушах с половин ухо. Гледах в празния екран и премислях. Ако Марго и Лейси не се бяха скарали наистина, дали Лейси лъжеше, че е скъсала с гаджето си? И наистина ли се бе преструвала на загрижена? Не, не беше никаква къртица на Марго. И планът на Бен беше повече от идиотски. Но самата мисъл, че за първи път имахме план, ме успокои. Но, от друга страна, оставаха само две седмици до края на учебната година. Щях да изпусна поне два дни, за да ида там, а да не говорим, че родителите ми щяха да ме убият, ако купя билет за самолет с кредитната си карта, която можех да ползвам само в спешни случаи. Колкото повече мислех, толкова по-тъпо ми се струваше. Но пък, ако имаше начин да я видя утре… Не, не…

— Не мога да не ида на училище утре — казах накрая и пуснах играта. — Имам изпит по френски.

— Знаеш ли, романтиката ти е истинско вдъхновение за всяка поетична душа.

Играх още няколко минути и тръгнах пеша към нас през Джеферсън Парк.

Веднъж майка ми беше разказала за онова лудо дете, с което работела. Бил си съвсем нормален до деветгодишна възраст. Тогава баща му починал. И макар че има много деветгодишни деца на света, чиито бащи умират, повечето от тях не полудяват. Но това дете било изключение.

Ето какво правел: вземал един молив и един от онези малки метални компаси и започвал да рисува кръгчета върху лист хартия. Всички кръгчета били с диаметър точно пет сантиметра. И рисувал кръгчетата, докато цялата хартия почернее. После вземал нов лист и рисувал още много кръгчета. Всеки ден, по цял ден. Не внимавал в училище, и вместо да си прави тестовете, той рисувал кръгчета. Майка ми каза, че това дете развило такава рутина, защото тя му помагала да се справи със загубата. Само дето рутината станала деструктивна. Обаче майка ми го накарала да плаче за баща си и детето спряло да рисува кръгчета и очевидно всички заживели щастливи, три дни яли, пили и се веселили. Понякога си мисля за детето с кръгчетата, защото го разбирам. Винаги съм обичал рутината. Никога не съм считал, че скуката е скучна. Едва ли можех да обясня такова нещо на Марго или на някой като нея. Но да рисуваш кръгчета цял живот, в онзи миг ми се стори една доста нормална и разумна ненормалност.

Следователно трябваше да се чувствам добре, че взех решение да не заминавам за Ню Йорк. Идеята беше безумна, тъпа, нереална. Но когато вършех всичките си рутинни неща тази вечер и следващия ден в училище, идеята ме ядеше, сякаш рутината на дните ми се изплъзваше и все по-трудно можех да се хвана за нея.

7

Вторник вечерта. Шести ден, откакто замина. Реших да говоря с родителите си. Не че беше някакво голямо решение. Просто седнах и говорих. Бях на плота в кухнята, баща ми режеше зеленчуци, а майка ми задушаваше телешко. Баща ми взе да ме подкача колко време ще чета тая малка книга.

— Не е за часа по английски — казах. — Марго ми я остави, тоест остави следа, за да я намеря.

Двамата млъкнаха и аз им казах за Уди Гътри и Уитман.

— Очевидно обича да играе тези игрички и да не оставя много информация — каза баща ми.

— Не я виня, че търси нечие внимание — намеси се майка ми. — Но това не значи, че ти си отговорен за нейното настояще и бъдеще.

Баща ми обели морковите и лука, наряза ги и ги прибави към телешкото.

— Така е. И нито аз, нито майка ти можем да й поставим някаква диагноза, преди да говорим с нея. Но аз подозирам, че ще се върне съвсем скоро.

— Спорно е — каза тихо майка ми, все едно бях глух или идиот, или и двете. Баща ми се канеше да й отговори, но аз го прекъснах.

— Какво да правя?

— Завърши училище — каза майка ми. — Бъди сигурен, че Марго може да се грижи за себе си. Показала е забележителни способности за оцеляване.

— Съгласен съм — каза баща ми, но след вечеря, когато се прибрах в стаята си и седнах да играя Резърекшън и изключих звука на играта, ги чух как тихо и бързо си подаваха реплики, както тенисисти си подават топката. Не чувах думите, но чувах тревогата им.

По-късно Бен ми се обади на мобилния.

— Здрасти — казах.

— Пич.

— Да?

— Ще ходя да купувам обувки. С Лейси.

— Ще купуваш обувки?

— Да. След полунощ всичко е с трийсет процента намаление. Иска да й помогна да си избере обувките за бала. Имаше обувки, но вчера бях в тях и двамата сме на мнение, че… нали знаеш, че за бала човек иска перфектните обувки. Така че иска да върне тези и за това ще ходим до…

— Бен — прекъснах го.

— Да?

— Копеле, не искам да слушам за обувките на Лейси за бала. И ще ти кажа защо. Имам нещо, което, слава богу, ми пречи да се интересувам от женски обувки. Това нещо се нарича пенис.

— Много съм нервен. През цялото време си мисля, че я харесвам. Всъщност наистина я харесвам. Не само като моето момиче за бала. Тя е наистина много готина и ми е много хубаво с нея и я харесвам… по този начин. И си мисля, че може би наистина ще идем на бала, може да се целунем в средата на дансинга и всички ще ни гледат и ще кажат:

„Какво, по дяволите, става тук?“. И после може би всичко лошо, което са мислили и са говорили за мен, ще излети през прозореца и…

— Бен, спри да говориш като задник и всичко ще е наред.

Той не спря, говори още доста, но накрая затворихме.

Легнах и започнах да се чувствам истински депресиран. Категорично отказвах да допусна каквото и да е чувство на тъга, че не отивам на бала, но бях се надявал, че ще намеря Марго. Колко тъпо, колко наивно, чак ме беше срам от себе си! Бях си представял… как ще се върнем у дома точно навреме за бала, примерно късно в събота вечер, и как ще влезем в Хилтън, в балната зала, облечени в джинси и раздърпани тениски, точно за последния танц, и как ще танцуваме, и всички ще ни гледат, и ще ни сочат, и ще се дивят, че Марго се е върнала. И после как ще танцуваме фокстрот, и как ще се махнем от там. И как ще идем да ядем сладолед във Френдлис. Така че, да, таях своите смешни, нереални фантазии за бала. Точно като Бен. Но аз поне не занимавах никого с тях.

Понякога Бен беше такъв егоцентричен идиот. И тогава трябваше да си напомням защо го харесам. Ако не друго, някои от идеите му бяха велики, колкото и изненадващо да звучи. Идеята с вратата беше много добра. Е, не се получи, но въпреки това беше добра. Явно Марго е имала предвид друго. Нещо, с което да ми каже, да ми подскаже. На мен.

На мен.

Следата беше за мен. Вратите бяха мои! Моите врати!

За да стигна до гаража, трябваше да мина през всекидневната, където майка ми и баща ми гледаха телевизия.

— Искаш ли да гледаш? — попита тя. — Всеки момент ще разрешат случая.

Беше един от онези сериали… „познай кой е убиецът“.

— Не, благодаря — казах и се изнизах към кухнята и от там към гаража. Намерих голяма отвертка, напъхах я под колана на късите си гащи и го затегнах здраво. Взех си бисквита от кухнята и минах през всекидневната. Походката ми беше суперстранна с това остро нещо в гащите. Докато те гледаха развръзката на мистерията, аз започнах да вадя вратата от трите панти, на последната тя изскърца и започна да се накланя заканително, затова я завъртях докрай на другата страна и я опрях на стената, измъкнах я от последната панта и видях малко листче хартия — колкото нокътя на палеца ми. Било е там през цялото време. Типично за Марго! Защо да сложи нещо за мен в нейната стая, като може да го сложи в моята? Зачудих се кога го е направила, как е влязла. И се усмихнах.

Беше парче от вестник „Орландо Сентинел“, откъснато от горния му край. Познах, че е от този вестник, защото в ъгъла на парчето пишеше „… до «Сентинел», 6 май, 2“. Точно на този ден тя замина. Бележката беше от нея. Познах почерка й.

8328 бартлесвил Авеню

Нямаше начин да сложа вратата, без да я набия обратно в пантите, а това вече щеше да се чуе из цялата къща. Затова я закрепих съвсем леко и я оставих отворена до края, опряна в стената. Отидох до компютъра и потърсих адреса. 8328 „Бартлесвил авеню“. Никога не бях чувал за такава улица.

Беше на 60 километра на майната си, много след „Колониал драйв“, почти до град Кристмас. Когато го увеличих на картата, сателитният образ изглеждаше като черен правоъгълник, около него имаше нещо сребристо, зад него — трева. Каравана? Не можех

да преценя колко е голямо, защото беше заобиколено от поле и нямах база за сравнение с друга сграда или нещо подобно.

Обадих се на Бен.

— Значи, бил съм прав — каза той. — Нямам търпение да кажа на Лейси, защото и тя каза, че идеята ми е много добра.

Не обърнах внимание на коментара за Лейси.

— Мисля да ида до там — казах.

— Разбира се, че ще идеш. И аз идвам. Да идем в неделя сутринта. Ще съм изморен след бала и купона, но няма значение.

— Не, искам да кажа, че отивам сега — казах.

— Тъмно е пич. Не може да ходиш из разни мистериозни сгради нощем. Гледал ли си филми на ужасите?

— Тя може да е там — казах.

— Да, тя или някое чудовище, което може да задоволи глада си само с панкреаса на някое младо момче, което се явява в точното време на точното място — каза той. — Господи, изчакай поне до утре, макар че трябва да поръчам корсета на Лейси след репетицията. И после искам да си ида у дома, в случай че ми пусне съобщение в нета, защото ние много си пишем и…

— Тази вечер. Искам да я видя — отрязах го. Усещах как кръгът се затваря. С по-малко размотаване, след час щях да я видя. Евентуално.

— Копеле, никъде няма да ходиш сам на някакъв куц адрес по нощите. Ще ти почупя задника от бой и ще ти вкарам малко електрошок, ако се наложи.

— Утре сутринта, ще ида утре сутринта — казах по-скоро на себе си. — Просто ще ида утре сутринта. Почна да ми писва от това редовно присъствие.

Бен мълчеше. Чух как издиша шумно през предните си зъби.

— Имам чувството, че ме събаря някаква коварна болест — каза. — Температура, кашлица, болки навсякъде.

Усмихнах се, затворих и се обадих на Рейдар.

— Чакай, че говоря на другата линия с Бен, ще ти звънна след малко — каза.

Обади се след минута. Преди да успея да му кажа здрасти, той заговори:

— Кю, с адска мигрена съм. Няма начин да ида утре на даскало.

Засмях се.

Затворих, съблякох се по боксерки и тениска, изсипах боклука си в едно шкафче и сложих кофата до леглото си. Нагласих си алармата за шест сутринта — нечовешко време! — и прекарах часовете до сутринта в опити да заспя.

8

Сутринта майка ми влезе в стаята ми и каза:

— Даже не си затворил вратата, сънчо.

Отворих очи и отвърнах:

— Май имам стомашен вирус — и посочих кофата за боклук, в която бях повърнал.

— Куентин! О, господи! Кога ти стана зле?

— Около шест — така си и беше, тогава станах да повърна.

— Защо не дойде да ни събудиш?

— Много бях отпаднал — което също беше съвсем вярно.

— Събуди се болен?

— Да — казах, а това вече не беше вярно. Събудих се, защото алармата ми звънна. После изтичах до кухнята и изядох една гранола[15] пийнах портокалов сок и след десет минути сложих два пръста в гърлото си. Можех да го направя и преди да легна, но щеше да усмърди цялата стая на повръщано. Кофти е да повръщаш така, но пък стана бързо.

Мама взе кофата и чух, че я изми в кухнята. После ми я върна. Устните й бяха изкривени от притеснение.

— Май трябва да си взема един почивен… — започна, но я отрязах.

— Добре съм, нищо ми няма, само съм малко отпаднал и ми се гади. Сигурно съм ял нещо развалено.

— Сигурен ли си?

— Да. Ако се почувствам по-зле, ще се обадя — казах. Тя ме целуна с лепкавите си от червилото устни и макар че не бях истински болен, се почувствах някак по-добре.

— Искаш ли да затворя вратата? — попита с една ръка на дръжката. Вратата едва се държеше на пантите.

— Не, не, не — казах може би прекалено нервно.

— Добре. Ще се обадя в училището, като тръгна за работа. Ако имаш нужда от нещо, веднага ми се обади. Или ако искаш да се прибера. Може да се обадиш и на баща си. Ще ти звънна следобед. Става ли?

Кимнах и придърпах завивките до брадичката си. Макар че кофата бе измита с препарат, все още вонеше на повръщано. А миризмата ми напомни за самото повръщане, което от своя страна предизвика силно гадене и ми се прииска да се издрайфам пак, но започнах да дишам бавно, да поемам въздух дълбоко през устата и така до 7:32, когато чух как крайслерът тръгва на задна. За първи път щях да съм навреме. Е, не за училище, но все пак.

Избръснах се, измих си зъбите, обух черни джинси и черна тениска. Сложих бележката от Марго в джоба си, закачих вратата и си взех раницата. Не знаех какво да взема, но по някаква причина реших да сложа отвертката, разпечатах сателитната карта, разпечатах листа с упътването как се стига до там и в случай че намеря Марго, реших да взема и Уитман. Исках да я питам за него.

Бен и Рейдар се появиха точно в осем. Седнах отзад. Пееха, или по-скоро кряскаха заедно с радиото на някаква песен на Mountain Goats.

Бен се обърна и подаде юмрук за поздрав, аз го ударих леко, макар че много мразех да ме поздравяват така.

— Кю, я кажи не е ли по-добре от даскало? — опита се да надвика музиката.

Знаех точно какво иска да каже: да слушаш Mountain Goats с приятелите си в кола, която в сряда сутринта не отива към училище, а към Марго и към предполагаемата награда, която се предлагаше за намирането й.

— Със сигурност е по-добре от математика — отговорих. Музиката беше прекалено висока, за да говорим. Веднага след като излязохме от Джеферсън Парк, свалихме единствения работещ прозорец до долу, за да може целият свят да разбере, че имаме добър вкус за музика.

Минахме по „Колониал драйв“, покрай кината, покрай книжарниците. Бях минавал стотици пъти. Но този път беше различно, защото се случваше по време на час по математика, защото бях с Бен и Рейдар, защото сега пътувах към мястото, където вярвах, че ще я намеря. И след цели двайсет минути Орландо остана назад и се появиха първите горички с портокалови дървета, тук-там някое недостроена ферма и безкрайно, равно поле, обрасло с храсталаци, тръни, дъбови дървета, от чиито клони висяха туфите на испанския мъх[16]. Всичко бе застинало в жегата, от никъде полъх. Това беше онази Флорида, където, целият нахапан от комари, ходех на скаутски лагери, на лов за броненосци. По шосето имаше предимно малки камиони, пикапи, а от двете страни на всеки километър се виждаха жилищни квартали. Малки улички се виеха около някоя и друга къща. Къщи, изникнали от нищото. Вулкан от винил.

По-натам минахме покрай прогнил, олющен знак, на който пишеше „Гроувпойнт“. Пътят беше всъщност пътека, покрита с един пласт асфалт, който вече се бе напукал и разпаднал. Водеше до една масивна купчина сив боклук, което означаваше само едно — Гроувпойнт беше, както казваше майка ми, псевдоград — град, който е бил запуснат още преди да бъде построен. Майка ми и баща ми често ми бяха показвали такива псевдоквартали и псевдоградове, но никога до сега не бях виждал нещо толкова самотно, изоставено, разрушено.

Гроувпойнт беше на около десет километра зад гърба ни, когато Рейдар се обърна и каза:

— Трябва да е след по-малко от два километра.

Поех дълбоко дъх. Вълнението да съм където и да е, само не и на училище, бе започнало да поизбледнява. Това не приличаше на място, което Марго би избрала да се крие, не приличаше на място, което дори би посетила. Това не беше Ню Йорк. Това беше Флорида. Когато прелиташ със самолет над нея, винаги си задаваш един и същи въпрос: защо, за бога, хората са решили да населят този полуостров? Гледах напред в черния асфалт, маранята не позволяваше да се види кой знае какво повече. Забелязах отпред нещо като малък едноетажен търговски център, който сякаш потрепваше в далечината.

— Това ли е? — попитах, наведен между двете седалки, и посочих с пръст.

— Това трябва да е — каза Рейдар.

Бен изключи радиото. Всички мълчахме, а той паркира на нещо, което е било паркинг, но сега от него беше останала само сива песъчлива мръсотия. Навремето е имало табела пред четирите малки магазина или каквото са били, но сега от едната страна на пътя стърчеше само един ръждясал кол, висок малко повече от метър, но табелата я нямаше. Вероятно я бяха отнесли бури или ураган, или пък просто бе изгнила и се бе скършила от старост. Самите магазинчета бяха в малко по-добро състояние. Сградата беше само на един етаж, с плосък покрив и на места се показваха оголени сиви тухли. Боята беше напукана и сбръчкана като кожа на слон, люспите се вееха на стената като насекоми, впити в птиче гнездо. Между прозорците на магазинчетата бяха избили кафеникави петна от ръждясала мръсна вода и образуваха абстрактни рисунки, примесени с неясния цвят на дървените блокове. Тогава ме порази ужасна мисъл. Толкова ужасна, че не можех да я набутам обратно в подсъзнанието си, щом веднъж бе намерила начин да изплува на повърхността. Това не беше място, където отиваш да живееш. Това беше място, където отиваш да умреш.

В мига, в който колата спря, устата и ноздрите ми се напълниха с адската воня на смърт. Наложи се да преглъщам бързо, за да потисна пристъпа да повърна, който не си отиде съвсем, а остана в разраненото ми гърло. Едва сега, след цялото това пропиляно време осъзнах колко грешно бях разбрал както играта, така и наградата за победителя.

Излязох от колата. Бен застана до мен, Рейдар до Бен. Не, това вече не беше смешно. Не е била никаква игра „Докажи ми, че си достатъчно добър и смел, за да си с мен“. В съзнанието ми прокънтяха думите й от онази нощ, когато карахме из Орландо. „Не искам някакви деца в някое съботно утро да ме намерят накацана от мухи в Джеферсън Парк.“ Но това, че не искаш да те намерят някакви деца в Джеферсън Парк, не значи, че не искаш да умреш, значи само, че не искаш да те намерят накацан от мухи в парка.

По нищо не личеше някой да е ходил на това място от… бог знае кога. Единственият посетител, както и обитател бе смрадта, лепкава и гъста. Който и да беше сътворил това зловоние, със сигурност единствената му цел е била да държи живите далеч от мъртвите. Помислих си, че Марго не може да мирише така, но… разбира се, може. Всички ние можем да смърдим така. Вдигнах ръка към носа си. Усетих миризмата на пот и кожа, бих понесъл и всяка друга миризма, освен тази на смъртта.

— МАРГО? — извика Рейдар. Един присмехулник кацна на ръждясалата водосточна тръба на сградата и изплю две срички в отговор. — МАРГО! — Викна пак Рейдар. Нищо! После завъртя крак, нарисува парабола в пясъка и въздъхна: — Мамицата му!

Тогава, застанал пред тази сграда, научих нещо за страха. Научих, че това не са вятърничавите фантазии на някого, който очаква нещо много важно да се случи в живота му, дори и това много важно нещо да е кошмарно зло. Не е и онова чувство на ужас и отвращение, когато видиш труп на някой непознат в парка, не е и липсата на въздух в дробовете ти, когато някой зарежда пистолет и се кани да стреля по теб пред къщата на Бека Арингтън. Страхът не е нещо, към което можеш да подходиш с дихателни упражнения. Този страх, който изпитах там, не можеше по никакъв начин да се сравни с никакво друго подобие на страх в целия ми досегашен живот. Това е най-голото, най-първичното чувство измежду цялата гама чувства, които изпитва човек. Това е чувство, което се е зародило много преди да се родим, много преди да станем хора, много преди да бъде построена и тая сграда, много преди Големия взрив, много преди Земята. Това е страхът, който е накарал рибата да изпълзи на сухата земя и да развие дробове, страхът, който ни учи да бягаме, страхът, който ни кара да погребваме мъртвите.

Миризмата ме беше парализирала. Паниката на отчаянието или отчаянието на паниката, не от това, че в дробовете ми няма въздух, а от това, че в самия въздух няма въздух. Мисля, че основната причина да предпочета да прекарам живота до този миг в страх бе, че по някакъв начин се бях подготвял, бях се опитвал да тренирам тялото и мозъка си за истинския страх — ако и когато дойде. Но не бях готов.

— Трябва да тръгваме, пич — каза Бен. — Трябва да се обадим на ченгетата или нещо такова. И тримата гледахме сградата, никой не смееше да погледне другите. А в тази отдавна запусната сграда можеше да има само едно — трупове.

— Не — каза Рейдар. — Не не не не не! Ще се обадим, ако има защо. Оставила е адреса за Кю, не за полицията. Трябва да намерим начин да влезем.

— Да влезем? Там? — попита Бен, сякаш не бе чул правилно.

Потупах го по гърба и за първи път от началото на деня тримата стояхме лице в лице един срещу друг и се погледнахме. И когато ги видях, всичко стана малко по-поносимо. Помислих си, че Марго не е мъртва, докато не я намерим мъртва.

— Да, там — казах.

Не знаех коя е Марго, или коя е била, преди да дойде тук, но трябваше да я намеря.

9

Минахме отзад. Там имаше четири заключени метални врати и нищо друго. Само поле, няколко ниски палми като петна сред жълто-зеления безкрай от трева. Вонята тук беше още по-непоносима. Страхувах се да продължа напред. Не можех да направя и крачка. Бен и Рейдар бяха точно зад мен. Единият от лявата ми страна, другият — от дясната. Застанали в триъгълник. Тръгнахме бавно и се оглеждахме.

— Това е миеща мечка! — извика Бен. — О, благодаря ти, боже! Миеща мечка е! О, господи, благодаря ти!

Аз и Рейдар се отдалечихме от сградата и се приближихме до Бен. Там, в плитката канавка, лежеше подута миеща мечка с проскубана козина и се разлагаше. Нямаше никаква видима рана, козината беше изпопадала на места, едно от ребрата се виждаше. Рейдар се обърна, клекна и се опита да повърне, но нищо не излезе. Наведох се до него и сложих ръка на гърба му. Когато започна да диша по-нормално, каза:

— Толкова съм щастлив да видя тая шибана умряла мечка!

Но въпреки това, не можех да си я представя жива, не и тук. Мина ми през ума, че Уитман е бил предсмъртното й писмо. Сетих се за редовете, които бе подчертала. „И да умреш е нещо по-различно/ от това, което мислят, и е нещо по-щастливо.“ „Завещавам себе си на почвата, за да израсна/ от любимата ми пролетна трева, ако ти трябвам/ погледни отдолу на подметките на твоите обувки.“ После се сетих за последния подчертан стих и ме изпълни надежда: „Аз някъде съм спрял да те дочакам“. Но пък това „аз“ можеше да не е жив човек. Можеше да е само тялото му.

Рейдар се отдалечи от миещата мечка и опита да отвори една от четирите метални врати. Искаше ми се да се помоля за мъртвите, да кажа някой Кадиш[17] за животното, но дори не знаех как се прави. Толкова ми беше мъчно за него. Толкова ми беше мъчно, че бях щастлив да го видя умряло.

— Малко поддава май — каза Рейдар. — Айде де, помагайте.

С Бен сложихме ръце около кръста на Рейдар и започнахме да дърпаме. Той сложи крак на вратата, за да се опре по-добре. Пак задърпахме и в следващия миг всички изпопадаха върху мен. Не знам как потната тениска на Рейдар се оказа върху лицето ми. Край, казах си, влязохме, но после видях дръжката в ръката на Рейдар. Станах и огледах вратата. Заключена беше, мамка й.

— Шибана лайняна четиридесетгодишна брантия — изпсува Рейдар. Никога не го бях чувал да говори така.

— Споко — казах. — Има някакъв начин, не може да няма.

Минахме отпред. Няма врати, няма дупки, никакви видими тунели, проходи. Нищо! А трябваше да има! Бен и Рейдар се опитаха да махнат дървените блокове от прозорците, но те бяха заковани с пирони. Рейдар започна да рита с крак по един от тях, но дървото дори не се огъна. Бен се обърна и каза:

— Зад една от тези дъски няма стъкло. — После се затича към полето, а маратонките му пръскаха пясък, сякаш бягаше през локва.

Погледнах го въпросително. Това момче ме изумяваше, честно.

— Ще избия дървото — каза той, без да спира да бяга.

— Не можеш да направиш такова нещо — викнах, понеже той беше най-лекият от дребното ни трио. Ако някой трябваше да разбива дървени блокове на заковани прозорци, това бях аз.

Той сви ръцете си в юмруци и после изпружи пръстите. Докато вървях към него, започна да говори:

— В трети клас ядях много бой в училище. Майка ми не искаше да ме пребиват всеки ден, затова ме записа на таекуондо. Отидох само три пъти и научих само едно нещо, но това единствено нещо понякога помага: значи, гледахме как тоя таекуондо пич, дето ни беше учител, разбива с ръка дебел дървен блок и го зяпаме ние и се чудим: баси, как го направи тоя, а той ни каза, че ако си представиш как ръката ти минава през дървото и ако вярваш, че ръката ти ще мине през дървото, значи, ще мине.

Отворих уста да оборя тази идиотска логика, но той вече беше хукнал да се засилва и мина край мен като вятър. Колкото повече приближаваше прозореца, толкова по-бързо бягаше. И тогава без никакъв страх скочи в последната секунда, изви тялото си и с рамото напред удари дървения блок. Таях някаква надежда, че ще влезе през дъската право вътре и след него ще остане една Бен-образна дупка, като в анимационните филми. Но тялото му отскочи и той падна на задника си върху едно малко тревисто късче земя в океана от мръсотия и пясък, търкулна се на една страна и започна да разтрива рамото си.

— Счупи се — каза.

Предположих, че говори за рамото си, и хукнах към него, но той се изправи и тогава чак видях пукнатината в дървения блок. Беше на височината на Бен. Започнах да я ритам, а тя започна да се пука настрани и после с Рейдар вкарахме ръце в процепа и започнахме да дърпаме навън. В очите ми капеше пот, щипеше и гореше. Мигах, за да я разкарам. Дърпах с все сила напред, бутах назад, докато дървото се разпука. С Рейдар продължихме да напъваме, после той каза, че иска да си почине, и Бен се залови да ми помага. Най-накрая успяхме да отчупим едно голямо парче, през което можеше да се влезе. Вмъкнах се с краката напред и стъпих върху нещо като голяма купчина хартия.

През дупката влизаше светлина, но беше толкова слаба, че дори не можех да преценя колко е голяма стаята, нито пък можех да видя тавана, ако изобщо имаше таван. Въздухът вътре беше толкова горещ и спарен, че нямаше никаква разлика между това, което вдишваш, и това, което издишваш.

Обърнах се и брадичката ми удари челото на Бен.

— Имаш ли… — прошепнах, макар че беше тъпо, нямаше никаква причина да се шепне.

— Не — отвърна той шепнешком, преди да довърша. — Рейдар, донесъл ли си фенер?

Чух Рейдар да влиза през дупката.

— Имам един на ключодържателя. Не е много мощен.

Включи фенера и въпреки това почти нищо не се виждаше. Все пак разбрах, че сме сред лабиринт от метални рафтове. Купчината хартия се оказа стар календар с всички дни от годината. Дните бяха разпилени из стаята, пожълтели и нагризани от мишки. Зачудих се, че дали не е било книжарница, макар че по рафтовете не беше слагано нищо поне от няколко десетилетия. Имаше само десетилетен прах.

Изчакахме Рейдар и тогава нещо изпука над нас. Застинахме. Опитах се да преглътна паниката. Можех да чуя как Бен диша, можех да чуя как Рейдар диша, можех да чуя как нервно пристъпват от крак на крак. Исках да се махна веднага. Едно бе сигурно: това пукане не беше Марго. Като нищо можеше да е някой наркоман.

— Абе не, бе… сградата се намества — прошепна Рейдар, но не беше така убедителен както обикновено. Стоях и не можех да мръдна. После Бен каза:

— Последния път, когато бях толкова изплашен, се напиках.

— Последния път, когато бях така изплашен, беше, когато трябваше да застана лице в лице с Черния рицар и да направя света безопасно място за всеки един магьосник — добави Рейдар.

Направих много несполучлив опит да се включа.

— Последния път, когато бях така изплашен, се наложи да спя в стаята на майка ми.

— Кю, ако бях на твое място, щях да съм изплашен ВСЯКА. ВСЯКА. БОЖА. ВЕЧЕР — изсмя се Бен.

Хич не ми беше до шеги, но с техния смях стаята изглеждаше по-малко страшна и малко по-безопасна. Тръгнахме да разглеждаме. Минахме покрай рафтовете, огледахме пода, но там имаше само стари копия на „Рийдърс Дайджест“ от 1970. След малко очите ми започнаха да привикват с тъмнината, мракът от черен стана сив. Пръснахме се в различни посоки и някак по-спокойно закрачихме наоколо.

— Никой да не излиза от тук, всички излизаме заедно — прошепнах и те отговориха „О.К.“ пак така шепнешком. Стигнах до една от стените и намерих първото доказателство, че някой е бил тук, след като… всички останали са напуснали. В стената беше изкопан нащърбен полукръгъл тунел на височината на човешки ръст. Над тунела някой беше написал с оранжев спрей думите ТРОЛ ВХОД и следваше стрелка, която услужливо сочеше към тунела, сякаш някой можеше да го пропусне.

— Момчета — каза Рейдар толкова високо, че злата магия на мястото почти се пропука. Тръгнах в посоката, от която дойде гласът му, и го намерих до отсрещната стена. Фенерчето му осветяваше друг ТРОЛ ВХОД. Графитите не изглеждаха точно като дело на Марго, но как можех да съм сигурен? Бях я виждал да прави една-единствена буква.

Рейдар освети тунела и аз се мушнах. Тунелът водеше до една напълно гола стая, само в единия край имаше навит на руло мокет. Огледах пода с фенерчето и видях следите от лепило. Явно навремето мокетът е бил залепен. На отсрещната стена видях още една такава дупка, но над тази нямаше графити.

Минах и през този тунел и се озовах в стая, по стените на която имаше етажерки за дрехи, рамките от неръждаема стомана все още стояха закрепени към стената, която беше в червеникави петна от ръжда, като изпръскана с вино. Тази стая бе по-добре осветена и след малко разбрах защо — на покрива имаше няколко дупки, дебела импрегнирана покривна хартия висеше от него, на няколко места покривът бе напълно разрушен и се виждаха стоманените греди.

— Магазин за сувенири — прошепна Бен, който незнайно кога бе застанал пред мен, и разбрах, че е прав веднага щом се огледах из стаята.

В средата на стаята под формата на петоъгълник бяха наредени пет витрини. Стъклото, което навремето е имало задачата да предпази туристите от пръскане на пари за боклуци, сега беше натрошено и лежеше пръснато около витрините. Сивата боя се бе олющила, образувайки странни и дори красиви шарки. Снежинки на разложението.

Колкото и да бе чудно, бяха останали дори някои от търговските експонати: телефон Мики Маус — далечен спомен от детството ми; наядени от молци, но все още прилежно сгънати тениски, покрити с натрошени стъкла. Под стъклата в една от витрините Рейдар намери кутия с карти и стари рекламни туристически брошури за Гатор и Кристалните градини, и за всякакви други атракциони, които отдавна не съществуваха. Бен вдигна ръка и ме подкани да ида до него. Сочеше безмълвно към един алигатор от зелено стъкло. Лежеше съвсем сам в едната от витрините, почти погребан под праха. Помислих си, че точно това е стойността на сувенирите: не можеш да ги подариш.

Тръгнахме обратно към празната стая, през стаята с металните рафтове и минахме през последния ТРОЛ ВХОД. Тази стая приличаше на офис без компютри и, изглежда, бе напусната много набързо. Сякаш хората, които са работили тук, са били засмукани в космоса от извънземни или нещо такова. Двайсет бюра в четири редици. На някои от бюрата все още имаше химикалки, както и много големи календари. На всяко бюро календарът бе отворен на февруари 1986. Бен бутна единия от столовете, той се завъртя и заскърца ритмично. Хиляди малки залепващи се листчета с реклама на Мартин Гейл Моргидж Корпорейшън бяха наредени до едно от бюрата в доста крива и почти разрушена пирамида. Имаше отворени кутии с разпечатки от матричен принтер с подробно отразени приходи и разходи на Мартин Гейл Моргидж Корпорейшън. На едно от бюрата някой беше построил едноетажна хартиена къща от брошури за жилищни квартали. Развалих къщата и пръснах брошурите с мисълта, че вътре може да има някаква следа. Нямаше.

Рейдар прелистваше вестниците. След малко прошепна:

— Нищо след 1986.

Започнах да ровя из чекмеджетата на бюрата. Намерих клечки за уши, моливи, химикалки, опаковани по дванайсет в картонени кутии с античен дизайн. Носни кърпички. Чифт ръкавици за голф.

— Виждате ли нещо интересно? — попитах. — Интересно в смисъл дали някой е идвал тук през последните… да кажем… двайсет години?

— Освен ТРОЛ ВХОДОВЕТЕ — нищо друго — каза Бен. Бяхме в гробница, всичко бе погребано в прах.

— И защо тя ни доведе тук? — попита Рейдар.

— Не знам — казах. Марго я нямаше.

— Тука има някакви следи — каза Рейдар. — Няма прах. Като безпрашен правоъгълник е. В празната стая с килима. Сякаш някой е местил нещо, но не знам, не съм сигурен.

— И някой е боядисвал или рисувал — каза Бен. Рейдар насочи фенера към далечната стена на офиса, където имаше няколко ленти бяла боя. Сякаш на някого му бе хрумнала налудничавата идея да пребоядисва и хигиенизира, но е зарязал проекта след около… няколко минути. Приближих се към стената и там под бялата боя видях графити в червено. Виждах червените петна от спрея, но не различавах буквите. Просто червеното се просмукваше като кръв, но, да речем… кървенето беше прекалено слабо. До стената имаше кутия с боя. Отворена. Клекнах и мушнах пръст в кутията. Повърхността беше суха и твърда, но се пропука лесно и пръстът ми потъна в боята. И докато тя капеше от пръста ми, всички мълчахме, защото и тримата осъзнахме, че в крайна сметка някой бе идвал, неотдавна, съвсем скоро. И точно тогава сградата изскърца пак, Рейдар изтърва фенера и изпсува.

— Баси, изкарах си акъла — каза той.

— Копелета — обади се Бен. Фенерът бе все още на земята. Направих крачка назад, за да го вдигна, но Бен сочеше. Сочеше стената. Разсеяна светлина падаше върху червените графити и ги принуждаваше да изплуват на повърхността на бялата боя. Призрачно сивите букви на Марго:

ЩЕ ОТИДЕШ В ХАРТИЕНИТЕ ГРАДОВЕ И НИКОГА НЯМА ДА СЕ ВЪРНЕШ

Вдигнах фенера и го насочих директно към боята. Буквите изчезнаха. Но когато го насочих от друга част на стаята, успях отново да го прочета.

— По дяволите — едва промълви Рейдар.

И сега вече Бен каза:

— Копеле, може ли да тръгваме. Защото последния път, когато бях така изплашен. зарежи. Страх ме е, копеле. Това не е никак смешно.

„Това не е никак смешно“… беше един доста мек начин да се определи ужасът, който изпитвах. „Това не е никак смешно“ беше предостатъчно и за мен. Тръгнах бързо към ТРОЛ ВХОДА. Усещах как стените ни затискат.

10

Бен и Рейдар ме оставиха пред нас. Макар че не отидоха на училище, не можеха да си позволят да пропуснат репетицията на бандата. Седнах съвсем сам с „Песен за мен самия“. После отворих книгата и се опитах за десети път да прочета цялото стихотворение. Започнах пак отначало, но проблемът е, че това стихотворение е дълго около осемдесет страници. Освен това е и много странно, някакви неща се повтарят до безкрай, и макар че разбирах всяка отделна дума, не можех да схвана за какво става въпрос. Знаех, че подчертаните места бяха най-важните, но ако успеех да схвана цялото стихотворение, може би щях да разбера дали е нещо като предсмъртно писмо, или стихотворение на някой самоубиец, или нещо такова. Но не го схващах. Всичко изглеждаше без всякакъв смисъл.

Стигнах до десета страница, напълно се обърках, изцяло откачих, и реших да се обадя на детектива. Намерих визитката му в късите гащи, които пък открих в коша за пране. Той вдигна на второто позвъняване.

— Уорън.

— Здрасти. Ам… аз съм Куентин Якобсен. Приятел съм на Марго Рот Шпигелман.

— Помня те, хлапе. Какво става?

Казах му за следите, за минимола и за хартиените градове, за Сън Тръст Билдинг, където Марго каза, че Орландо е хартиен град, как бе казала, че не иска да я намерят децата накацана от мухи, за това, че трябвало да гледам под стъпалата си и да я търся там. Дори не ме попита защо съм влязъл без разрешение в изоставената сграда, какво съм правил там в десет сутринта в учебен ден. Само слушаше, мълчеше и чакаше да свърша. И когато свърших, каза:

— Момче, ти си готов за детектив. Трябва ти само пистолет, малко повече кураж и три бивши съпруги. Каква е теорията ти?

— Притеснявам се, че може да е решила… да… ами… да се самоубие.

— Момче, винаги съм знаел, че рано или късно това момиче ще избяга. Тя бяга. Разбирам тревогата ти, виждам аргументите ти, но не забравяй, че го е правила и преди. Това със следите искам да кажа. Да добави малко драма към цялото начинание. Честно, момче, ако тя искаше да я намериш жива или мъртва, до сега да си я намерил.

— Но…

— Виж, момче, за нещастие, тя е пълнолетна, има право на свободен избор. Знаеш това. Мога ли да ти дам един съвет: изчакай я да се върне. Идеята ми е, че в даден момент трябва да спреш да гледаш към небето, или пък ще дойде ден, когато ще погледнеш надолу, и ще разбереш, че и ти си отлетял.

Затворих. Имах кофти вкус в устата, не можех да преглътна току-що осъзнатия факт, че поезията на Уитман нямаше да ме заведе при Марго. Все си мислех за онези редове: „Завещавам себе си на почвата, за да израсна/ от любимата ми пролетна трева, ако ти трябвам/ погледни отдолу на подметките на твоите обувки“. Тази трева според Уитман е „хубавата и неподстригана коса от някой гроб“. Но къде са гробовете? Къде са хартиените градове?

Влязох в Омникшънъри да видя дали някой знае нещо за „хартиените градове“. Намерих много умен, задълбочен, изчерпателен и изключително полезен коментар от юзъра skunkbutt[18]: „Хартиен град е град, в който има фабрика за хартия“. Това беше Омникшънъри, всичко, което може да се каже за него, бе събрано в това изречение. Информацията, пусната от Рейдар, беше много полезна и изчерпателна. Нещата, които минаваха без редактиране, като обемистия труд на skunkbutt… е, имаше какво още да се желае. Но когато се разрових из нета, намерих нещо заровено под около четиридесет коментара за някакъв имот в Канзас.

„Изглежда, Мадисън Истейтс няма да се строи. Със съпруга ми купихме къща там, но тази седмица ни се обадиха да ни кажат, че ще ни върнат парите, защото не могли да продадат предварително достатъчно къщи и нямало начин да финансират проекта. Още един хартиен град! Марги“

Псевдоград! Ще отидеш в псевдоградовете и никога няма да се върнеш. Поех дъх бавно и дълбоко и се загледах в монитора.

И така неминуемо достигнах до заключението. Заключението само по себе си беше неминуемо. Макар че всичко в нея се беше скършило, макар че бе взела своето решение, тя не би могла да си позволи да изчезне съвсем. И затова бе решила да ми остави тялото си. На мен. В някое подобие на нашия квартал, в някое разрушено подобие на нашия град, където преди много години първите струни в нея се бяха скъсали. Тя бе казала, че не иска тялото й да бъде намерено от някакви деца, и сега вече имаше смисъл в решението й — от всички хора, които познаваше, бе избрала отново мен. Да я намеря. Нямаше да е нещо ново за мен, нямаше да е нещо, което вече не бях преживял, имах редкия опит в намиране на трупове из околността.

Видях Рейдар онлайн и тъкмо се канех да му пиша, когато на монитора се появи съобщение от него.

OMNICTIONARIAN96: Опа!

QTHERESURRECTION: Хартиени градове = псевдоградове. Мисля, че иска да намеря тялото й. Защото си мисли, че е по силите ми. Защото намерихме онзи пич в парка, когато бяхме малки.

Изпратих му линк с информацията.

OMNICTIONARIAN96: Спокойно. Чакай да видя линка.

QTHERESURRECTION: ОК.

OMNICTIONARIAN96: Добре. Видях. Не мисли такива неща. Не знаеш нищо със сигурност. Според мен тя е О.К.

QTHERESURRECTION: Не, ти не знаеш.

OMNICTIONARIAN96: Добре, не знам. Но пък и това не е доказателство, че някой е умрял.

QTHERESURRECTION: Да, сигурно си прав. Трябва да легна, че нашите ще се върнат всеки момент.

Но не успях да се успокоя и се обадих на Бен от леглото и му казах теорията си.

— Доста зловещо, пич. Но мисля, че тя е О.К. Мисля, че всичко е част от някаква нейна игра.

— Не знаех, че галантността е в кръвта ти.

Той въздъхна.

— Както кажеш. Не можеш да отречеш, че е малко тъпо от нейна страна да духне три седмици преди да завършим училище. Разбираш ли ме? Изкара ти акъла, Лейси се притеснява, балът е след три дни. Не можем ли поне да изкараме един нормален бал?

— Сериозно ли ми говориш? Бен, тя вече може да е мъртва?

— Не е мъртва. Тя е просто кралица на драмата. Иска да й се обръща внимание. О.К., знам, че родителите й са задници, но те я познават по-добре от нас, нали? И те мислят точно така.

— Не е възможно да си чак такъв тъпак — казах.

— Както кажеш, пич. Денят беше много дълъг и за двама ни. Прекалено много драма. TTYS[19].

Щеше ми се да му се подиграя, че използва глупав интернет жаргон, но просто не ми се занимаваше.

След като затворих, пак влязох онлайн да търся списък с псевдоградовете във Флорида. Нямаше списък. После написах „недостроени квартали“, „необитавани квартали“ и Гроувпойнт. След известно ровене успях да направя списък от пет такива в радиус от три часа с кола от Джеферсън Парк. Разпечатах карта на Централна Флорида, сложих я на стената над компютъра и маркирах петте места. Разгледах картата с отбелязаните точки, но не намерих никаква връзка между тях, не образуваха никаква форма, буква или нещо подобно. Просто напълно случайно разположени места в най-далечните покрайнини на по-големите селища. Щеше да ми отнеме поне седмица да ги обиколя. Защо не ми бе оставила името на някакво конкретно място? Всички тези следи, които освен да ме плашат, не ме водеха кой знае къде. Всичко, което беше оставила, беше само ужасното чувство на трагедия и обреченост. Но защо не беше оставила име на място? Нещо, за което да се хвана. Вместо това сега се опитвах да се покатеря на върха на планина от чакъл.

На другия ден Бен ми даде КЗИГПМ, понеже щеше да ходи на… пазар. С Лейси. За бала. С нейната кола. За първи път нямаше нужда да седя и да ги чакам пред залата. След последния час хукнах право към колата. Бен имаше талант да я подкара, аз — не. Бях първи на паркинга и тръгнах последен. Накрая, като по чудо, зацепи и аз потеглих към Гроувпойнт.

Излязох от града по „Колониал драйв“. Карах бавно и се оглеждах за някой запуснат квартал. Възможно бе да съм изпуснал нещо. Зад мен имаше дълга колона коли и започнах да се притеснявам, че задържам цялото движение. Не можех да се разбера. Как е възможно при дадените обстоятелства да се тревожа за такива дребни, незначителни неща? Примерно да се питам всяка секунда дали оня в джипа зад мен си мисли, че съм един изключително предпазлив шофьор, или ме псува. Исках изчезването на Марго да ме промени, но на този етап промяна нямаше.

Докато опашката от коли се виеше зад мен като погребална процесия, от онези, на които се ходи по професионално или друго задължение, аз очевидно бях започнал да откачам, защото в един момент осъзнах, че си говоря с нея. Ще тръгна по струната, ще свиря на нея. Няма да предам доверието ти. Ще те намеря.

Но в интерес на истината, когато говорех с нея, се чувствах много по-добре, странно спокоен. И този „разговор“ не ми позволяваше да си представям всички останали зловещи вероятности. Стигнах до клюмналия знак към Гроувпойнт. Сигурен съм, че чух стотици откъртени въздишки на облекчение. Опашката се отпуши като тапа на шампанско в мига, в който завих по асфалтовия път, водещ към голямото никъде. Изглеждаше като алея за паркиране пред къща, само дето нямаше къща. Оставих мотора да работи и излязох. Гроувпойнт изглеждаше малко по-завършен, отколкото ми се бе сторил в началото. Две мръсни асфалтови алеи, стигнали до такава точка на разпад, че едва се виждаха очертанията им. Минах по двете алеи. Горещината се промъкваше в носа ми, после в дробовете. Изпепеляващото слънце правеше всяко движение невъзможно. Но вече знаех злокобната, но така сладка за момента истина, че при такава горещина смъртта започва да вони. А Гроувпойнт не миришеше на нищо друго освен на варен, спечен, дори прегорял въздух, както и на газовете от колата — телесните миризми на разпад остават близо до повърхността поради влажността им.

Огледах се. Търсех доказателство, че е идвала. Стъпки, нещо написано в пясъка, но явно аз бях първият човек, дръзнал да мине по тези улици от години. Полето беше равно, изкоренените навремето храсти така и не бяха успели да поникнат отново. Никакви пътеки, никакви палатки, никакви следи от огньове. Никаква Марго.

Върнах се в КЗИГПМ и потеглих към I-4, след което тръгнах на североизток към следващото място — Холи Медоус. Минах три пъти покрай него, докато го намеря, понеже имаше само дъбови дървета, обработваеми полета и поради липсата на табелка, вход, или каквото и да е обозначение не си личеше да е нещо повече от нищо. Но щом успях да набутам колата по мръсния разбит път измежду дъбовете и няколкото бора, изглеждаше досущ като Гроувпойнт. Главният път бавно изчезна, сякаш се изпари, и на негово място остана поле. Не виждах никакви други пътища, но на земята намерих няколко дървени летви боядисани със спрей. Предположих, че са служили за маркировка или нещо такова. Не надуших и не видях нищо подозрително, но изведнъж усетих как гърдите ми се огъват под тежестта на страха. Не разбирах защо, не проумявах от какво, но после го видях: когато бяха секли дърветата, за да почнат да строят, бяха оставили едно-единствено дърво. Съсухреният изкривен дъб с тъмната си сбръчкана кора по клоните беше досущ като дъба, до който намерихме Робърт Джойнър в Джеферсън Парк. Бях сигурен, че ще я намеря там, зад дървото.

И за първи път си я представих такава: Марго Рот Шпигелман, облегната тежко на дървото, очите й — тихи, черната кръв шурти от устата й, блокира притока на въздух, цялото й лице е изкривено, защото ми бе отнело толкова дълго да я намеря. Тя ми се бе доверила, тя е вярвала, че ще я намеря рано или късно, така както ми се бе доверила последната нощ. И аз я бях предал, бях се провалил. И макар че миришеше само на задаващ се дъжд, бях сигурен, че съм я намерил.

Но не, това си беше просто едно дърво. Самотно дърво в празната сребристосива мръсотия. Седнах до него, облегнах се и най-сетне издишах. Не, не можех да правя тези неща сам. Не ми харесваше, не исках сам. И ако тя си бе въобразила, че Робърт Джойнър ме е подготвил за такова нещо, мога да кажа, че съвсем се бе объркала. Аз не познавах Робърт Джойнър. Аз не обичах Робърт Джойнър.

Започнах да удрям с юмруци в земята, и пак, и пак, пясъкът се разбяга под ударите ми и без да се усетя, вече удрях по оголените корени на дървото. И продължих да удрям. Болката се стрелкаше по дланите и китките ми. До този момент не си бях позволил да плача за Марго, но тогава заплаках, закрещях, защото нямаше кой да ме чуе, удрях върху оголения нерв на дървото и виках. Липсваше ми. Липсваше ми. Липсваше ми. Липсваше ми.

Ръцете ми се умориха, очите ми пресъхнаха. Останах до дървото и мислех за нея, докато светлината посивя.

11

На следващата сутрин в училище Бен говореше с Лейси, Рейдар — с Анджела, всички бяха застанали под сянката на едно дърво с ниски клони. Беше непоносимо да слушам за бала, за враждата между Лейси и Бека и за някакви други тъпизми. Исках да им кажа какво бях видял, но когато ми се отвори възможност да говоря, казах само:

— Огледах две от местата. Не намерих нищо.

Едва тогава разбрах, че наистина нямам какво ново да им кажа.

Никой не изглеждаше и чак толкова загрижен, освен Лейси. Тя ме слушаше, кимаше с глава и накрая каза:

— Снощи четох в някакъв сайт, че хората, които обмислят самоубийство, прекратяват връзките си с онези, с които са се скарали. И че подаряват нещата си. Миналата седмица Марго ми даде пет чифта джинси, защото щели да ми стоят по-добре. Което изобщо не е вярно, защото тя е толкова по-… женствена.

Харесвах Лейси, но сега разбрах какво бе имала предвид Марго… с уронването на самочувствието.

Но докато разказваше за случката с джинсите, Лейси започна да плаче. Бен я прегърна и тя сложи глава на рамото му, което беше доста трудно, защото на тези токове беше по-висока от него.

— Лейси, трябва само да намерим мястото. Виж, говори с приятелите си. Споменала ли е пред някого за хартиени градове? Споменавала ли е някакво конкретно място? Имало ли е някакво място из тези запуснати сгради, което да е било от специално значение за нея?

Тя сви рамене, все така облегната на рамото на Бен.

— Пич, стига, не я разстройвай повече — каза Бен. Въздъхнах, но какво да правя — млъкнах.

— Онлайн съм, но не се е логвала в Омникшънъри, откакто замина. Не и с потребителското си име — каза Рейдар.

После всички се върнаха на темата за бала. Лейси вдигна глава от рамото на Бен, все така тъжна и отнесена, но се опита да се усмихне, когато Бен и Рейдар започнаха обмяна на опит в купуване на корсети.

Денят мина както всеки друг — бавно, с хиляди жални и умолителни погледи към часовника. Но сега беше още по-непоносимо, защото с всяка минута, пропиляна в училище, я разочаровах още повече, не я търсех, не я намирах.

Единственият час, който мина що-годе поносимо, беше по английска литература. Др. Холден тотално съсипа изненадата от развръзката в „Моби Дик“. Очевидно жената бе изпаднала в пълна заблуда, че всички сме я прочели, и започна да говори за Капитан Ахав и неговата мания да намери и убие оня бял кит. Но беше суперзабавно да я гледаш как се вдъхновява все повече и повече.

— Ахав е луд маниак, който се бори срещу съдбата си. Той иска едно-единствено нещо, нали така? Той има една-единствена мания. И понеже е капитан на собствения си кораб, никой не може да го спре. Да, може би ви се струва странно да пишете за него, наистина е спорно дали трябва да се прави подобен избор за последен изпит, като се има предвид, че Ахав е глупаво обсебен от една-единствена идея. Но не може да не признаете, че има нещо трагично и в същото време героично в начина, по който води своята битка, единствената си битка, която в крайна сметка губи и знае, че ще загуби. Дали неговата надежда е лудост, или е просто нещо съвсем човешко?

Опитах се да запиша всичко, което казва, с надеждата да мина на изпита, без да се налага да чета книгата. Докато говореше, осъзнах, че тя умее да чете и да разбира това, което чете. Беше много добър учител. И беше казала, че харесва Уитман. Така че, веднага щом звънецът удари, извадих „Тревни листа“ от раницата си и много бавно затворих ципа. Чаках всички останали да хукнат навън — към къщи или към извънкласни дейности. Изчаках един, който я молеше да му даде още малко време за доклад, който не бе предал навреме, и когато оня си замина, тя каза:

— Ето го и моя любим почитател на Уитман.

Усмихнах се малко насила.

— Познавате ли Марго Рот Шпигелман? — попитах.

Тя се настани зад катедрата си и ме покани да седна.

— Никога не съм й преподавала, но съм чувала много за нея. Разбрах, че е избягала от дома.

— Остави ми тази стихосбирка, преди да… замине — казах и й подадох книгата. Тя започна да я прелиства бавно, а аз продължих да говоря: — Много мислих върху подчертаните редове. И накрая на „Песен за мен самия“ е подчертала тези неща за смъртта. Като това: „… ако ти трябвам/ погледни отдолу на подметките на твоите обувки“.

— Оставила е това за теб… — каза тихо тя.

— Да.

Тя започна да прелиства пак и посочи подчертаните в зелено редове.

— А това за рамките на вратите? Това е велик момент в стихотворението. Уитман… всъщност можеш буквално да чуеш как крещи: „Отвори вратите!“ И не само това! „Махни ги!“

— Тя. всъщност ми беше оставила нещо в рамката на вратата, в едната панта.

Тя се засмя.

— Ха! Умно момиче. Но стихотворението е уникално. Не ми се иска да го виждам принизено до такъв буквален прочит. И очевидно е приела стихотворението доста песимистично, а истината е, че това е една много оптимистична творба. Това е стихотворение за връзката между нас, за начина, по който сме свързани. Ние всички имаме една обща коренна система, като тревата.

— Но това, което е подчертала, ми изглежда като предсмъртно послание или нещо такова — казах, а Др. Холден прочете последните редове и ме погледна.

— Би било много голяма грешка да се извлече безнадеждност от нещо толкова оптимистично. Надявам се да не го е разбрала грешно, Куентин. Ако прочетеш цялото стихотворение, няма начин да не разбереш единственото послание — че животът е нещо ценно и съкровено. Но… кой знае. Може би тя е видяла това, което е търсела, което е искала да види. Често четем поезията по този начин — четем това, което искаме да прочетем, а не виждаме очевидното. Но ако приемем, че си прав, тя просто не е разбрала стихотворението на Уитман и напълно погрешно е решила, че Уитман я насочва в посока, която сама е избрала и за каквато той изобщо не говори.

— А той за каква посока говори?

Тя затвори книгата и ме погледна в очите. Наложи се да отместя поглед.

— Ти какво мислиш за стихотворението?

— Не знам — казах и погледнах към подредените на бюрото оценени домашни. — Четох го цялото няколко пъти, но не мога да кажа, че съм го разбрал. Чета го постоянно, предимно подчертаните редове, чета го, за да разбера Марго, не го чета, за да разбера Уитман.

Тя взе един молив и започна да пише на гърба на един плик.

— Изчакай малко. Искам да си запиша това.

— Кое?

— Това, което току-що каза — обясни тя.

— Защо?

— Защото мисля, че точно това е била целта на Уитман. Не да гледаш на „Песен за мен самия“ като на стихотворение, а да осъзнаеш какъв е начинът да разбереш другия човек. Но си мисля дали няма да е по-добре да го прочетеш като стихотворение, да намериш връзката между подчертаното и останалата част, не само да търсиш следи или нещо, което да те насочи към нея. Само така едно такова стихотворение може да бъде разбрано, само така може да послужи. Мисля, че има много общо между поета в „Песен за мен самия“ и Марго Шпигелман — тази харизма, тази страст към пътешестването. Не можеш да разбереш, ако четеш само няколко цитата.

— Добре, благодаря — казах, взех книгата и станах. Не се почувствах по-добре.

Тръгнах с Бен и останах у тях целия следобед. После той отиде да вземе Рейдар за някакво предабитуриентско парти. Един наш приятел, Джейк, бе решил да прави купон в тях, понеже техните били извън града. Бен ме помоли да отида, но не ми се ходеше.

Запътих се обратно към нас през парка, където с Марго бяхме намерили умрелия пич. Спомних си онова утро и стомахът ми се обърна. Не, не заради умрелия пич, а защото си спомних, че всъщност тя го бе намерила. Не бях способен да намеря тяло на мъртвец дори на собствената си площадка! Да не говорим извън нея. И как се очакваше да го направя точно сега?

Прибрах се и цяла вечер се опитвах да чета „Песен за мен самия“. Но въпреки съвета на Др. Холден, все обръщах на подчертаните редове и пак всичко ми изглеждаше като случайно подбрани думи, пуснати ей така на реда, без никаква логика.

На другата сутрин се събудих рано, малко след осем. Седнах на компютъра. Бен беше онлайн.

QTHERESURRECTION: Как беше купонът?

ITWASAKIDNEYINFECTION: Тъпо. Разбира се, много тъпо. Всеки купон, на който ходя, е тъп.

QTHERESURRECTION: Яд ме е, че го изпуснах. Рано си станал. Искаш ли да дойдеш да играем Резърекшън?

ITWASAKIDNEYINFECTION: Ти майтап ли си правиш с мен?

QTHERESURRECTION: Нннн… е?

ITWASAKIDNEYINFECTION: Знаеш ли кой ден е?

QTHERESURRECTION: Събота, 15 май?

ITWASAKIDNEYINFECTION: Копеле, балът започва след единайсет часа и четиринайсет минути. Трябва да взема Лейси след по-малко от девет часа. Дори не съм започнал да мия КЗИГПМ, а трябва и да я полирам. Между другото, хубава работа си свършил. Цялата е в кал и мръсотия. После трябва да се къпя, да се бръсна, да си острижа космите в носа, да се лъсна и така нататък. Не питай за останалите подробности. Ще ти се обадя по-късно. Ако мога.

Рейдар се появи и писах и на него.

QTHERESURRECTION: К’ъв му е проблемът на Бен?

OMNICTIONARIAN96: Чакай, успокой топката.

QTHERESURRECTION: Съжалявам. Просто ме нерви. Балът, та балът, о, боже, ама колко е важно, ама колко много работа имам.

OMNICTIONARIAN96: Сега ще се изнервиш още повече, понеже единствената причина да стана толкова рано е, че трябва да ида да взема костюма си. Изнервих те, нали?

QTHERESURRECTION: Мили боже! Сериозно ли?

OMNICTIONARIAN96: Кю, утре, след утре, след след след утре, всеки един ден след днес, до края на живота си, съм в пълна готовност да участвам в разследването ти. Но аз имам приятелка. Тя иска да иде на бала. Аз искам да ида на бала. И искаме да изкараме добре, да се веселим и да е хубаво. Не съм виновен, че Марго Рот Шпигелман не е искала никой да се забавлява, на никого да не му е хубаво и никой да не отиде на бал.

Не знаех какво да отговоря. Беше прав… може би. Може би заслужаваше да бъде забравена. Но аз не можех да я забравя. По никакъв начин.

Майка ми и баща ми бяха все още в леглото, гледаха някакъв стар филм по телевизията.

— Може ли да взема минивана? — попитах.

— Разбира се. Защо?

— Реших да ида на бала — казах. Всъщност измислих лъжата, докато я казвах. И продължих да лъжа: — Трябва да взема костюм, да ида до Бен. И двамата ще ходим без момичета.

Майка ми седна и се усмихна.

— Много се радвам, слънце. Ще видиш, че ще ти хареса. Ще се върнеш ли в нас, преди да идеш на бала? Да направим снимки?

— Мамо, наистина ли искаш да имаш снимки от бала на сина си без момиче, като коч, с коч компания. Нима искаш да трупаме още върху завидния рекорд от унижения, който постигнах през краткия си живот?

Тя се засмя.

— Обади се преди часа, за който сме се договорили — каза баща ми. А „часът, за който сме се договорили“, по принцип беше полунощ.

— На всяка цена — казах. Беше толкова лесно да ги метнеш. Зачудих се защо преди този ден не ми бе хрумвало да ги лъжа, освен за онази нощ с Марго.

Тръгнах по I-4 на запад към Кисими, към увеселителните паркове. Минах покрай I-Драйв, където бяхме влезли във Воден свят, и се качих на магистрала 27 към Хайнес. В тая област има много езера, а около всяко езеро във Флорида са се настанили богаташи. Изглеждаше ми доста необичайно място за запуснат или недостроен квартал. Но в сайта, който бях намерил, изрично подчертаваха, че имало един голям парцел, на който била наложена ипотека, и така и никой не успял да го застрои. Познах го веднага, защото всички останали малки кварталчета и градчета около пътя бяха оградени със стена. Но Куейл Холоу представляваше само един пластмасов, забит в земята знак. Завих. Имаше много табелки и плакати.

Изключително добра локация, великолепни условия

и ВЪЗМОЖНОСТИ за Вашия строителен бизне$!

За разлика от предишните места това очевидно се поддържаше. Нямаше нито една построена къща, но навсякъде около паркингите бяха сложени колчета за маркировка и тревата бе наскоро окосена. Всички улици бяха павирани и даже имаше табели с имената им. В предполагаемия център беше изкопано езеро в идеален кръг, но после някой го беше пресушил. Трябва да си е имал сериозна причина за подобна глупост. Беше дълбоко около три метра и с диаметър няколкостотин метра. По дъното като змия се виеше някакъв маркуч, а в средата се издигаше фонтан от алуминий и стомана. Улових се, че преценявам предимствата на празното езеро — нямаше да се налага да се взирам из водата и да се чудя дали не лежи някъде на дъното в очакване да надяна водолазен костюм и да се гмурна да я вадя.

Бях повече от сигурен, че не е там. Имаше прекалено много квартали наоколо, нямаше начин да се скриеш, независимо дали си човек, или труп. Но все пак разгледах. И докато карах по улиците на Куейл Холоу, изведнъж почувствах пълна, гола, отчаяна безнадеждност. Исках да се радвам, че не е там. Но не можех да изпитам нито радост, нито облекчение. Единственото, което се въртеше из ума ми, беше, че ако Марго не беше тук, щях да се надявам или да се ужасявам, че тя или трупът й ще е на следващото място, и после на следващото, и после на някое друго, и че може би никога няма да я намеря. Коя от двете съдби бих предпочел? Да я намеря мъртва, или никога да не я намеря?

Свърших с обиколката, не намерих нищо, подкарах към магистралата, ядох в някакво крайпътно заведение, после пак ядох напът към минимола.

12

Докато паркирах на миниатюрния паркинг, забелязах, че някой бе залепил със синя бояджийска лента дупката в дървения блок, която бяхме избили с Бен и Рейдар. Кой ли бе идвал тук след нас?

Минах с колата отзад и паркирах минивана до ръждясалия контейнер за боклук, край който не бе минавала боклукчийска кола от десетилетия. Помислих си, че ако се наложи, мога да мина с колата през залепената лента. После минах край металните врати и забелязах, че бяха различни, пантите им не се виждаха или нямаха такива.

Благодарение на Марго бях понаучил нещичко за пантите и едва сега разбрах защо не бяхме успели да ги отворим с дърпане. Не е трябвало да ги дърпаме, а да ги бутаме. Отидох до вратата на офиса и бутнах. Отвори се съвсем нормално, без никаква съпротива. Господи, какви идиоти сме били! Разбира се, че всеки, който поназнайваше нещо за строителство и сгради, всеки, който беше влизал в сграда, всеки, който знаеше какво е сграда, би ти казал как да отвориш затворена врата. И сега лентата на мястото на дупката изглеждаше съвсем не на място.

Свалих раницата от гърба си и извадих големия фенер на баща ми. Включих го и се огледах из стаята. Нещо със забележителни размери тичаше по рафта. Потръпнах. Малки гущери подскачаха и бягаха под светлината на прожектора.

Един-единствен лъч светлина пробиваше през тавана и образуваше кръгло петно на пода. Съвсем слаба светлина се просмукваше и през дървените блокове, затова разчитах предимно на фенера. Тръгнах между бюрата. Разгледах вещите, които бях намерил в чекмеджетата и които никой от нас не бе взел, нито прибрал обратно. Беше страшно, наистина страшно да минаваш покрай толкова много бюра с един и същи календар, на един и същи месец. Февруари 1986. Февруари 1986. Февруари 1986. Февруари 1986. Юни 1986. Февруари 1986. Обърнах се и насочих светлината към бюрото в центъра на офиса. Някой бе обърнал страниците на календара. Юни. Облегнах се и разгледах хартията отблизо с надежда да видя следи от откъснати страници, или следи от химикал, или молив, или нещо, което да е обърнало страницата. Нищо, нищо различно от останалите календари. Само датата беше различна.

Сложих фенера между врата и рамото си и пак започнах да тършувам из чекмеджетата, като обърнах специално внимание на бюрото с дата юни: носни кърпички, няколко подострени молива (удивих се, че се бяха запазили остри), няколко бележки за ипотеките на някакъв Денис Макман, празна кутия от „Марлборо“ и почти пълно шишенце червен лак за нокти.

Взех фенера в ръка, лака в другата и го огледах. Толкова червен, почти черен. Бях виждал този цвят. Беше на таблото на минивана през онази нощ. Изведнъж бягащите стъпки на стотици малки крачета, скърцането и пукането в сградата нямаха никакво значение. Изпаднах в някаква перверзна, откачена еуфория, отвъд границата на разума. Не знаех дали беше същото шишенце, или марка, но със сигурност цветът беше същият.

Завъртях шишето и забелязах едно малко, много скромно и непретенциозно петънце от синя боя. От боядисаните й в синьо пръсти. Сега вече бях сигурен. Била е тук. След като се разделихме онази сутрин, тя бе идвала тук. Може би все още спеше тук. Може би идваше само късно през нощта. Може би тя бе сложила лентата на вратата, за да не я притеснява никой.

И тогава реших да остана до сутринта. Ако тя е спала тук, не виждах защо да не мога и аз. След това проведох кратък разговор със себе си.

Аз: Ами плъховете?

Аз: Е, да, ама те не слизат от тавана.

Аз: Ами гущерите?

Аз: Айде де! Нали им късаше опашките, като беше малък? Не те е страх от гущери.

Аз: Ами плъховете?

Аз: Плъховете не могат да ти направят нищо. Те се страхуват от теб повече, отколкото ти от тях.

Аз: Добре. А какво ще кажеш за плъховете?

Аз: О, я млъквай!

И в крайна сметка плъховете нямаха никакво значение, защото бях на място, където Марго бе живяла, или присъствала, или минала, но ЖИВА. Това място я бе видяло след мен, стана ми топло и почти усетих уют. Искам да кажа… абе не че се чувствах точно като бебе в скута на майка си, но поне приемах всеки шум малко по-спокойно, без да получавам пристъпи на астма и сърдечен удар едновременно. Когато се отпуснах, вече можех да разглеждам по-спокойно. Знаех, че има какво да се намери. Сега вече бях готов да го намеря.

Излязох от офиса през ТРОЛ ВХОДА. Бях в стаята с лабиринта от рафтове. Минах няколко пъти, огледах. После се мушнах в следващия ТРОЛ ВХОД и вече бях в празната стая с навития мокет. Бялата боя се донапука и изхруска под натиска на гърба ми. Останах облегнат на стената, гледах как нащърбеният лъч светлина се процежда през дупката на тавана и пълзи по пода милиметър по милиметър. Стоях и чаках слухът и психиката ми да привикнат със звуците над главата ми.

След малко ми писна и се мушнах през последния ТРОЛ ВХОД към магазина за сувенири. Разгледах тениските, извадих кутията с брошурите и започнах да ровя из тях. Предполагам съм търсел някакво написано на ръка съобщение от Марго. Но… нищо, абсолютно нищо.

После се върнах в стаята, която незнайно защо бях започнал да наричам „библиотеката“. Прехвърлих всички издания на „Рийдърс Дайджест“ и намерих една купчина списания „Нешънъл Джиографик“ от шейсетте. Но по кутията имаше пластове, сантиметри прах. Бях напълно сигурен, че не е пипала вътре.

Открих следи от човешко присъствие чак когато се върнах в празната стая. На олющената, дори оголена от боя стена, до която бе навит мокетът, открих девет дупки от габърчета. Четири от дупките образуваха нещо като квадрат, а в квадрата имаше пет дупки. Реших, че може би е останала доста дълго и е имала време да си закачи плакати, макар че от нейната стая очевидно не липсваха никакви плакати.

Развих мокета до средата и намерих още нещо: една прилежно сгъната кутия, в която е имало двайсет и четири енергийни блокчета с ядки и стафиди. Не, не можех да си я представя така. Марго седи на някакъв плесенясал мокет и яде шоколадче, облегната на стената. Тя е съвсем сама, яде само шоколадчета. Или пък ходи един път дневно до някой магазин и си купува сандвич и Маунтин Дю, но по-голямата част от времето прекарва върху или около този мокет. Не, това беше прекалено тъжно, за да е истина. Не, не. Такава самота… това не беше Марго. Но всички доказателства от последните дни сочеха към едно поразяващо заключение: самата Марго през значителна част от времето не беше Марго, не беше такава, каквато очаквах, каквато исках да бъде, каквато я познавах.

Развих мокета още малко и намерих синьо плетено одеяло, тънко като вестник. Сграбчих го и го приближих до лицето си. И ето! Да, господи! Тя е! Нейният аромат. Шампоан с дъх на люляци — лосион с мирис на бадеми, а под всичко това боязливата сладост на кожата й.

И пак си я представих. Развива мокета всяка нощ, но не до края, за да не позволява на голия нащърбен цимент да докосва бедрата й, и ляга на една страна. После се мушва под одеялото и използва неразвитата част от мокета като възглавничка. И заспива. Но защо тук? Как така? С какво това място бе по-хубаво от дома? И ако е било чак толкова хубаво, защо е напуснала? Ето това не си обяснявах и тогава разбрах защо не можех да си обясня: защото аз не познавах истинската Марго. Знаех как ухае, знаех как се държи пред мен, знаех как се държи с останалите, знаех, че обича Маунтин Дю и приключение и драма, и знаех, че е забавна, умна, че като цяло е много повече от всички нас. Но не знаех какво я бе довело тук, какво я бе задържало тук, какво я бе накарало да си тръгне от тук, ако изобщо бе тръгнала. Не знаех защо има хиляди плочи, но никога не бе споделила с никого, че обича музика. Не знаех какво прави през нощта, когато щорите й са пуснати, когато вратата й е заключена, какво прави в запечатаното усамотение на стаята си.

И може би точно това трябваше да направя, преди да предприемам каквото и да е. Трябваше да разбера коя е Марго през времето, в което не беше… Марго.

Легнах с одеялото с нейните аромати и загледах тавана. През пукнатината на покрива виждах отрязък от небето, обагрено в цветовете на късния следобед. Като накъсано по краищата платно, на което някой бе рисувал в яркосиньо. Това бе най-страхотното място за спане на света. Можеш да гледаш звездите през нощта, без да те вали дъжд.

Обадих се в нас да се разпиша за следобедна проверка. Баща ми вдигна. Казах, че сме в колата и отиваме да вземем Рейдар и Анджела и че ще остана у Бен след бала. Той ми каза да не пия, казах му че няма да пия, после той каза, че е горд с мен, дето отивам на бала, а аз се запитах дали би се гордял с мен за това, което всъщност правех.

Беше скучно. Искам да кажа, че след като свикнеш с присъствието на гризачи и с мистериозните стонове на стените, както и с ужаса „господи, сградата се разпада!“, нямаше кой знае какво да се прави. Няма интернет, няма телевизия, няма музика. Беше ми скучно. Затова не проумявах защо бе избрала това място. Винаги ме бе поразявала с темперамента си. Тя беше човек с много нисък праг на търпимост към скуката. Може би й харесваше идеята да живее като скитник, като просяк. Не, невъзможно! Та тя си беше облякла скъпи маркови джинси, за да влезе с взлом във Воден свят!

И поради липса на каквито и да е забавления, взех че пак отворих „Песен за мен самия“. Единственият подарък от нея. Преместих се под една дупка, близо до светлината. На пода имаше голямо мокро петно. Седнах с кръстосани крака и се настаних така, че светлината да пада директно върху книгата. И по някаква тотално необяснима причина започнах да разбирам.

Проблемът с това стихотворение е, че започва много бавно. Като някакво много дълго въведение, но около деветнайсетия ред най-сетне вкарва малко история и чак там взех да схващам. Значи, тоя Уитман си седи някъде и се размотава (той му вика пътешестване) по тревата и тогава:

Едно дете попита: „Що е туй трева?“, като ми даде пълна шепа.

Как можех да отвърна на детето: „Аз също тъй не зная що е тя!“.

Аз мисля, че е знамето на мойта разположеност,

тъкано от материята на зеленото, изпълнено с надежда.

Ето за тази надежда говореше Др. Холден — тревата е метафора на неговата надежда. Но това не е всичко. После казва така:

Или допускам, че е Божията носна кърпа,

напарфюмиран дар и спомен, някакси нарочно изтърван.

Един вид, тревата е метафора на божието величие или нещо от сорта…

Аз си представям, че тревата е сама дете…

И после:

Аз предполагам, че е йероглифен знак, един и същ,

и означава туй: „Растежът е еднакъв,

и в широки, и във тесни площи!“,

расте трева сред черни хора и сред бели.

Така че, може би тревата е метафора за равенството между хората и същността на връзките между нас, както каза Др. Холден. И накрая пише за тревата така:

Сега тревата ми се струва хубава

и неподстригана коса от някой гроб.

Значи, тревата е и смърт. Тя расте от погребаните тела. Тревата е толкова много неща! Изумително! Тревата е метафора за живот, за смърт, за равенството между нас, за връзката между нас, тревата е децата ни, Господ, надеждата.

Не можах да разбера коя от всичките идеи е най-важната в стиховете. Но когато мислех за тревата и за всичките различни начини, по които можеш да я видиш и усетиш, тогава се замислих за начина, по който виждах или не виждах, или бях погрешно видял Марго. Можело е да я видя по толкова много начини! А аз съм бил фокусиран само върху това, което бе станало от нея. Но сега, опитвайки се да разбера многото лица на тревата, стиснал нейното одеяло и усещайки аромата й в гърлото си, осъзнах най-важния и съществен въпрос. Въпросът, чийто отговор търсех. „Какво е тревата?“ е сложен въпрос с нееднозначен отговор. „Коя е Марго Рот Шпигелман?“ е всесилна метафора, която може да се тълкува по най-различен и нееднозначен начин. В това, което тя остави за мен след себе си, имаше място за безкрайно много образи, за една цяла безкрайност от образи. Лицата на Марго.

Сега трябваше да сведа тази безкрайност от образи до минимален брой. Помислих си, че има неща, които не виждах или бях видял и изтълкувал грешно. Исках да махна покрива, да го разкъсам, да осветя цялото място и да го видя на светло, като едно цяло, а не милиметър по милиметър да лазя из него и да виждам ту един ъгъл, ту друг. Сложих одеялото й настрани и извиках силно, така че всички плъхове над мен да ме чуят. „ЩЕ. ОТКРИЯ. НЕЩО. ТУК.“

Започнах пак да ровя из чекмеджетата, но все повече се убеждавах, че тя бе ползвала само бюрото, където намерих лака и на което календарът бе обърнат на месец юни.

Минах през ТРОЛ ВХОДА и се върнах в библиотеката, където огледах пак всички метални рафтове. Огледах всички следи в прахта, за да видя дали не беше оставяла нещо. Не намерих нищо. Но точно когато се канех да обявя тази мисия за приключена, лъчите на фенера минаха покрай нещо на най-горния рафт в ъгъла на стаята. Точно до закования с дървени плоскости прозорец. Беше книга.

Книгата се казваше: „По шосе из Америка: вашият пътеводител“. Беше издадена 1998 година, много след като това място е било изоставено. Пак сложих фенера между рамото и врата си и започнах да прелиствам. В книгата имаше безкраен списък от места и неща, които трябва да види всеки, тръгнал да обикаля с кола из Америка. От най-голямото в света кълбо от канап в Даруин, щата Минесота, до най-голямата топка, направена от марки в Омаха, щата Небраска. Някой беше прегънал няколко страници, които не се отличаваха от останалите. Книгата не беше прашна. Може би Воден свят бе само първата спирка от най-голямото кълбо от приключения. Това вече имаше смисъл. Да. Това вече беше Марго. Намерила е някак това място, дошла е да си събере акъла, да се подготви, да си набави разни неща, да прекара една-две вечери и е отпрашила. Вече можех да си я представя как лъкатуши като пинбол сред туристически атракции, които като цяло бяха капани за туристи и нищо повече.

Докато последната искра светлина гаснеше през процепа на тавана, намерих още книги. Всички бяха оставени над рафтовете. „Пътеводител за Непал“, „Най-големите забележителности на Канада“, „Из Америка с кола“, „Пътеводител за Бахамските острови“, „На екскурзия в Бутан“. Нямаше бог знае каква връзка между книгите, освен че всички бяха пътеводители и бяха издадени много след като мястото е било запуснато. Пъхнах фенера под брадичката си, подредих ги една върху друга и едва ги пренесох в празната стая, която вече наричах „спалня“.

В крайна сметка се оказа, че прекарах балната нощ с Марго, но не съвсем както си го представях. Вместо да вляза триумфално в залата и да танцувам в полунощ, аз седях на нейния навит мокет с парцаливото й одеяло върху коленете и четях пътеводител след пътеводител на светлината на един фенер. Седях напълно неподвижен. Само цикадите свиреха напевно край мен.

Може би и тя бе седяла тук в неблагозвучния мрак и е усетила как отчаянието я засипва, и може би не е имала сили да се отърве от мисълта за смъртта. Беше много лесно да си го представя.

Но можех да си представя и друго: как Марго купува тези книги от гаражни разпродажби, купува всеки един туристически пътеводител, който й попадне под ръка, за двайсет цента или без пари. После идва тук, много преди да изчезне. И чете тези книги далеч от любопитните очи на хората. Чете ги и се опитва да реши в каква посока да тръгне. Да. Ще пътува, ще се крие. Един балон в небето. Ще претопява стотици километри на ден с помощта на винаги услужливия попътен вятър. И сега вече я виждах жива. Дали не ме бе довела до тук, за да сглобя парчетата на пъзела, който трябваше да представлява маршрутът й? Може би. Разбира се, изобщо не бях и на йота до нещо като маршрут. Според брошурите можеше да е в Ямайка, Намибия, Топека, Пекин. А едва бях започнал да редя пъзела.

13

Сънувах я. Главата й е на рамото ми. Лежим по гръб, между нас — само ъгълът на килима и бетонният под. Ръката й е върху ребрата ми. Само лежим и спим. Господ да ми е на помощ! Единственият тийнейджър в Америка, който мечтае да спи с момиче, ама да спи, в смисъл само да спи. И после телефонът ми звънна. Две минути треперещите ми пръсти опипваха нагънатия мокет, докато го намеря. 3:18. Беше Бен.

— Добро утро, Бен — казах.

— ДАААА! — отвърна той с писък и веднага осъзнах, че сега не беше най-добрият момент да му кажа какво съм разбрал за Марго и как съм я сънувал. Направо можех да усетя вонята на алкохол в слушалката. Тези две букви, изкрещени по този начин, съдържаха повече възклицателни, отколкото всички думи, излезли от устата на Бен през целия му живот.

— Да разбирам ли, че балът върви добре?

— Дааааа! Куентин Якобсен! Най-великият Куентин на Америка! Самият Кю! Кюто на Америка. Да! — не говореше в слушалката, но го чувах добре. — Ей, всички тука да млъкват и да не се движат и да не дишат. КУЕНТИН ЯКОБСЕН! Е В МОЯ ТЕЛЕФОН!

Тогава се разнесоха екзалтирани викове. Пак не говореше в слушалката, но го чувах.

— Пич. Куентин. Да! Трябва да дойдеш тука.

— Къде е това „тука“? — попитах.

— В къщата на Бека. Знаеш ли къде е?

Всъщност знаех много добре къде е. По странно стечение на обстоятелствата бях влизал в мазето й.

— Знам къде е, но сега е нощ, а аз съм в…

— Даааааа! Трябва да дойдеш веднага. Веднага!

— Бен, в момента в живота ми се случват много важни неща — казах.

— НАЗНАЧВАМ ТЕ ЗА ШОФЬОР!

— Моля?

— Назначавам те за шофьор! Да! Ти си моят назначен шофьор! Нямаш представа колко си назначен! Толкова съм щастлив, че вдигна! Това е великолепно! Трябва да съм в нас в шест! И те назначавам за шофьор да ме заведеш у нас! ДААААААААА!

— Не можеш ли да останеш да спиш там? — попитах.

— НЕЕЕЕЕ! УУУУУУУ! УУУУУУ Ууу! Не! Долу Куентин! Ей, всички да ме чуят! Долуууу Куентин! — и всички започнаха да дюдюкат. — Всички пияни. Бен пиян. Лейси пиян. Рейдар пиян. Никой кара. В нас до шест. Обещах на мама. УУУУУ, долууу на сънливеца Куентин! Ей, НАЗНАЧАВАМ ТЕ ЗА ШОФЬОР! ДАААААА!

Поех дълбоко дъх. Ако Марго все още спеше тук, досега трябваше да се е прибрала.

— Ще съм там след половин час.

— ДА ДА ДА ДА ДА ДА ДА ДА ДА ДА ДАААААА!!!! ДА!!! ДА!!!

Затворих, преди да изчакам да свърши с виковете. Легнах. Започнах да си повтарям, че трябва да стана, и след дълги самоубеждения станах. Промуших се през ТРОЛ ВХОДА полузаспал, минах през библиотеката, после в офиса, бутнах вратата да отворя и влязох в минивана.

Завих към квартала на Бека малко преди четири. Отпред имаше около петнайсет коли, паркирани от двете страни на улицата, а знаех, че вътре има много повече народ, понеже повечето ги бяха докарали с лимузини. Намерих място да паркирам, недалеч от КЗИГПМ.

Никога не бях виждал Бен пиян. В десети клас изпих една бутилка розово „вино“ на едно парти на бандата им. Беше гадно на вкус. И на влизане надолу, и на излизане нагоре, все беше гадно. И именно Бен бе за мен опора в къщата на Каси Хини и по-точно в тематичната й баня „Мечо Пух“, докато аз изстрелвах през устата розова течност по цялото лице и тяло на горкия Йори. Мисля, че тази случка ни отврати от преследването на нови хоризонти в изучаването на свойствата на алкохола. До тази вечер.

Сега, нека поясня, знаех, че ще е пиян, чух го по телефона — нито един нормален и трезвен човек не казва „да“ шейсет пъти в минута. Въпреки това, когато разбутах пушещите пред входната врата и влязох в къщата, последното, което очаквах да видя, бе Джейс Уърдингтън и още двама бейзболисти да държат костюмирания Бен с главата надолу над някаква бъчонка с бира. Чучурът на бъчонката беше в устата на Бен и всички в стаята го гледаха като хипнотизирани. И всички брояха в един глас. Осемнайсет, деветнайсет, двайсет. За секунда си помислих, че се гаврят с него, но не. Смучеше бирата, все едно бе майчино мляко, а той бебето, че даже му се стичаше и по устата, защото се усмихваше блажено, а всички брояха ентусиазирано. Двайсет и три, двайсет и четири, двайсет и пет. Очевидно човечеството ставаше свидетел на забележително събитие.

Всичко изглеждаше толкова тъпо. Като хартиени деца на хартиено парти. Проправих си път към Бен и с изненада видях Рейдар и Анджела.

— К’во, по дяволите, е т’ва? — попитах.

Рейдар спря да брои и ме погледна:

— Да! Назначеният шофьор дохожда. Да!

— Защо всички казват „да“ толкова често тази вечер?

— Добър въпрос — извика Анджела, изду бузи и въздъхна. Изглеждаше почти толкова ядосана, колкото бях бесен и аз.

— По дяволите, да! Да, добър въпрос! — каза Рейдар, държейки по една червена пластмасова чаша с бира във всяка ръка.

— И двете са негови — обясни спокойно Анджела.

— Защо не назначиха теб за шофьор? — попитах.

— Искаха теб. Мислеха, че само така могат да те накарат да дойдеш.

Двамата едновременно врътнахме очи, но в нейния жест имаше и съчувствие.

— Май наистина го харесваш — казах и кимнах с глава към Рейдар, който държеше двете бири над главата си и броеше с останалите. Всички изглеждаха горди от факта, че са се научили да броят.

— Дори сега е някак обаятелен — отвърна тя.

— Болна работа — казах.

Рейдар ме побутна с едната бира.

— Гле’й наш’то момче! Тоя е няк’ъв учен аутист по въпросите на задържане на бирени бъчви. В момента поставя нов световен рекорд или нещо подобно.

— Какво значи да задържаш бирени бъчви? — попитах.

Анджела посочи Бен и каза:

— Ето, това е.

— О, искаш да кажеш да задържи бъчвата с уста, докато виси с главата надолу?

— Очевидно, рекордът на Уинтър Парк е шейсет и две секунди — обясни тя. — Поставил го Тони Йорик, оня грамадният, дето завърши, когато ние влязохме в гимназията. Сега играел във футболния отбор на университета във Флорида.

Нямах нищо против Бен да си поставя рекордите, но не можех да се насиля да викам с всички. „Петдесет и девет, шейсет, шейсет и едно, шейсет и две, шейсет и три!“ И тогава Бен пусна чучура и изврещя:

— ДАААА! Аз съм най-великият! РАЗТРЕСЕ ЛИ СЕ СВЕТЪТ? ДААААА!

Джейс и няколко други бейзболисти го обърнаха и го понесоха на рамене. Тогава Бен ме видя, посочи ме и издаде ужасяващ животински рев, комбиниран с голяма доза страст. „ДААААА!“ Искам да кажа, че дори футболистите не врякат така, когато спечелят световната купа.

Бен скочи от раменете на бейзболистите и се приземи странно сгърчен, след което се олюля и се опита да се изправи. После се стовари върху раменете ми, очевидно за да ме прегърне. Или да не падне.

— Да! Куентин е тук! Великият мъж! Да ви чуя още веднъж! За Куентин, най-добрия приятел на новия световен рекордьор!

Джейс ме потупа по темето и каза:

— Кю, ти си човекът!

И тогава Рейдар прошепна в ухото ми:

— Между другото, ние сме като няк’ви легенди за тея тука. С Анджела дойдохме от друго парти, защото Бен ни каза, че ще ни посрещнат като герои. Честно, пич, тея ми повтарят името като мантра. Май са се заблудили, че Бен е много забавен, и затова харесват и нас.

Единственото, което можех да кажа на Рейдар и на останалите, беше едно „Уау“, съвсем в духа на купона.

Бен ни обърна гръб и улови Каси Хини, сложи ръце на раменете й, тя постави ръце на неговите и той каза: „Гаджето ми почти стана кралица на бала“, а Каси каза: „Знам. Страхотно е, нали?“, и Бен каза: „Всеки един ден през последните три години съм копнял да те целуна“, и Каси каза: „Защо не го направиш?“, и тогава Бен каза: „ДА! Жестоко!“, но не я целуна. Той просто се обърна към мен и съобщи, че „Каси иска да ме целуне“, а аз казах: „Да“, и той каза, че било ЖЕСТОКО. После забрави за Каси и за мен, сякаш идеята да има възможност да я целуне беше далеч по-върховно изживяване от реалното целуване.

Каси ми каза: „Това парти е жестоко“, аз й казах: „Да“, и тя каза, че било като парти на две враждуващи групи, и аз казах: „Да“, и тя каза, че Бен бил откачен, но го харесвала много, а аз казах: „Да“, и тя каза, че имал истински зелени очи, и аз казах: „Аха“, и тя каза, че всички казвали, че аз съм по-сладък, но тя харесвала Бен, а аз казах: „Добре“, и тя каза: „Това парти е жестоко, нали?“, а аз казах: „Да.“. Да говориш с пиян човек, е като да говориш с екзалтирано, много щастливо тригодишно дете с трайни мозъчни увреждания, да ме прости господ за детето.

Чък Парсън дойде веднага, щом Каси се махна.

— Якобсен? — каза той сериозно.

— Парсън? — отвърнах.

— Ти ми обръсна шибаната вежда, нали?

— Всъщност не, използвах депилатоар.

Той ме удари в средата на гръдния кош, но после се засмя:

— Жалко копеле си ти, но за тая работа се иска да имаш топки, истински големи топки, пич. И сигурно ги имаш, и сега нали управляваш парада и всичко, или може би съм просто пиян, но започвам да изпитвам малко любов към жалкия ти задник.

— Благодаря — казах. Всичко ми беше толкова далечно, всичките тези „Ах, училището свършва и всички трябва да си признаем един на друг, че дълбоко в себе си се обичаме, всеки обича всеки“ и такива простотии. И си я представих на това парти. И на хиляди партита като това. В очите й няма живот. Представих си я как слуша бълвоча на Чък Парсън и мислено търси най-бързия начин да избяга, на всяка цена, дори мъртва. Сега вече виждах ясно и двете пътеки, и двата възможни избора.

— Ей, духач, искаш ли бира? — попита Чък. Не беше възможно да пренебрегнеш с лека ръка присъствието му поради една-единствена причина — смрадта на алкохол от устата му. Иначе вече да бях забравил за него. Поклатих глава и тръгнах нанякъде.

Исках да си ходя у дома, но знаех, че не бива да пришпорвам Бен. Може би това бе първият и последен велик ден в живота му. Заслужаваше да си го изживее докрай.

Намерих стълбището и тръгнах надолу към мазето. Толкова дълго бях седял в онзи мрак, че бях развил някаква болна пристрастеност към тъмното и търсех тъмно място да се скрия. Исках да легна някъде на тихо и тъмно и да си мисля за Марго. Но когато минавах край стаята на Бека, чух приглушени звуци, по-точно стенания. Спрях пред вратата й. Беше леко открехната.

Виждах тялото на Джейс от задника нагоре, беше без риза и лежеше върху Бека, която бе увила крака около кръста му. Не беше гола, но нещата отиваха натам. И един добър човек би се обърнал и би ги оставил на спокойствие, но пък на хора като мен рядко им се случва да видят момиче като Бека Арингтън гола, затова останах до вратата, надничах и слушах. Тогава се обърнаха, Бека беше върху него, целуваше го, стенеше и започна да си съблича блузата.

— Секси ли съм? — попита тя.

— Господи, колко си секси, Марго! — каза Джейс.

— Каквооо! — Бека пощуря. И в този миг стана ясно, че няма да имам възможността да я видя гола. Започна да пищи. Аз се отдръпнах от вратата, но не съвсем навреме, защото Джейс ме видя и викна:

— Ей, к’ъв ти е проблемът, бе?

— Майната му на т’ва лайно! Защо мислиш за нея, а не за мен?

Това беше идеалният момент да изчезна и точно така направих — затворих вратата и отидох в тоалетната. И без това ми се пикаеше. Но най-голямата ми потребност бе да съм далеч от човешки звуци, да не чувам никаква реч.

Винаги ми трябваха няколко секунди да започна да пикая, след като се наглася както си трябва. Изчаках тези секунди да минат, после започнах да пикая и вече бях към фазата на обилната струя и чувството на сладко облекчение, когато иззад завесата на ваната се чу глас на момиче.

— Кой е там?

— Лейси?

— Куентин? Какво, по дяволите, правиш тук?

Много ми се искаше да спра да пикая, от уважение, от добро възпитание или нещо такова, но, разбира се, това бе напълно невъзможно. Да пикаеш, е като да четеш суперяка книга. Почнеш ли веднъж — няма спиране по средата.

— Ми… пикая — казах.

— И как е? — попита тя иззад пердето на ваната.

— Ами… добре е — изтърсих последната капка, закопчах късите си гащи и пуснах водата.

— Искаш ли да поседиш с мен във ваната? — каза тя. — Не те викам за друго, само да поседим заедно.

— Разбира се — казах след известно колебание и дръпнах завесата. Лейси погледна нагоре, усмихна се и сви колене към брадичката си. Седнах във ваната срещу нея. Усещах хладния хлъзгав порцелан зад гърба си. Краката ни се оплетоха. Тя беше облечена в къси гащи, тениска и някакви много яки чехлички. Гримът й беше леко размазан. Половината й коса бе вдигната нагоре, прическата й за бала все още се крепеше, краката й имаха приятен загар. Може да се каже, че Лейси Пембъртън беше изключително красива. Тя беше от онези момичета, които могат да те накарат да забравиш за много неща. Марго Рот Шпигелман не беше едно от тези много неща.

— Как мина балът? — попитах.

— Бен е толкова сладък! И беше забавно. Но после с Бека се скарахме, искам да кажа, че имаше скандал и тя ме нарече курва, и после се качи на един диван горе, и каза на всички да млъкнат, и после им каза, че имам венерическа болест.

— Господи! — наистина не беше за вярване.

— Да. Това ме съсипа. И тя искаше да стане точно така. Честно, беше ужасно гадно… толкова унизително… и тя знаеше, че ще е така, че ще се чувствам кофти… и се чувствам кофти. После дойдох тук и Бен дойде, а аз му казах да ме остави сама. Не, не че имам нещо против да е с мен или нещо… не. Просто в момента не е… много добър… събеседник, защото е пиян. А аз дори нямам венерическа болест. Имах. Излекувах я. Просто… не съм курва. Беше един… задник. Както и да е. Господи, защо ми трябваше да й казвам! Трябваше да кажа само на Марго, когато Бека не се навърта край нас.

— Съжалявам — казах. — Но истината е, че Бека просто ревнува и завижда.

— Защо да завижда? Избраха я за Кралица на Бала. Тя излиза с Джейс. Тя е новата Марго.

Убиваше ми на задника, опитах се да се наместя, коленете ни се докосваха.

— Никой никога няма да бъде новата Марго. Но ти имаш това, което тя никога няма да има. Хората те харесват и всички мислят, че си по-хубава от нея.

Лейси сви засрамено рамене.

— Мислиш ли, че съм хубава?

— Да, разбира се — казах и се сетих как бях стърчал като малоумник пред спалнята й с надежда да видя Бека гола. — Но аз също съм. Всеки е.

Често си бях мислил какво ли би било да имам тялото на Джейс Уърдингтън. Да мога да вървя така уверено, да целувам така уверено. Да правя всичките тези неща с увереност, защото наистина мога да ги правя, а не само защото си въобразявам, че мога.

— Всички сме хубави, но не по един и същи начин. Бен и аз сме хубави по един начин. Но ти… на теб не ти пука дали хората те харесват, или не.

Това беше и вярно, и не съвсем.

— А на мен ми пука повече, отколкото ми се иска да ми пука — казах.

— Всичко е ужасно без Марго — каза тя. И Лейси беше пияна, но нямах нищо против този вид пиянство.

— Да — отвърнах.

— Искам да ме заведеш на онова място. Бен ми разказа. В оня минимол.

— Може да идем, когато пожелаеш — казах. Разказах й как съм прекарал там нощта, как бях намерил лака на Марго и одеялцето й.

Лейси не каза нищо, седеше и мълчеше и дишаше през уста. И когато най-сетне го каза, излезе като шепот.

— Тя е мъртва, нали — уж беше въпрос, но прозвуча като категорично заключение.

— Не знам, Лейси. Така си мислех до тази вечер. Но сега наистина не знам.

— Тя е мъртва, а всички ние… какво правим ние… това правим…

Сетих се за подчертания ред от Уитман: „И друг в света да не съзнава туй, съм пак доволен/ и ако всички не съзнават туй — съм пак доволен“. Може би точно това е искала. Искала е животът ни да продължи такъв, какъвто винаги е бил.

— Това не е в стила на моята Марго — каза Лейси. Замислих се за нейната Марго, за моята Марго, за Марго — дъщерята на госпожа Шпигелман. За това, как всеки от нас седи в своя си ъгъл и оттам наблюдава изкривените отражения на Марго в онези криви огледала в онези къщи на „смеха“, където се очаква да се смееш. Канех се да кажа нещо, но ченето й увисна, тя облегна глава назад, подпря я на сивите плочки на банята и заспа.

Двама души влязоха да пикаят и реших да я събудя, защото беше почти пет и трябваше да закарам Бен в тях.

— Лейс, събуди се — казах и докоснах сандала й с обувката си.

— Обичам да ми казват така — усмихна се тя и поклати глава. — Знаеш ли, че за момента ти си най-добрият ми приятел?

— Много мило. Радвам се, че мислиш така — макар че знаех, че е пияна, уморена и че вероятно лъже. — Сега ще се качим заедно и ако някой ти каже нещо, аз ще защитя честта ти.

— Добре — съгласи се тя. Качихме се заедно, партито бе пооредяло, но бейзболистите все още бяха там, Джейс също. Повечето спяха в спални чували навсякъде по пода. Няколко души се бяха сместили на един разтегателен диван. Анджела и Рейдар се бяха излегнали на кресло за двама. Краката на Рейдар висяха неестествено преметнати през страничната облегалка. Явно бяха решили да останат да спят тук.

Тъкмо се канех да попитам момчетата дали са виждали Бен, когато той връхлетя във всекидневната. Беше се издокарал с бебешкосиньо боне и размахваше меч, направен от осем празни кутии бира „Милуоки бест“. Предположих, че си беше играл да ги лепи една за друга.

— ВИЖДАМ ТЕ! — извика Бен и насочи меча към мен. — ВИЖДАМ КУЕНТИН ЯКОБСЕН! ДААА! Приближи се! На коленееее! — Продължи да вика той.

— Бен, я се успокой малко!

— НА КОЛЕНЕЕЕ!

Аз паднах на колене, за да не му скърша мерака, и го погледнах.

Той сложи меча на едното ми рамо, после на другото и каза с тържествен тон:

— Със силата на този меч, изваян от бирени кутии и с мощта на лепилото, официално те провъзгласявам за свой шофьор.

— Жестоко! Благодаря! И не повръщай в минивана.

— ДА! — изврещя той. Но когато се опитах да стана, той ме бутна назад с едната си ръка, в която не държеше изваяния меч от кутии и лепило, след това с другата пак сложи меча на едното ми рамо, после на другото и продължи:

— Със силата на този меч, издялан от бирени кутии и от мощта на лепилото, ти заповядвам да се явиш на церемонията само по тога и да бъдеш напълно гол под нея.

— Я пак — казах и станах.

— ДА! Ти, Рейдар и аз! Голи. Само по тоги. На връчването на дипломите! Ще бъдем велики!

— Със сигурност ще стане доста… горещо — казах. — Ще сме суперсекси трио.

— ДА! Закълни се, че ще го направиш! Принудих Рейдар да се закълне. РЕЙДАР, КОПЕЛЕЕЕ, НАЛИ СЕ ЗАКЛЕЕ, БЕЕЕ!

През половинмилиметровия процеп на повдигнатия с мъка клепач Рейдар измърмори:

— Заклех се.

— Е, добре, и аз се кълна — казах.

— ДА! — тогава се обърна към Лейси и каза: — Обичам те.

— И аз те обичам, Бен.

— Не, аз те обичам! Но не както брат обича сестра си, не както сестра обича брат си, не както приятел обича приятел. Обичам те, така както най-пияният мъж на света обича най-страхотното момиче на света.

Тя се усмихна.

Направих крачка напред, обмислях вариант да му спестя повече резил. Сложих ръка на рамото му и казах:

— Ако трябва да си у вас до шест, трябва да тръгваме.

— Добре, но не и преди да благодаря на Бека за това прекрасно парти.

Лейси и аз тръгнахме след него надолу към стаята й. Той отвори вратата и каза:

— Партито ти кърти! Нищо, че си боклук. Бе все едно вместо кръв сърцето ти изтласква течен боклук! Мно’о мерси за бирата!

Бека беше сама, лежеше върху завивките и гледаше тавана. Дори не се обърна да ни погледне.

— Разкарай си лайняното лице и върви по дяволите. Дано тая твоята да ти лепне нейните буби!

И без никаква следа от ирония в гласа, той каза:

— Много ми беше приятно да си побъбрим — и затвори вратата. Мисля, че изобщо не загря, че току-що го бяха обидили.

Качихме се горе и тръгнахме към входната врата.

— Бен — спрях го аз. — Мисля, че трябва да оставиш бирения меч тук.

— Да, добре — каза, но щом се опитах да го измъкна от ръцете му, той го стискаше здраво и отказваше да го пусне. Точно се канех да се развикам и да му наритам пияния задник, когато разбрах защо отказва да го пусне. Не беше точно отказ, не беше и избор. Лейси се смееше.

— Как си успял да се залепиш за бирения меч?

— Не съм се залепил. Аз съм се презалепил. С мощта на лепилото. За да не ми го вземе някой.

— Много далновидно — каза Лейси безизразно.

С Лейси успяхме да счупим всички кутии, с изключение на залепената за дланта му. Колкото и да дърпах, ръката на Бен просто следваше движението на кутията. Като кукла на конци. Ръката беше куклата. После Лейси обяви, че е крайно време да тръгваме. Сложихме Бен на задната седалка и го вързахме с колана. Лейси седна до него, защото „Трябва да го наблюдавам да не почне да повръща отгоре си или да се бие с кутията по главата, или не знам какво още може да му хрумне“.

После той отплува, а Лейси се отпусна и заговори за него:

— Могат да се кажат и хубави неща за упоритостта. Знам, че той наистина се старае, прекалено много се старае, но защо това да е лошо? Не е. И е толкова сладък, нали?

— Сигурно.

Погледнах го в огледалото. Главата му се люлееше, сякаш не бе свързана с гръбнака. Не ме порази като „толкова сладък“, но както и да е.

Първо оставих Лейси. Когато тя се наведе и го целуна лекичко по устата, той само измърмори „Да!“ и заспа.

Тя тръгна към вратата до гаража на блока си, после се обърна.

— Благодаря — каза. Аз само кимнах.

Минах през квартала. Не беше нощ, не беше утро. Бен тихо хъркаше на задната седалка. Спрях пред къщата, излязох, отворих плъзгащата се врата на минивана, разкопчах колана.

— Време е да те приберем у дома, Бенърс.

Той подсмъркна, поклати глава и се събуди. Вдигна ръка да потърка очи и очевидно видът на празната кутия от най-добрата бира в Милуоки, залепена на дланта му, го изненада. Опита се да свие ръката си в юмрук, но само успя да я поизкриви. Никакъв шанс да я махне. После я гледа дълго и накрая заключи:

— Това животно не ме пуска.

Излезе от минивана и се заклати към вратата първо напред, а после настрани. Когато се качи на верандата, той се обърна и ми се усмихна. Махнах му. Бирената кутия също ми помаха.

14

Спах няколко часа и до обяд разглеждах туристическите пътеводители, които бях намерил предния ден. Изчаках да стане обяд и да се обадя на Бен и Рейдар. Първо звъннах на Бен.

— Добро утро, слънце мое — казах.

— О, господи! — изстена той. Това не бяха думи, това беше самото голо, първично, болезнено състояние на втечнено отчаяние и нещастие. — О, мили боже, ела, слез на земята и помогни на малкото си копеленце Бен. О, небеса! Залейте ме с дъжд от милост и състрадание.

— Има доста нови неща около Марго — казах развълнувано. — Трябва да дойдеш. Ще се обадя и на Рейдар.

Той май изобщо не ме чу.

— Ей, я кажи защо, когато майка ми влезе в девет и аз вдигнах ръка да прикрия вонящата си прозяваща се уста, и тя, както и аз с огромна изненада открихме залепена бирена кутия на дланта ми?

— Беше залепил няколко бирени кутии да си правиш меч. И после залепи меча за дланта си, за да не ти го вземе никой.

— Оооо, дааа. Май се сещам.

— Бен, трябва да дойдеш в нас.

— Пич, чувствам се като лайно на дъжд.

— Тогава аз ще дойда. След колко време?

— Няма начин, пич. Трябва да спя около десет хиляди часа. Трябва да изпия около десет хиляди литра вода и да взема десет хиляди хапа за главобол. Ще се видим утре в даскалото.

Поех дълбоко дъх и се опитах да се контролирам, макар че бях повече от побеснял.

— Минавам цяла Централна Флорида в три часа посред нощ, за да дойда трезвен на парти, където всички са пияни като на световен шампионат по надпиване, закарвам увисналия ти пиян задник до вас и ти да ми каж…

Щях да продължа да нареждам, но в един миг разбрах, че ми беше затворил телефона. Бен да ми затвори! На мен! Баси задникът!

Колкото повече време минаваше, толкова повече не ми минаваше. Едно е да не му пука за Марго. Ама да не му пука и за мен! Е! Може би приятелството ни винаги се е крепяло на някакво взаимно чувство за удобство и изгода — той нямаше с кого да играе видеоигри. И сега нямаше защо да се държи добре с мен или да се интересува от неща, които ме тревожат, защото вече си имаше печения Джейс Уърдингтън. И беше подобрил рекорда на училището по задържане на бирено буре. Той имаше секси гадже на бала. Той се бе хванал за първата възможност да се присъедини към Братството на Кухоглавите пърделници.

Пет минути след като ми затвори, реших да го набера пак. Не отговори. Оставих му съобщение: „Ало, Кървавия Бен, искаш да си печен като Чък ли? Това ли си искал винаги? Е, поздравления. Мечтите ти се сбъднаха. И го заслужаваш, защото си същата торба с лайна. Не ми звъни“.

После се обадих на Рейдар.

— Здрасти — казах.

— Здрасти. Току-що повърнах в банята. Може ли да ти звънна след малко?

— Разбира се — казах и отново се улових, че едва сдържам гнева си. Просто исках някой да ми помогне, да нагласи света си и живота си спрямо Марго. Но Рейдар не беше Бен. Той се обади след няколко минути.

— Беше толкова гнусно, докато си чистех повърнатото, че се наложи да повърна пак. И пак започнах да чистя, и пак повърнах. Перпетуум мобиле. Ако има кой да ме храни постоянно, мога да повръщам до края на живота си.

— Можеш ли да дойдеш? Или аз да дойда до вас?

— Да бе, няма проблем. Какво има?

— Марго е била в минимола. Жива. Останала е там поне една нощ, след като изчезна от тук.

— Идвам. Дай ми четири минути.

Дойде точно след четири минути.

— Трябва да ти кажа, че се скарах с Бен — казах от вратата.

— Имам ужасен махмурлук и не мога да мисля — каза Рейдар тихо. После легна на леглото, затвори очи и започна да разтрива остриганата си до кожа глава. — Имам чувството, че ме е ударил гръм. Добре, казвай какво става.

Седнах на стола зад бюрото и разказах на Рейдар за нощта във… вилата на Марго. Опитах се да не пропусна нито една подробност. Рейдар беше далеч по-добър в разрешаването на загадки от мен и се надявах, че ще може да сглоби парчетата на мистерията Марго.

Той търпеливо слушаше, докато не казах:

— И тогава Бен ми се обади и тръгнах за партито.

— Взе ли книгата. Оная с прегънатите листове? — попита. Станах и започнах да търся под леглото. Накрая успях да я изровя. Рейдар я сложи над главата си, вдигна замъгления си от главоболие поглед, присви очи и започна да разлиства страниците.

— Пиши! Омаха, Небраска. Сак Сити, Йова. Александрия, Индиана. Даруин, Минесота. Холивуд, Калифорния. Алайънс, Небраска. Готов ли си? Това са местата, които тя… или който е чел тази книга, е отбелязал като интересни.

После стана, махна с ръка да ме разкара от стола и седна на компютъра. Рейдар имаше изумителния талант да води разговор, докато пише.

— Има програма, която позволява да вкараш много дестинации и веднага ти изплюва всички възможни маршрути. Не че е знаела за тази програма, но искам да проверя.

— От къде знаеш всичките тези неща?

— Позволи ми да напомня: Аз. Прекарвам. Целия. Си. Живот. В. Омникшънъри. От прибирането ми у дома до повръщането, което прави час, успях да пренапиша цялата страница за синия морски дявол. Мисля, че това моето вече е болестно състояние. Добре, ела да погледнеш.

Наведох се и видях няколко криви маршрута върху картата на САЩ. Всички тръгваха от Орландо и свършваха в Холивуд, Калифорния.

— Дали пък не е решила да остане в Лос Анджелис? — предположи Рейдар.

— Възможно е — казах. — Но няма начин да разберем какъв маршрут е поела.

— Така е. А има и друго — нищо не сочи натам. Това, което е казала на Джейс, сочи към Ню Йорк. Онова там, „Ще отидеш в хартиените градове и никога няма да се върнеш“, сочи по-скоро към някой запуснат квартал или град около Ню Йорк. Май така излиза. Освен това, намерил си лака й, значи, може още да е из околността. Просто казвам, че съвсем спокойно можем да добавим и най-голямата топка от пуканки в света като една съвсем реална дестинация в маршрута на Марго.

— Пътуването пасва идеално на един от цитатите на Уитман. „Поел съм вечно пътешествие.“

Рейдар остана приведен над клавиатурата, а аз седнах на леглото.

— Можеш ли да разпечаташ карта на Щатите, за да отбележа местата — попитах.

— Мога да го направя и онлайн — каза.

— Добре, но искам да мога и да я виждам.

Принтерът извади разпечатката и я сложих на стената до картата с псевдоградовете, която бях закачил преди дни. Маркирах всяка една от шестте дестинации, които Марго или някой друг бе отбелязал в книгата. Опитах се да ги видя като съзвездие, да разбера дали имат някаква форма на нещо, буква, предмет. Не видях нищо. Всичко изглеждаше произволно пръснато, сякаш някой бе завързал очите й, докато е хвърляла дартс по картата. Въздъхнах.

— Знаеш ли какво ми се иска? — попита Рейдар. — Ако можем да намерим някакво доказателство, че си проверява мейла или влиза в някой сайт. Проверявам всеки ден, имам бот, който ми дава информация дали е влизала в Омникшънъри с нейното потребителско име. Проследявам всички IP адреси на хората, които проверяват за „хартиени градове“, но това е адски влудяващо.

— Не знаех, че правиш всички тези неща — казах.

— Как да ти го обясня… правя това, което считам, че някой друг би следвало да седне и да направи. Знам, че не ми е приятелка, че не съм й никакъв, но тя заслужава някой да я намери.

— Освен ако не иска да бъде намерена — казах.

— Да, предполагам и това е възможно. Все още всичко е възможно. Да. Така че… да. Може ли да премислим нещата на по една… игра?

— Май не съм в настроение.

— Тогава да се обадим на Бен?

— Не, Бен е задник.

Рейдар се обърна и ме погледна.

— Разбира се, че е задник. Знаеш ли какъв ти е проблемът, Куентин? Ти просто постоянно очакваш хората да не бъдат себе си, да бъдат не това, което са, а да са това, което очакваш. Примерно аз мога съвсем основателно да те мразя заради това, че никога не те е интересувало нищо друго освен Марго Рот Шпигелман, за това, че никога не питаш за приятелката ми, как върви и такива неща. Но на мен не ми пука, защото това си ти, човече, ти си такъв. Родителите ми имат един тон кукли Дядо Коледа-афроамериканец, но какво от това? Те са такива, това са те. Аз съм с болестно състояние, развил съм обсебеност към някакъв информационен сайт, не вдигам телефона, когато гаджето ми или приятелите ми звънят, за да съм с него. И какво от това? Това съм аз, аз съм такъв. Ти ме харесваш такъв. И аз те харесвам какъвто си. Ти си забавен и умен, и винаги закъсняваш, но знам, че рано или късно ще се появиш.

— Благодаря.

— Е, аз не ти правех комплименти. Просто ти казвам да спреш да мислиш, че Бен е длъжен да бъде Куентин, и той трябва да спре да мисли, че ти трябва да си Бен, и хайде вече всички да се успокоят, по дяволите.

— Добре — казах и се обадих на Бен. Новината, че Рейдар е в нас и иска да играе с него, доведе до чудотворно възстановяване, подейства като омайно биле за лечение на махмурлук.

— Как е Анджела — казах, след като затворих.

Рейдар се засмя.

— Добре е, човече, наистина е добре. Благодаря, че попита.

— Все още ли си девствен?

— Такива неща не се споделят, макар че… да. О, да, и тази сутрин се скарахме за първи път. Закусвахме в Уофъл Хаус и тя не спря да говори колко прелестни, красиви и не знам още какви били черните Дядо Коледа, както и че родителите ми били страхотни хора, защото ги събирали, и колко било важно за всички да разберат, че разните там готини хора… като Бог и Дядо Коледа не било задължително да са бели, и как черният Дядо Коледа давал сила на всички афроамериканци.

— Всъщност съм съгласен с нея — казах.

— Да, да, идеята е много добра, само че няма нищо общо с действителността. Те не се опитват да прокарват никакви такива идеи, че и чернокожите могат да влизат през комините и да обичат деца и да яздят шейни. Ако беше така, щяха да произвеждат чернокожи коледни старци, а не да ги купуват. Всъщност се опитват да изкупят всички произведени в света експонати, целия световен запас. И знаеш ли защо? Има един старец в Питсбърг. Той има втората по големина колекция в света. И те се опитват да ги изкупят преди него. Е т’ва е.

И тогава Бен, който очевидно бе стоял и слушал на вратата от доста време, се обади:

— Рейдар, най-голямата хуманитарна трагедия на съвременното общество е именно неуспехът ти да чукнеш това малко прелестно сладко зайченце.

— Какво става, Бен? — попитах.

— Пич, благодаря ти, че ме прибра тая сутрин.

15

Макар че оставаше само седмица до последните изпити, целия следобед в понеделник четох „Песен за мен самия“. Щеше ми се да отида до последните две места в списъка ми, но на Бен му трябваше колата. Вече не търсех следи в „Песен за мен самия“, вече търсех самата Марго. Този път успях да стигна до половината и точно там попаднах на нещо интересно.

„Сега аз няма нищо повече да правя,/ само ще стоя да слушам.“ И после две страници той слуша: как свири парата в чайника; гласовете на хората; слуша опера. Седи на тревата и пропуска звуците в себе си и те се изливат в него. Точно това трябваше да се опитам да направя с Марго — за да разбера какво ми казва и да намеря смисъла, в това, което казва, първо трябваше да я чуя. През цялото това време не я бях чул, истински чул. Та аз не я чух, когато пищеше от ужас! Колко тъпо си бях помислил, че се смее истерично! Това трябваше да направя — да чуя нейната опера, колкото и да беше далеч от мен.

А ако не можех да чуя самата нея, можех поне да чуя това, което бе слушала през цялото това време. Свалих си албума на Уди Гътри, седнах пред компютъра, облегнах лакти на бюрото, затворих очи и се заслушах в минорния глас. Опитах се да вляза в песен, която никога не бях чувал, чрез глас, чието звучене бях забравил през последните дванайсет дни.

Все още слушах един друг неин любимец — Боб Дилън, когато майка ми си дойде от работа и викна през затворената врата:

— Татко ти ще закъснее. Искаш ли да направя бургери с пуешко?

— Звучи добре — казах, затворих очи и продължих да слушам. Не станах от леглото, докато баща ми не ме повика да се храним след един албум и половина.

По време на вечерята майка и татко говореха за политика — Средния изток. И макар че по всяка една точка мненията им съвпадаха, някак успяваха да се надвикват през масата. Тоя и оня били лъжци, а оня пък бил лъжец и крадец, че всички трябвало да подадат оставка. Опитах да се съсредоточа върху бургера, който всъщност беше много вкусен, с много кетчуп и запечен лук.

— Добре, стига за това — каза майка ми след дълъг дебат. — Как мина денят ти, Куентин?

— Добре. Уча за последните изпити.

— Не мога да повярвам, че това е последната ти седмица в училище — каза татко. — Сякаш беше вчера.

— Нали? — прекъсна го майка, а гласът в главата ми крещеше истерично: ВНИМАНИЕ, ОПАСНОСТ ОТ НОСТАЛГИЯ! ВНИМАНИЕ, ОПАСНОСТ ОТ НОСТАЛГИЯ! Страхотни хора. Родителите ми де. Ама и двамата имаха прекалено чести и убийствени пристъпи на унищожителна сантименталност.

— Толкова се гордеем с теб — каза майка ми. — Но бог ми е свидетел колко ще ни липсваш наесен.

— Не бързай с плановете за есента, винаги могат да ме скъсат на изпита по английски.

Майка ми се засмя и после допълни:

— О, забравих да ти кажа кого видях вчера в Младежката християнска организация. Бети Парсън. Каза, че Чък заминавал за университета в Джорджия. Много се радвам за него. Това момче винаги се е борило за всичко в този живот.

— Той е задник — казах.

— Е, поведението му беше ужасно, тормозеше другите — каза баща ми. Това беше типично за родителите ми. В техните представи никой не беше задник. Винаги имаха начин да обяснят защо един човек не е просто гаден конски задник — или ще има проблеми със социализацията, или гранично личностно разстройство, или някакъв друг сложен синдром. За тях хората не можеха да бъдат просто кофти хора.

— Но Чък имаше трудности със заучаването — поде майка ми. — Има какви ли не проблеми. Като всеки човек. Знам, че не ти е възможно да видиш съучениците си по различен начин, но когато пораснеш, започваш да виждаш нещата от друг ъгъл. Приемаш добрите и лошите деца просто като хора. Те са просто хора, които заслужават грижа и любов. Различна степен на заболяване, различна степен на неврози, на самоактуализация. Знаеш, че винаги съм харесвала Беки и винаги съм хранела надежди за Чък. Така че, аз искрено се радвам, че отива в университет. Ти как мислиш?

— Честно казано, не ми пука за него, от какъвто и ъгъл да го гледам.

И ако всичко това беше вярно, ако трябва да гледаме на хората като личности, защо майка ми и баща ми мразеха всички политици в Израел и Палестина? Защо не се опиваха да ги погледнат така, както тя искаше да погледна на Чък? Защо не говореха за тях като за човешки същества с проблеми?

Баща ми сдъвка хапката си, преглътна, остави вилицата на масата и ме погледна.

— Колкото по-дълго упражнявам професията си, толкова повече се убеждавам, че на хората им липсват добри огледала. Толкова е трудно на останалите да ни покажат как всъщност изглеждаме, а за всеки от нас е толкова трудно да покаже на останалите какво чувства.

— Това е прекрасна мисъл — каза майка ми. Хубаво ми беше, че се обичат. — Но също си мисля, че на някакво фундаментално ниво за всеки от нас е много трудно да разбере другите хора като човешки същества, каквито сме и ние. Боготворим ги, идеализираме ги или ги отпъждаме и презираме, сякаш са животни.

— Така е. Съвестта замъглява прозорците ни. Май не бях се замислял по този въпрос от такава гледна точка.

Седях. Слушах. Чувах нещо за някакви прозорци, за някакви огледала. Чък Парсън бил човек. Като мен. Тогава и Марго Рот Шпигелман е човек като мен. Никога не бях мислил за нея като за обикновен човек. Това беше най-големият недостатък на представата ми за нея. През цялото време, не само откакто изчезна, а от едно десетилетие, си я бях представял, без да я чувам, без да знам, че и нейният прозорец е замъглен, също като моя. Всички бяхме едни замъглени прозорци, през които нито виждахме добре навън, нито отвън ни виждаха добре. Ето защо не си я бях представял като човек, който може да се страхува, който може да се чувства изолиран и самотен в стая, пълна с хора, който се срамува от колекцията си с плочи, защото е нещо твърде лично. Никога не бях я виждал като човек, който чете пътеводители и планира да избяга, за да живее в град, към който са избягали милиони. Не бях я виждал като човек, който има нужда да говори с някого, защото никой не беше я видял като обикновен човек.

И тогава, в онзи миг, разбрах как се е чувствала Марго Рот Шпигелман, когато не се е налагало да бъде онази Марго Рот Шпигелман, която всички познавахме: чувствала се е празна. Усещала е как я притискат високи стени, през които не може да прескочи. Представих си я заспала на онзи мухлясал мокет, а над нея само крив отрязък сиво небе. Може би там се е чувствала добре, било й е удобно, защото Марго-човекът всъщност винаги бе живяла точно така: в една изолирана, изоставена от всеки стая с пусната щора, където единствената светлина е влизала през дупките на покрива. Да. Основната грешка, която бях направил, и то не веднъж, а през цялото време, а и ако трябва да съм честен, тя самата ме подлъга да я направя, беше тази: Марго не беше чудо, не беше приключение. Не беше фина, скъпоценна статуетка. Тя беше момиче.

16

Едно от изобретенията, създадено единствено с цел да измъчва и изтезава човека, е часовникът. Но колкото повече се приближавах до разплитането на мистерията, толкова повече той забавяше, забавяше, и накрая окончателно спря във вторник следобед. Бяхме решили да отидем до минимола след училище и чакането беше болезнено. Когато звънецът най-сетне оповести края на часа по английски, аз хукнах навън и чак тогава осъзнах, че не можем да тръгнем, преди Бен и Рейдар да свършат с репетицията. Седнах пред залата и извадих от сака си парче пица, увито в салфетки. Бях си го купил за обяд. Бях изял четвърт от пицата, когато Лейси Пембъртън дойде и седна до мен. Предложих й да опита, но тя отказа.

Говорихме за Марго. Разбира се. Единственото нещо, или по-скоро липса на нещо, което ни свързваше.

— Трябва да разбера мястото, а не знам дали не съм се объркал с тези псевдоградове. Понякога си мисля, че вървим по съвсем грешна следа.

— Не знам. Но, честно казано, винаги когато разберем нещо за нея, съм много щастлива. Искам да кажа, че така я опознавам. Сякаш никога не съм знаела нищо за нея. Нямала съм представа коя е. И за да съм честна, за мен тя винаги е била моята луда красива приятелка, която обича да прави луди красиви неща.

— Така е, но тя не е измисляла всички тези неща ей така, на мига — казах. — Искам да кажа, че във всичките й приключения има някаква… не знам…

— Грация — каза Лейси. — Тя е единственият човек, който не е като… да речем… останалите хора. Защото прави всичко с изключителна грация.

— Да.

— Затова не мога да си я представя в някаква мръсна прашна стая или сграда, или нещо от сорта.

— Да — казах. — С плъхове.

Лейси прибра колене към брадичката си и се сви като ембрион.

— Не, не мога да го разбера, не е тази Марго. Просто е прекалено гнусно.

Лейси седна на предната седалка, което беше странно, като се има предвид, че бе най-дребната измежду нас. Бен караше. Рейдар седна до мен, извади телефона си и започна да пише нещо в Омникшънъри. Въздъхнах.

— Само да махна тоя вандализъм от страницата за Чък Норис. Ето виж. Ако за мен Чък Норис е актьор, който има много здрави крака и рита здраво с тях и троши неща, то в същото време някой друг мисли следното: „Сълзите на Чък Норис могат да лекуват рак. За беда обаче, той никога не плаче“. Това не е точна информация. Борбата с вандализма заема само… колко? Една четвърт от съзнанието ми.

Знаех, че Рейдар се опитва да ме накара да се засмея, но аз исках да говоря за едно-единствено нещо.

— Да, дори не съм убеден, че е в някакво такова запуснато място, дори не знам дали това е имала предвид под „хартиени градове“. Има толкова много следи, а нищо конкретно.

Рейдар вдигна поглед за секунда и пак погледна екрана.

— Аз лично считам, че е тръгнала на някакво тъпо пътешествие из атракционите на Америка и е решила, че е оставила достатъчно следи след себе си, което, разбира се, е много далеч от истината. По моя сметка сега трябва да е в Оклахома, Небраска, да види най-голямата топка от марки, или в Минесота да се полюбува на най-голямата топка от канап.

Бен погледна в огледалото за обратно виждане и попита:

— Мислиш ли, че Марго е тръгнала на експедиция „Най-големите топки в света“? — на което Рейдар кимна съвсем сериозно.

— В такъв случай някой трябва да каже на това момиче да ми дойде на гости, защото най-големите топки в света са точно под… носа й, тук, в Орландо. Изложени са в дисплей със специален дизайн, известен с единственото и уникално име „моя скротум“.

Рейдар се засмя, а Бен продължи:

— Не се опитвам да се шегувам или нещо. Просто голата истина е, че моите топки са толкова големи, че за тях има специален раздел в измервателната система за обем. Примерно в Макдоналдс можеш да си поръчаш картофки в четири размера: малки, средни, големи и Моите топки.

Лейси присви очи към Бен и каза:

— Шегата ти е неуместна.

— Съжалявам — промърмори той. — Мисля, че е в Орландо и ни гледа сеира как я търсим, и гледа как родителите й… не я търсят.

— Аз мисля, че е в Ню Йорк — каза Лейси.

— Все още всичко е възможно — казах аз. По една Марго за всеки от нас, но Марго не в прозореца, а в изкривените огледала.

Минимолът изглеждаше същият като преди няколко дни. Бен паркира и аз им показах как се отваря вратата — като бутнеш, а не като дръпнеш. Влязохме в офиса и им казах да не включват фенерите, а да изчакат малко, за да може зрението им да се адаптира към тъмното. Почувствах как нечии нокти се забиха в ръката ми.

— Няма страшно, Лейс — казах.

— Опс! Извинявай! Обърках се.

Разбрах, че бе търсила ръката на Бен.

Мракът в стаята започна да се вдига, от черен стана размазано сив и очите фокусираха по-добре. Виждах бюрата, подредени в очакване на служителите. Включих фенера и след мен всички включиха своите. Бен и Лейси останаха заедно. Тръгнаха към ТРОЛ ВХОДА да разгледат другите стаи. Рейдар дойде с мен до бюрото на Марго. Наведе си и започна да разглежда календара, застинал на юни.

Бях приведен до него, когато чух бързи стъпки. Приближаваха към нас.

— Ей, хора! — прошепна настоятелно Бен и застана зад бюрото, като дърпаше Лейси със себе си.

— Какво? Къде?

— В другата стая — каза. — Носят маски, като полицаи или нещо такова. Трябва да бягаме.

Рейдар насочи фенера към ТРОЛ ВХОДА и Бен го бутна от ръката му.

— Трябва. Веднага. Да. Си. Обираме. Крушите.

Лейси ме гледаше с огромните си ужасени очи. Мина ми през ума, че ми е ядосана, защото й бях обещал, че нищо лошо няма да се случи. И я бях излъгал.

— Добре — прошепнах. — Добре. Всички навън. Много тихо, много спокойно, и без паника.

Тъкмо се обърнах да излизам, когато зад гърба си чух оглушителен рев:

— КОЙ Е ТАМ?

Мамка му.

— Ами… ние само разглеждахме.

Каква забележителна тъпотия! Чак не знам как успях да я съчиня. През ТРОЛ ВХОДА се появи силна бяла светлина. Заслепи ме. Сред такава светлина очаквах да видя най-малко Господ.

— С какво намерения сте дошли? — обади се глас с изкуствен британски акцент.

Погледнах Бен и ми стана така хубаво, че не съм сам.

— Тук сме във връзка с разследване по случай с изчезнал човек — каза Бен с поразителна убедителност. — Не сме влезли с взлом.

Светлината изчезна и започнах да мигам в тъмното, сякаш бях ослепял и с последни усилия се мъчех да възвърна поне част от зрението си. След малко видях три силуета. И тримата носеха тениски и маски с по два кръгли филтъра. Единият вдигна маската над челото си. Разпознах козята брада и широката уста.

— Гас? — възкликна Лейси. Охраната на Сън Тръст.

— Лейси Пембъртън! Господи! Какво правиш тук? Без маска! В тая сграда има тонове азбест[20].

— А ти какво правиш тук?

— Разследваме, разглеждаме — каза Гас. А Бен, някак окрилен от смелост и увереност, тръгна с бодра крачка към момчетата и се здрависа. Те се представиха. Асото и Дърводелеца. При други обстоятелства бих попитал дали това са прякори.

Взехме по един стол и седнахме в кръг.

— Вие ли счупихте дървения блок — попита Гас.

— Аз го счупих — обясни Бен.

— Залепихме го, защото не искахме никой да влиза. Ако хората се усетят, че има път насам, ще започнат да прииждат всякакви, а повечето не знаят нищо за тези места. Ще започнат да се влачат скитници, наркомани и всякаква паплач.

Направих крачка напред и попитах:

— Значи, си знаел, че Марго е идвала тук?

Преди Гас да отговори, Асото започна да обяснява през маската. Гласът му беше малко заглушен и изкривен, но се разбираше.

— Човече, Марго идваше тук постоянно. Ние идваме само няколко пъти в годината. Има много азбест и не е чак толкова хубаво. Но през последните две години я заварвахме тук почти всеки път. Беше много секси, нали?

— Беше? — попита Лейси.

— Нали избяга?

— Знаете ли някакви подробности? — попита пак Лейси.

— За бога, какво да знаем? Видях Марго за последен път, когато беше с него — каза Гас и ме посочи с глава. — Беше преди няколко седмици. После чух, че е избягала. Преди няколко дни ми хрумна, че може да е тук, затова и дойдохме.

— Така и не разбрах какво му харесва на това място. Няма кой знае какво. И не е най-страхотното място за изследователска дейност, няма и какво да откриеш — каза Дърводелеца.

— Каква изследователска дейност? — попита Лейси и се обърна към Гас.

— Вид разследване на урбанизацията. Влизаме в изоставени сгради, разглеждаме, правим снимки, не вземаме нищо, не оставяме нищо. Само наблюдаваме.

— Като хоби — каза Асото. — Гас вземаше Марго с нас винаги когато ходехме. Още от времето, когато бяхме в училище.

— Имаше много набито око, макар че беше само на тринайсет — каза Гас. — Винаги намираше начин да се влезе в някое заключено място. Тогава ходехме само от време на време, сега излизаме по три пъти в седмицата. Такива места има навсякъде. Има една изоставена болница за психично болни в Клиъруотър. Жестоко! Още стоят леглата, където са връзвали най-лудите и са ги „лекували“ с електрошок. Има и един стар затвор на север от тук. Но на нея не й харесаха. Тя обичаше да влиза в разни места, но после просто сядаше и гледаше.

— Да. Господи как се дразнех! — каза Асото.

— Не правеше снимки, не обикаляше да разглежда, не й се занимаваше да открива разни неща — продължи Дърводелеца. — Просто нямаше търпение да влезе, за да… седне. Помниш ли оная черна тетрадка? Сядаше в някой ъгъл и почваше да пише в нея. Сякаш си е у тях и си пише домашното.

— Честно казано — каза Гас, — така и не разбирах защо го прави. А ние го правим заради самото приключение. За кеф. Всъщност изглеждаше доста депресирана през повечето време.

Исках да не спира да говори, защото си мислех, че всяка негова дума може да ми помогне да я разбера. Но точно тогава Лейси стана и ритна стола зад себе си.

— И как така не ви мина през ума да я питате какво я депресира, защо е такава? И защо обикаля из тези шибани места? Как така това никога не ви е минало през ума? И никога не ви е притеснило?

Беше застанала права пред него, викаше, той също стана. Беше много по-висок от нея. И тогава Дърводелеца каза:

— Някой да успокои тая кучка!

— Е т’ва не биваше да го казваш — изрева Бен и преди да се усетя какво става, Бен измлати Дърводелеца, оня падна от стола на земята и си удари рамото. Бен седна върху него и започна да удря с ярост по маската му.

— НЕ ТЯ Е КУЧКАТА, НЕЕЕ! ТИ СИ КУЧКА, КУЧКО! — и не спираше да го удря. Аз хукнах, хванах едната ръка на Бен, Рейдар хвана другата и го издърпахме, но той не спираше да вика.

— Имам толкова много ярост в мен. Много ми е гот да го млатя тоя! Пуснете ме да го довърша!

— Бен — казах внимателно, звучах като майка ми. — Бен, спокойно, всичко е наред. Разбраха те.

Гас и Асото вдигнаха Дърводелеца и Гас каза:

— Ние изчезваме от тука, О.К.? Всичко тук е на ваше разположение.

Асото взе фотоапарата и се изнизаха през задната врата. Лейси започна да ми обяснява откъде познавала Гас, как завършвал вече, когато… Не я слушах, това нямаше никакво значение.

Рейдар знаеше какво има значение. Той се върна на бюрото с календара, очите му бяха на два-три сантиметра от хартията.

— Мисля, че нищо не е писано на страницата на месец май. Хартията е доста тънка, но не се виждат никакви следи от писано. Но не мога да съм сигурен.

После се отдалечи и започна да търси. Лейси и Бен се мушнаха през ТРОЛ ВХОДА и светлината от фенерчетата им изчезна в тунела, а аз стоях в средата на офиса и се опитвах да си я представя. Мислех си как е следвала тези момчета, четири години по-големи от нея, как е влизала в тези запуснати места. Дотук нищо необичайно. Тази Марго познавах добре. Но после влиза в сградата и вече не е Марго, която познавах. И докато всички обикалят насам-натам и разглеждат, и правят снимки, Марго сяда на пода и пише.

— Кю, намерихме нещо — извика Бен от другата стая.

Избърсах потта от челото си с ръкави и се облегнах на бюрото на Марго, за да стана. Минах през стаята, после през ТРОЛ ВХОДА и тръгнах към трите светещи фенерчета, които осветяваха стената над навития мокет.

— Виж — каза Бен и с лъча от фенера нарисува квадрат на стената. — Тези дупки, за които каза.

— Какво за тях?

— Сигурно си е слагала някакви бележки. Може би картички или снимки. Погледни разстоянието между тях. И вероятно ги е взела със себе си — обясни Бен.

— Да, може би — казах. — Ако можехме да намерим тази черна тетрадка, за която разправяше оня Гас.

— Когато спомена за тая тетрадка, се сетих и аз — каза Лейси. Фенерът ми осветяваше само краката й. — Винаги носеше една такава черна тетрадка със себе си. Никога не съм я виждала да пише в нея, но си мислех, че е нещо като дневник, в който си записваш задачите за деня и такива неща. Господи, защо никога не я попитах? А се ядосвам на Гас, който дори не й е бил приятел! А аз? Какво я попитах аз?

— Така или иначе, нямаше да ти каже — опитах се да я успокоя. Би било крайно нечестно да не отдадем на Марго дължимото за всички стени, които сама бе построила около себе си и бе направила комуникацията невъзможна.

Обикаляхме още час и точно когато си мислех, че си бяхме загубили времето, светлината от фенера ми попадна върху къщичката от брошури, която бях видял още първия път. Една от брошурите беше за Гроувпойнт. Буквално спрях да дишам, докато разтварях и другите брошури. Изтичах до вратата, извадих лист и бележник и записах имената на всички останали квартали. Единия го познах веднага. Колиер Фармс — беше в списъка, който бях направил преди време, но не бях ходил там още. Може би постъпвах егоистично, но си помислих, че ако някога я намеря, не искам никой друг да идва с мен.

17

В мига, в който майка ми се върна от работа в петък, й съобщих, че отивам на концерт с Рейдар, и тръгнах към Семинол Кънтри, където се намираше Колиер Фармс. Всички останали квартали, които бяха рекламирани в онези брошури, вече бяха завършени и в тях живееха хора. Повечето бяха в северната част на града, която отдавна бе презастроена.

Разпознах Колиер Фармс само защото бях станал експерт по трудни за разпознаване мръсни разбити пътища. Но Колиер Фармс не беше като предишните. Беше обрасло така, сякаш е било изоставено преди петдесет години. Не знам дали беше по-старо от останалите, или заради влажната почва, но всичко бе расло с такава бясна скорост, че веднага след като завих, шосето стана непроходимо. Между пукнатините на асфалта бяха избуяли храсти от дива калина, даже цъфтяха по целия път напред.

Излязох от колата и тръгнах пеша. Бодилите, драките на храстите, тревите жилеха и деряха кожата ми, а кецовете ми затъваха в кал, която с всяка крачка ставаше все по-дълбока и лепкава. И все пак продължих да се надявам, че си е вдигнала палатка на някое по-високо местенце, някъде над буренищата, поне на метър над калта. Вървях бавно, защото знаех, че има какво да се види, имаше много повече места за криене, и най-вече защото имаше директна връзка с минимола. Калта беше дълбока и лепкава. Трябваше често да спирам. И докато бавно напредвах, оглеждах внимателно, проверявах всяко едно възможно място, достатъчно голямо да побере човек. В края на улицата сред калта забелязах синьо-бял кашон. В първия момент ми заприлича на кашона от енергийни блокчета, който бях намерил в минимола. Не, беше съвсем обикновен, прогнил кашон от бира. Тръгнах към минивана, качих се и подкарах към следващото място. Логън Пайнс, далеч на север.

Отне ми час да стигна до там. Беше почти до Национален парк Оскала, далеч извън обсега на метролиниите на Орландо. Оставаха ми няколко километра, когато Бен се обади.

— Какво става?

— Пак ли обикаляш из хартиените градове? — попита той.

— Наближавам последния от тези, за които знам. Нищо ново дотук.

— Слушай сега. Родителите на Рейдар заминаха по доста спешна работа.

— Наред ли е всичко? Да не се е случило нещо? — попитах. Знаех, че бабата и дядото на Бен са доста възрастни, живееха в старчески дом в Маями.

— Да. Обаче нали знаеш оня стария пич в Питсбърг, който има втората по големина колекция на Дядо Коледа в черен вариант?

— Е, и?

— Взел, че пукнал.

— Сериозно ли?

— Копеле, никога не се шегувам, когато става дума за кончината на колекционери на Дядо Коледа в черен вариант. Имал аневризъм. И така, родителите на Рейдар заминали със самолета за Пенсилвания, за да се опитат да купят цялата му колекция. И сме поканили няколко души на гости.

— Сме?

— Ти, аз и Рейдар. Ние сме домакини.

— Не знам.

Последва кратка пауза и после Бен каза (използва пълното ми име):

— Куентин, знам, че искаш да я намериш. Знам, че тя е най-важното нещо в живота ти. И това е хубаво. Но завършваме след около три седмици. Не искам да се отказваш да я търсиш. Искам, даже те моля, да дойдеш на парти с двамата си най-добри приятели, които те познават от десет години, половината от живота ти. Моля те да дойдеш и да прекараш три часа с нас, да пиеш сладникави вина, понеже всички знаем какво красиво и нежно момиче си, и после до два-три часа да повръщаш през носа си гореспоменатите сладки вина. След което може пак да се върнеш към проекта „Да разгледаме и този изоставен строителен обект“.

Притесняваше ме, че Бен говореше за Марго само когато разговорът включваше някакво приключение, което му се нрави. Притесняваше ме, че мисли, че има нещо лошо в това да мисля предимно за нея за сметка на приятелите си, независимо че тя бе изчезнала, а те — не. Но Бен си е Бен, както каза Рейдар, а и след Логън Пайнс нямаше къде да търся, това беше последното място в списъка.

— Ще надникна на последното място и идвам — казах.

Логън Пайнс беше последното място в Централна Флорида. Поне не знаех за друго. Затова бях заложил всички надежди на него. Но докато вървях със запален фенер по единствената задънена улица, не видях нито палатка, нито огън. Никакви кутии, опаковки от храна. Нищо. Имаше една-единствена плоча — очевидно основата на сграда, която никога не бе построена. Лежеше в един голям ров като врязана в мръсната земя. Като разтворена уста на мъртвец. Наоколо тръни, драки, трева до кръста. Ако е искала да ме заведе по принуда да разгледам тези места, не разбирах какъв може да е бил мотивът й. А ако Марго беше заминала в някой от тези псевдоградове, от където нямаше намерение да се върне, значи, бе намерила място, за което не можех вече и да подозирам.

Отне ми час и половина да се върна в Джеферсън Парк. Паркирах минивана у дома, облякох тениска с копчета и яка, единствените си хубави и запазени черни джинси и тръгнах през Джеферсън Парк към съда, после завих по „Джеферсън роуд“. На „Джеферсън плейс“, улицата на Рейдар, вече имаше паркирани коли, а бе едва девет без петнайсет.

Отворих вратата и видях Рейдар, който търчеше с няколко пластмасови кукли с лика на чернокожия Дядо Коледа в ръка.

— Трябва да прибера по-хубавите — каза. — Не дай си боже да се счупи някоя!

— Да помогна? — попитах. Рейдар кимна към всекидневната, където масите от двете страни на дивана бяха засипани с десетки кукли Дядо Коледа в чернокож вариант, на които не бе намерено място. Докато ги пренареждах, забелязах, че са много красиви. Бяха рисувани на ръка, изумително детайлни и изящни. Не казах на Рейдар, защото се страхувах да не ме пребие до смърт с черната лампа с лика на чернокожия Дядо Коледа, която се намираше във всекидневната.

Пренесох всички матрьошки с лика на черния Дядо Коледа в спалнята за гости, където Рейдар грижливо ги прибра в един дрешник.

— Знаеш ли, като ги видиш всичките накуп, наистина започваш да се питаш дали подходът ни към митовете и легендите е правилен и дали си ги представяме правилно — отбелязах аз.

Рейдар ме погледна шокиран, след което завъртя очи и каза:

— Да, всяка сутрин, докато си ям закуската с шибаната черна лъжица с черен Дядо Коледа на нея, все това се питам: „Е ли правилно нашето отношение към легендите и митовете и дали си ги представям правилно? М?“.

Усетих ръка на рамото си, някой ме завъртя. Беше Бен. Стъпваше от крак на крак, сякаш му се пикае или вече се е напикал.

— Целунахме се. Не, тя ме целуна. Преди десет минути. На леглото на родителите на Рейдар.

— Отвратително! — каза Рейдар. — Никакво натискане в кревата на нашите!

— Мислех, че отдавна сте я свършили тая работа — казах изненадано. — Къде отидоха най-големите топки на Америка?

— Копеле, млъкни. Ще се подрискам от страх — каза и ме погледна. Очите му се бяха събрали на носа. — Мисля, че не ставам.

— Какво не ти става?

— Не бе, пич, не че не ми става, не ставам за целуване. Не ме бива. А тя се е целувала много повече от мен през всичките тези… години. Не искам да се излагам, не искам да ме зареже заради един език. Момичетата ги разбират тези неща — каза той, което си беше истина, само с едно уточнение: момичетата в мажоретния състав наистина ги разбират. — Трябва ми съвет, пич.

Изкушавах се да му изнеса собствената му безкрайна лекция върху индивидуалния подход към различните видове женски тела, но казах само:

— Доколкото знам, има две основни правила: 1) Не хапи нищо без позволение и 2) Човешкият език е като уасаби: в него има огромна енергия и трябва да се използва умерено.

Изведнъж очите на Бен се разшириха, придобиха форма на тигани, само дето тиганите никога не могат да изглеждат толкова притеснени и усещането за паника не им е познато.

— Тя е зад мен, нали? — запремигах.

— „Човешкият език е като уасаби“ — започна да ме имитира Лейси с престорено дебел, нагъл глас, а аз си мислех, че не е възможно да звуча точно така. Обърнах се към нея, а тя добави:

— Всъщност мисля, че езикът на Бен е като слънцезащитен крем. Здравословен е и трябва да се прилага без ограничения.

— Току-що повърнах в собствената си уста — каза Рейдар.

— Лейси, току-що уби ентусиазма ми да продължа да говоря по темата — добавих на свой ред.

— Иска ми се да прогоня този образ от съзнанието си — каза Рейдар.

— Самата идея е толкова оскърбителна за обществото и неговото добруване, че власите са се принудили да забранят да се произнася по телевизията словосъчетанието „Езикът на Бен Старлинг“.

— И наказанието за нарушаване на тази забрана е или десет години затвор, или едно облизване/ баня с езика на Бен Старлинг — каза Рейдар.

— И всички — казах аз.

— Избират — усмихна се Рейдар.

— Затвора — завършихме заедно.

Тогава Лейси го целуна пред нас.

— Господи, господи, помогни ми — викаше Рейдар и размахваше ръце пред лицето си. — Ослепях, ослепях!

— Спри се! Започваш да депресираш Дядо Коледа!

Накрая се събрахме в официалната столова на втория етаж. Бяхме двайсет души. Аз се облегнах на стената, главата ми беше на няколко сантиметра от портрета на чернокожия Дядо Коледа на пурпурен фон. Имаха от онези много големи ъглови дивани и всички бяха скупчени там. Имаше бира в охладителя, но никой не пиеше. Всички си разправяха истории един за друг. Повечето ги знаех — истории от лагерите на бандата, истории за първи целувки, други истории на Бен Старлинг, но Лейси не беше чувала нито една от тях, а те винаги звучаха смешно, дори в онази нощ. Не се обадих, докато Бен каза:

— Кю. Я кажи как ще идем на връчването на дипломите?

— Чисто голи под тогите — засмях се.

— Да! — каза Бен и отпи от напитката си.

— Дори няма да си нося дрехи, че може да реша да се преоблека в последния момент — каза Рейдар.

— И аз! Кю, закълни се да не носиш дрехи!

— Заклех се! — казах аз и се усмихнах.

— И аз се присъединявам — каза приятелят ни Франк. И после други прегърнаха великата идея, но момичетата решиха да останат настрани. Иди разбери защо.

Рейдар каза на Анджела:

— Отказът ти да направиш това с мен ме кара да поставям под въпрос фундамента на нашата любов.

— Нищо не разбирате! Не че ни е страх да излезем по тоги и голи под тях. Просто всяка от нас вече си е избрала роклята.

Анджела посочи Лейси и каза:

— Точно! И да се надяваме да не духа вятър.

— Надявам се да е ветровито — каза Бен. — Нищо по-полезно от свежия бриз за най-големите топки в света.

Лейси засрамено скри лицето си в ръце.

— Трудно гадже си ти! — каза тя. — Трудно, но пък си заслужава!

Всички се засмяхме.

Това харесвах най-много в моите приятели. Просто да си седим и да си разказваме някакви истории. Истории с прозорци, истории с огледала. Не се обаждах, само слушах — историите в главата ми не бяха така смешни.

Не можах да спра мисълта за края на всичко. За края на училището. Беше ми хубаво да стоя малко встрани от компанията и да ги гледам. И хубаво, и тъжно, но не кофти тъжно, а хубаво тъжно. Ето защо само слушах и се оставих на този вихър. Радост и тъга ведно, оставих ги да се въртят и да се удрят една в друга, позволих им да наберат сила, да стават по-остри след всеки удар. И после сякаш гръдният ми кош се пукна, разтвори, но не по онзи болезнен, неприятен начин.

Тръгнах си в полунощ. Някои решиха да останат до по-късно. Но имах вечерен час, а и не ми се оставаше повече. Майка ми дремеше на дивана, но щом ме видя, седна.

— Хубаво ли беше партито?

— Да, много яко.

— Като теб — каза тя с усмивка. Сравнението ме порази като изключително смешно, но не казах нищо. Тя стана, прегърна ме и ме целуна по бузата. — Щастлива съм, че съм ти майка — каза.

— Благодаря.

Легнах си с Уитман, намерих онази част, която ми бе харесала, там, където казва как през цялото време слуша операта и хората.

И след като слуша през цялото време, казва: „… бит съм от горчива, яростна градушка“. Това беше перфектно. Мислех си: слушаш хората, за да можеш да си ги представиш, и чуваш всички красиви и ужасни неща, които те сами причиняват на себе си и на другите, но в крайна сметка цялото това слушане те разголва пред хората много повече, отколкото хората, които се опитваш да чуеш, се разкриват пред теб.

След всичкото обикаляне из псевдоградовете и след опитите ми да я чуя, резултатът беше следният: Марго Рот Шпигелман не се пропука, не се отвори. Пропуканият, разтвореният, разголеният бях аз. Няколко страници след това, след слушането и оголването, Уитман пише за цялото това пътешестване, което е възможно само като си представяш, и там изброява местата, които можеш да видиш и опознаеш само с едно сядане на тревата. „Дланите ми са покрили континенти“, пише той.

Замислих се за картите, за начина, по който можеш да ги гледаш. Както когато бях дете. Тогава гледах атласите и само като погледнех някое място, вече се чувствах все едно съм там. Това трябваше да направя. Трябваше да чуя и да си представя пътя си в нейната карта.

Но нима не бях правил точно това? Погледнах картите над компютъра ми. Бях се опитал да си представя всички възможни пътища, но както тревата покрива прекалено голяма територия от земята, както тревата означава толкова много неща, така и зад името Марго стояха толкова много лица. Беше невъзможно да я забиеш с карфица на стената върху някаква карта. Тя беше прекалено малка, а пространството, което покриват всички тези карти, бе прекалено голямо. Картите бяха пълна загуба на време. Те бяха и физическото изражение на моите безплодни усилия, на моята безпомощност, на неспособността на дланите ми да покрият континенти и на съзнанието ми да започне да си представя нещата правилно.

Станах, приближих се до стената и ги скъсах. Габърчетата се разлетяха с хартията и изпопадаха по земята. Намачках листовете на топка и ги метнах в кошчето за боклук. Тръгнах към леглото и стъпих на едното габърче. И макар че бях бесен, макар че нямах вече никакви псевдопредградия за обикаляне, никакви идеи, трябваше да събера проклетите габърчета от пода, за да не стъпя пак на някое от тях. Исках да ударя стената, да я избия, но вместо това лазех и събирах тъпите габърчета. Когато свърших, се върнах в леглото и със стиснати зъби заудрях възглавницата.

Опитах се да чета Уитман, но се оказах в някакъв цикъл — четене, Марго, четене, Марго. Реших, че съм се оголил достатъчно за една вечер, и накрая оставих книгата. Изобщо не ми се занимаваше да ставам и да гася лампата. Лежах и гледах стената, затварях очи за малко и пак ги отварях. И всеки път щом ги отворех, виждах мястото, където бях закачил картите, от които бяха останали шест дупки в стената. Четири дупки в правоъгълник, другите изглеждаха случайно нахвърлени. Бях виждал нещо такова. Някъде бях гледал подобна стена с дупки. В празната стая над навития мокет.

Карта. С набелязани места.

18

Станах с изгрева. Нямаше и седем. Събота сутрин. Рейдар беше онлайн, което крайно ме учуди.

QTHERESURRECTION: Мислех, че още спиш.

OMNICTIONARIAN96: А, не. Станах в шест да допълня статията за оня певец от Малайзия. Анджела още спи.

QTHERESURRECTION: О, останала е да спи при теб?

OMNICTIONARIAN96: Да, но девствеността ми е непокътната. Вечерта след раздаването на дипломите… може би… така мисля.

QTHERESURRECTION: Знаеш ли какво си мислех снощи. Малките дупки на стената в минимола. Може би е било карта и на нея е отбелязвала места. С габърчета.

OMNICTIONARIAN96: Като маршрут?

QTHERESURRECTION: Точно.

OMNICTIONARIAN96: Искаш ли да отидем? Но трябва да изчакам Анджела да стане.

QTHERESURRECTION: Супер.

Обади се в десет. Взех го с минивана и минахме през Бен. Решихме, че внезапната атака е най-добрият начин да го измъкнем от кревата. Но дори и серенадата под прозореца с „Ти си моето слънце“ не даде резултат. Той отвори прозореца и ни наплю.

— Нищо няма да правя до обед — каза авторитетно и затвори.

Така че тръгнахме само двамата. Той говореше за Анджела, колко много я харесвал, колко тъпо било да се влюбиш в някого, с когото ще се разделиш след два месеца, понеже двамата отиваха в различни университети, но, честно казано, беше ми много трудно да го слушам, защото исках тази карта. Исках да сложа габърчетата обратно на стената.

Минахме през офиса, после през библиотеката, застанахме пред стената на спалнята да огледаме дупките и минахме към магазина за сувенири. Мястото вече не ме плашеше. След като минахме през всички стаи и се уверихме, че сме сами, се почувствах като у дома си, в пълна безопасност. Извадих кутията с картите, която бях намерил в абитуриентската нощ. Вдигнах я и я закрепих на ъгъла на дисплея. Рейдар ги разгледа една по една, търсеше карта с дупки.

Картите взеха да свършват. Тогава Рейдар намери черно-бяла брошура със заглавие „Пет хиляди града в Америка“. Беше издадена през 1972 година от компанията „Ессо“. Започнах да разтварям брошурата много внимателно, загладих страниците и докато прокарвах длан по ъгъла, усетих дупката от габърче.

— Това е — казах. Бе скъсана в ъгъла, сякаш някой я беше изтръгнал набързо. Беше пожълтяваща, захабена карта на Америка, с размер, какъвто имат картите в училищните кабинети, с ужасно много потенциални дестинации. Скъсаното в ъгъла значеше едно — това не беше замислено като следа — Марго бе прекалено прецизна и следите й винаги бяха издържани на ниво, за да срутва имиджа си с такава нескопосана следа. По един или друг начин ние попаднахме на нещо, което изобщо не бе планирала да ми остави, а след като видях какво не е планирала, вече знаех колко много бе планирала преди това. И може би точно това бе правила тук, на спокойствие. Пътувала е, докато е седяла на земята, пътешествала е като Уитман и се е готвела за истинското странстване.

Хукнах към офиса, намерих няколко габърчета в бюрото до това на Марго и след това с Рейдар внимателно пренесохме разтворената карта от стаята на Марго. Задържах я на стената, докато Рейдар се опитваше да нагласи габърчетата в дупките на ъглите, но три от ъглите на картата бяха скъсани с три от петте локации.

— По-високо и наляво — каза Рейдар. — Така, сега надолу. Не мърдай.

Най-сетне успяхме да закрепим картата на място и да напаснем дупките в картата с тези на стената. Петте габърчета влязоха много лесно. Но около дупките също бе леко прокъсано, така че едва ли щяхме точно да определим самите локации. А точното определяне на локациите е много важно върху карта с пет хиляди града. Буквите бяха толкова ситни, че практически трябваше да се кача на мокета, да приближа очите си на няколко сантиметра от картата, за да ГАДАЯ кое какво е. Докато гадаех, Рейдар извади телефона си и започна да издирва градовете в Омникшънъри.

Имаше две напълно здрави дупки: едното приличаше на Лос Анджелис, макар че имаше няколко града, скупчени толкова нагъсто един до друг в южната част на Калифорния, че имената им бяха напечатани едно върху друго. Другата локация, около която нямаше нищо скъсано, беше върху Чикаго. Ню Йорк също бе маркиран, но там хартията беше скъсана около габърчето и не можеше да се определи коя от петте части на щата Ню Йорк беше маркирана.

— Това вече се връзва с всичко, което знаем.

— Да — казах. — Но къде в Ню Йорк? Това е въпросът.

— Нещо изпускаме — каза той. — Нещо трябва да ни подскаже точната локация. Къде са другите точки?

— Има още една в Ню Йорк Сити, но не е много близо до града. Виж, всички градчета са наистина малки. Може да е Удсток или Катскил Парк, или Покипси.

— Удсток — повтори Рейдар. — Това е интересно. Тя не е много хипи тип, но пък има свободен дух и онзи техния ритъм на живот.

— Не знам. Последната е или във Вашингтон, или някъде около Вашингтон. Анаполис или е някъде в залива Чесапийк, което е голямо място, и може да е къде ли не из тази част на щата.

— Много по-добре щеше да е, ако имаше една-единствена локация — каза сърдито Рейдар.

— Тя вероятно сменя местата, странства своето безкрайно странстване.

Седнах на мокета, а Рейдар започна да чете за Ню Йорк, за планините Катскил, за столицата, за фестивала в Удсток през 1969. Нищо не помагаше. Имах чувството, че бяхме дръпнали струната, но не бяхме намерили нищо.

След като оставих Рейдар у тях, се затворих у дома и четох „Песен за мен самия“, а после с крайно нежелание започнах да уча за последните изпити. Имах математика и латински в понеделник, най-гадните и най-трудните за мен предмети, но не можех да си позволя да пренебрегна изпитите. Учих цялата нощ събота срещу неделя и цялата неделя. Но точно след вечеря се сетих за Марго, хрумна ми нещо и реших да си почина от преводите на Овидий, така че си пуснах месинджъра. Лейси беше на линия. Бях взел ника й от Бен, но реших, че се познаваме достатъчно добре, за да й пиша.

QTHERESURRECTION: Здрасти, аз съм Кю.

SACKCLOTHANDASHES: Здрасти!

QTHERESURRECTION: Имаш ли някаква идея колко време е било нужно на Марго да планира нещата си?

SACKCLOTHANDASHES: Искаш да кажеш, когато остави буквите в супата, преди да замине за Мисисипи и преди да те заведе в минимола? За това ли питаш? QTHERESURRECTION: Да. Не може да го е измислила за десет минути или нещо такова.

SACKCLOTHANDASHES: Може би е планирала в тетрадката си. QTHERESURRECTION: Точно!

SACKCLOTHANDASHES: Днес се сетих за това и си спомних, че веднъж бяхме на пазар и тя избираше чанта, в която да може да носи тази тетрадка. Пробва десетки чанти.

QTHERESURRECTION: Така ми се иска да мога да докопам тая тетрадка. SACKCLOTHANDASHES: Вероятно е с нея.

QTHERESURRECTION: Да. Не е в шкафчето й, нали?

SACKCLOTHANDASHES: Не, оставила е учебниците си прилежно подредени както винаги.

Учех и гледах кой ще дойде онлайн. След малко Бен се появи и го поканих в обща чат стая с Лейси. Те си приказваха, а аз… превеждах Овидий. И така, докато се появи Рейдар. Оставих молива и спрях да уча.

OMNICTIONARIAN96: Някой от Ню Йорк е търсил нещо за Марго Рот Шпигелман в Омникшънъри.

ITWASAKIDNEYINFECTION: Можеш ли да определиш къде в Ню Йорк? OMNICTIONARIAN96: За съжаление, не.

SACKCLOTHANDASHES: Все още има съобщение за нея в някои от магазините за плочи. Може би някой е търсил коя е.

OMNICTIONARIAN96: О, да, забравих за това. Мамка му.

QTHERESURRECTION: Хей, аз не участвам много активно, защото съм в оня сайт, който Рейдар ми показа, как да се направи карта с маршрути между различни места. Гледам тези, които тя беше маркирала.

ITWASAKIDNEYINFECTION: Линк?

QTHERESURRECTION: thelongwayround.com

OMNICTIONARIAN96: Имам нова теория. Мисля, че ще се появи на раздаването на дипломите и ще седне сред публиката.

ITWASAKIDNEYINFECTION: Аз пък имам стара теория. Тя е в Орландо и се бъзика с нас, за да се увери, че е центърът на нашата вселена.

SACKCLOTHANDASHES: Бен!

ITWASAKIDNEYINFECTION: Съжалявам, но съм прав.

И те продължиха в този дух, всеки си говореше за неговата си Марго, а аз се опитах да начертая маршрута си. Ако картата беше неволно оставена следа, а по скъсаната хартия около дупките, съдех, че не е било планирано, си помислих, че вече бяхме намерили всички следи, които ни бе оставила, че дори и много повече от това. Имах това, което исках. Но все още бях толкова далеч от нея.

19

След три дълги часа и осемстотин думи превод на Овидий в понеделник сутринта, излязох в коридора с усещането, че мозъкът ми капе през ушите. Но май мина добре. Имахме час и половина обедна почивка, за да ни се втвърдят мозъците до следващия изпит. Рейдар ме чакаше до шкафчето.

— Направо съм като след бомбардировка с тоя испански — каза Рейдар.

— Сигурен съм, че си се справил добре — той заминаваше за университета в Дартмут с много голяма стипендия. Беше много умно момче.

— Не знам, пич. По време на устния заспивах по средата на изреченията. Обаче чуй това. Легнах си много късно… тоест рано тази сутрин, защото правих тая програма. Жестока програма, човече. Можеш да си вкараш някаква категория, примерно географско място или някой животински вид, и после можеш да прочетеш първите изречения от сто статии в Омникшънъри, които са посветени на това, което те интересува, или се споменава това, което търсиш. Примерно търсиш някакъв определен вид заек, обаче не помниш как се казва тоя заек, можеш да прочетеш началото на всяка една статия за всички двайсет и един вида зайци. И това само на една страница. Отнема ти… да речем, три минути.

— И това си правил в нощта преди последните изпити? — попитах.

— Да, знам. Болна работа. Прав бях, нали? Както и да е. Ще ти пратя линка.

Тогава се появи и Бен.

— Кю, кълна ти се, с Лейси висяхме онлайн до два часа. Бяхме в оня сайт, където можеш да определиш маршрута. И сега като знам всеки един възможен маршрут, по който може да е тръгнала от Орландо към някое от онези пет места, признавам, пич, не съм бил прав. Не е в Орландо. Рейдар е прав. Ще си дойде за раздаването на дипломите.

— Защо?

— Съвпада като време. Да тръгнеш от Орландо, да минеш през Ню Йорк, после през планините около Чикаго, от там до Лос Анджелис, и пак да се върнеш тук, е точно около двайсет и три дни. Знам, че е супертъпа шега, но това си е шегата на Марго. Караш всички да си мислят, че си си бил камшика, после пръскаш обилна доза мистерия, за да може всички да ти обърнат внимание, и точно когато на всички им писва да ти обръщат внимание, се появяваш за раздаването на дипломите.

— Не, не е така. Няма начин — вече познавах Марго много по-добре. Да, тя търсеше внимание, няма спор. Но Марго никога не би разигравала хората като идиоти, за да се забавлява или да си прави шега, особено с важни неща. Не си беше тръгнала ей така, на майтап, само и само да изиграе номер. Не.

— Казвам ти, ще е на завършването. Огледай се.

Поклатих глава. Понеже всички имаха едно и също време за обедна почивка, столовата беше фрашкана, затова отидохме с колата до Уендис. Имахме право на това, защото завършвахме. Опитах се да се концентрирам върху предстоящия ми изпит по математика, но започвах да си мисля, че има нещо полезно във версията му. Ако Бен беше прав за тези двайсет и три дни, идеята не беше чак толкова безсмислена. Може би това бе планирала в тетрадката си — едно самотно, дълго пътуване. Това не обясняваше много неща, но поне пасваше на едно от качествата й — да планира. Не че ми помагаше или ме приближаваше и на милиметър до нея. Трудно е да определиш къде е точката върху разкъсана карта. Но далеч по-трудно е да заковеш точката, когато тя се движи върху картата.

Денят беше дълъг и изморителен. Върнах се почти с облекчение към удобната недостъпност на „Песен за мен самия“. Бях стигнал до една доста странна част от стиха — след цялото това вслушване в хората, и после цялото това пътешестване с тях, Уитман спира да слуша, и спира да ходи, и спира да посещава някакви места, и тогава започва да се превръща в други хора. Сякаш влиза в тях и самият той е тях. Разказва онази история за капитана, който спасил всички в кораба, но самият той умрял. Поетът може да разкаже как е станало всичко, защото твърди, че той самият бил капитан на този кораб. „Аз съм човекът… страдах… Аз бях там…“ И няколко реда по-надолу става съвсем ясно, че на Уитман не му е нужно да слуша повече хората, за да се превърне в тях. „Ранения не питам как се чувства… самият ставам наранен човек.“

Оставих книгата и легнах на една страна, загледан през прозореца, който винаги е бил между нас. Не беше достатъчно да я видя и чуя. За да намеря Марго Рот Шпигелман, трябваше да се превърна в Марго Рот Шпигелман.

И аз бях направил много от нещата, които тя бе направила или би направила: имах най-странната абитуриентска нощ, най-необичайната „дама“ за бала. Бях укротил войната между групите в училище. Бях започнал да се чувствам почти удобно в къщата на плъховете и на духовете, където е можела да мисли на спокойствие. Бях видял. Бях слушал. Но все още не бях готов да се превърна в ранен човек.

На другия ден избутах изпитите по управление и физика и стоях до два през нощта във вторник срещу сряда да пиша последното си есе по английски за „Моби Дик“. Ахав е бил герой. До това заключение стигнах, без да имам някаква основателна причина да го обявя за такъв, особено като се има предвид, че не бях чел книгата. Но след като реших, че е герой, имах какво да напиша, за да защитя тезата си.

Изпитната седмица беше по-къса и на практика това беше и последната ни седмица в училище. Срядата беше последният ни учебен ден. През цялото време усещах колко е трудно да вървиш из коридорите и да не мислиш за „последността“ на нещата. За последен път заставам в полукръга пред музикалната зала в сянката на дъбовото дърво, което бе подслонявало поколение след поколение музикални… светила. За последен път ям пица с Бен в столовата. За последен път седя в класната стая и драскам есе с непохватен и грозен почерк в синята тетрадка. За последен път поглеждам часовника. За последен път виждам Чък Парсън да върви нагло ухилен из коридорите. Господи, беше ми мъчно дори за Чък Парсън! Нещо много нездраво и перверзно се случваше в мозъка ми.

Може би Марго е изпитала същото. При цялото това планиране, тя е знаела кога ще тръгне. Не е възможно да е била имунизирана срещу подобно чувство на носталгия. Имала е страхотни дни в това училище, прекрасни спомени. И към края става все по-трудно да си спомниш лошото, защото по един или друг начин тя бе живяла сред тези коридори почти цял живот, както и аз. Градът може да е от хартия, но спомените не са. Всички неща, които бях правил тук, цялата любов, унижения, съжаления, състрадание, жестокост, злоба са се натрупвали и сега се надигаха заканително като водите на прииждаща река. Тези бели стени. Моите бели стени. Белите стени на Марго. Бяхме стояли притиснати като пленници между тях толкова дълго време, заклещени в огромната им паст, като в бездънен стомах.

През целия ден неволно кръжах около една мисъл, че може би точно затова бе планирала всичко толкова детайлно, затова и планът й е бил толкова объркан и сложен. Защото дори и да искаш да заминеш, самото заминаване може да се окаже адски трудно. За това се иска подготовка, може би да седиш с часове в онзи минимол и да пишеш план след план, и може би това време там е било нейната емоционална и интелектуална подготовка, начинът, по който Марго си е представяла собствената си съдба.

Бен и Рейдар трябваше да репетират яко за церемонията по връчването на дипломите. Щяха да свирят марша в рок вариант, затова трябваше да ги чакам по-дълго. Лейси ми предложи да ме закара, но реших да ги изчакам и да си почистя шкафчето, защото не исках да идвам пак само за да свърша тая работа и пак да се подлагам на това усещане — как дробовете ми се задръстват с перверзна носталгия.

Шкафчето ми представляваше неподправен, истински, автентичен хаос. Едната половина служеше за съхранение на учебници, а другата — за съхранение на празни кутии от какво ли не. Спомних си, когато Лейси отвори шкафчето на Марго. Всички учебници бяха подредени, сякаш се е канела да дойде на училище и на другия ден. Придърпах една кофа за боклук и я сложих пред моя шкаф. Първо свалих снимката — аз, Бен и Рейдар усмихнати като кръгли идиоти. Прибрах я в раницата си и след това се зарових сред събраната за една година мръсотия — дъвки, увити в откъснат лист от тетрадка; химикалки без мастило; мръсни носни кърпички. Всичко в коша за боклук. И през цялото време си мислех само едно — никога повече няма да правя това. Никога повече няма да бъда тук, това никога няма да бъде моето шкафче, с Рейдар никога повече няма да си пишем бележки в час по математика, никога няма да видя Марго в другия край на коридора. Това беше първият път в живота ми, когато осъзнах, че толкова много неща няма да се случат никога повече. Никога.

Всичко това ми дойде в повече. Каквото и да си казвах наум, чувството беше непоносимо. Награбих нещата от шкафчето и ги натъпках в кофата за боклук. Всичко — снимки, бележки, бележници, учебници, всичко на боклука. Оставих вратата на шкафчето отворена и си тръгнах. Минах покрай залата, чух, че свирят химна. Не спрях. Навън беше топло, но се понасяше. Помислих си, че по целия път до нас има тротоари. И продължих да вървя.

Но колкото и парализираща да бе мисълта за всичките „никога повече“, самото тръгване бе превъзходно, велико чувство. Чисто. Възможно най-чистата дестилирана форма на свободата. Всичко, което имаше стойност и значение (с изключение на една снимка), замина в боклука, но чувството бе велико. Започнах да тичам. Исках по-бързо да увелича разстоянието между мен и училището.

Толкова е трудно да тръгнеш. Докато тръгнеш. И когато тръгнеш, разбираш, че това е най-лесното нещо на света.

И докато тичах, за първи път почувствах как се превръщам в Марго, аз бях Марго. И сега вече бях сигурен: тя не е в Орландо, не е във Флорида. Да си тръгнеш. Прекрасно чувство! Но чак след като си тръгнал. Ако бях с кола, а не пеша, вероятно нямаше да спра. Тя бе събрала смелостта да тръгне и когато е усетила това велико чувство. Не, тя нямаше да се върне за никаква церемония. Бях повече от сигурен.

Тръгвам и тръгването ме пълни с живот. Знам, че никога не мога да се върна. Но после? После накъде? Значи, продължавам да напускам, да си тръгвам от най-различни места, да тръгвам от едно място, да го напусна, да ида на друго, за да го напусна? Странстване без край?

Бен и Рейдар ме подминаха на половин километър от Джеферсън Парк. Бен наби спирачките въпреки тежкия трафик, гумите изсвистяха, аз побягнах към колата и се качих. Искаха да играем Резърекшън, но трябваше да им откажа. За първи път бях така близо до нея. Както никога преди.

20

През цялата нощ в сряда и целия четвъртък се опитвах да използвам това, което бях научил за нея, за да разбера значението на всички следи, които ми бе оставила, да намеря някаква връзка между картата и пътеводителите, или пък някаква връзка между Уитман и картите, която да ми помогне да разбера логиката на пътуването й. Но все повече започвах да мисля, че идеята да тръгне я е увлякла толкова много, че не е била в състояние да остави адекватна следа, по която да я последвам. И ако приемем, че е така, картата, която изобщо не е била предназначена за нас, беше най-добрият ни шанс да я намерим. Но нито едно от отбелязаните на картата места не беше конкретно. Дори точката върху Катскил Парк, която най-много ме интересуваше, защото не беше в или в близост до голям град, беше прекалено голямо място, прекалено населено, за да откриеш един-единствен човек. В „Песен за мен самия“ имаше препратки към конкретни места в Ню Йорк, но това бяха толкова много места, толкова локации… беше прекалено трудно, невъзможно да се проследят. Не е възможно да проследиш точка върху цялата карта, когато точката се движи от метрополис към метрополис.

В петък сутринта бях станал и вече прелиствах пътеводителите, когато майка ми и баща ми влязоха в стаята. Много рядко влизаха заедно, да не кажа почти никога. Стана ми зле, догади ми се, защото реших, че има новини за Марго. Лоши новини. Но чак след това се сетих, че беше денят на завършването ми.

— Готов ли си, приятелче? — попита баща ми.

— Да. Не е чак такова събитие, но ще е забавно.

— Един път се завършва гимназия — каза мама.

— Да — отвърнах, а те седнаха на леглото срещу мен. Забелязах как се спогледаха лукаво. — Какво има? — Попитах.

— Ами искаме да ти дадем подаръка за завършването — каза мама. — Ние много се гордеем с теб, Куентин. Ти си най-голямото постижение на нашия живот. И това е такъв специален ден за теб. И ние. Ти си… един велик млад мъж.

Усмихнах се и сведох глава. Тогава баща ми извади един много дребен подарък, опакован в луксозна синя хартия.

— Не! — казах и го изскубнах от ръката му.

— Хайде, отвори го.

— Не е възможно! — казах и гледах кутийката. Беше голяма колкото ключ. Тежеше колкото ключ. Разклатих — дрънчеше като ключ.

— Просто отвори кутията, слънце — каза майка ми нетърпеливо.

Разкъсах хартията. КЛЮЧ! Огледах го. Ключ от форд! Техните коли не бяха форд!

— Купили сте ми кола?!

— Да, подарък е от двама ни — каза баща ми. — Не е чисто нова, но е само на две години и само на трийсет хиляди километра.

Скочих и ги прегърнах.

— И е моя? Само за мен?

— Да! — извика екзалтирано майка.

Имах кола! Кола! Само за мен! Моя кола!

Пуснах ги и започнах да крещя: „Благодаря благодаря благодаря благодаря благодаря благодаря“, хукнах към всекидневната, после към вратата, отворих я по тениска и боксерки и там, паркиран на алеята към гаража, увит в огромна синя пандела, се кипреше фордът. Миниван.

Взели са ми миниван?! Можело е да вземат всяка една друга кола! От всички коли на света, ми бяха купили миниван! Миниван? О, боже на автомобилната несправедливост! С какво заслужих тази подигравка? Мръсен албатрос, махни се от врата ми! Ти, измамен, подъл Каин! Ти, перверзно чудовище, ти, жесток покровителю на високите автомобилни тавани и малкото конски сили!

Събрах смелост, надянах маската на благодарността, обърнах се и продължих да викам „благодаря благодаря благодаря“, но със сигурност съм звучал малко по-различно, защото това беше актьорско изпълнение. Кофти фалшиво и некадърно изпълнение.

— Е, разбира се, бяхме сигурни, че ще ти хареса, защото ти винаги си обичал да караш моя миниван — каза мама. И двамата сияеха, сляпо вярващи, че са ми осигурили транспорта на мечтите ми.

— Много е удобен да се возиш с приятелите си — добави баща ми. И само като си помислиш, че тези хора са специализирали анализ и разбиране на човешката душа!

— Сега трябва да се приготвим и да тръгваме, за да запазим добри места.

Не бях се къпал, не бях си приготвил дрехи. Технически погледнато, не се налагаше да избирам какво да облека, понеже нямаше да съм… облечен.

— Аз трябва да съм там чак в дванайсет и половина — казах. — Трябва да се приготвя.

Баща ми се намръщи.

— Исках да седнем по-напред, за да направя сним…

— Мога просто да взема МОЯТА КОЛА — прекъснах го. — И да закарам СЕБЕ СИ в МОЯТА КОЛА. — Казах усмихнат до уши.

— Точно така — съгласи се мама развълнувано. И какво толкова! Кола като кола. Но да карам мой собствен миниван, със сигурност беше крачка напред и нагоре спрямо това да карам нечий чужд миниван.

Върнах се на компютъра и информирах детайлно Рейдар и Лейси (Бен не беше на линия) за минивана.

OMNICTIONARIAN96: Всъщност това е страхотна новина, защото можем да оставим охладителя в колата ти. Става ли? Трябва да закарам нашите на церемонията, а не искам да видят.

QTHERESURRECTION: Няма проблем, не е заключен. Какво има в охладителя?

OMNICTIONARIAN96: Понеже никой не пи на партито в нас, останаха 212 бири и искахме да ги занесем в Лейси за партито у тях тази вечер.

QTHERESURRECTION: 212 бири?

OMNICTIONARIAN96: Охладителят е доста голям.

Бен се логна и започна да КРЕЩИ С ГЛАВНИ БУКВИ НА ВСЯКА ДУМА как се бил изкъпал, и как бил съвсем гол, и как трябвало да сложи само тогата и шапката. Всеки пишеше на всеки, темата беше завършването и как щяхме да идем по голи задници. После всички станаха да се приготвят. Влязох в банята и застанах точно под душа, за да усещам водата по лицето си. И си мислех. Ню Йорк или Калифорния? Чикаго или Вашингтон? Можех да тръгна. Веднага. Не само тя имаше кола, вече имах и аз. Можех да ида до петте точки на картата. Мислех си, че дори и да не я намеря, щеше да е по-забавно от поредното скучно лято в Орландо. Но не. Това е като да влезеш с взлом във Воден свят. Иска се внимателно планиране и обмисляне. После перфектният план трябва да се изпълни по брилянтен начин. И след това… нищо. След това е само Воден свят, само дето е нощ и нищо не се вижда. Тя го беше казала: удоволствието не е в това да правиш разни неща, а в изготвянето на план как да ги направиш.

Ето това си мислех, докато стоях под душа. За планиране. Седи в минимола с черната си тетрадка и планира. Може би планира маршрутите си и гледа картата само за да си представи как трябва да осъществи едно такова пътуване. Чете Уитман и подчертава онзи ред с безкрайното пътешестване. Защото това обича да си представя, че прави, това обича да планира.

Но дали наистина обича да прави това? Не. Защото Марго знае тайната, знае какво е да си тръгнеш. Тайната, която аз едва сега бях разбрал: да си тръгнеш, е велико чувство, чисто, истинско, но само когато си тръгваш от нещо, което е имало значение; нещо, което е било важно за теб. Да изскубнеш живота си с корените. Но не можеш да го направиш, ако животът ти не е пуснал корени.

И когато е тръгнала, тя е тръгнала за добро. Не можех да повярвам, че е тръгнала да странства безкрайно. Тя бе тръгнала (сега вече бях сигурен) към определено място. Към място, където да може да остане, докато това място придобие значение за нея, да остане достатъчно дълго, за да изпита същия екстаз, когато си отива от него, да изпита същото, когато си е тръгнала от тук. И има някое местенце на този свят, където никой не знае, че „Марго Рот Шпигелман“ има значение. И тя седи в ъгъла на това местенце и пише в черната си тетрадка.

Водата стана студена. Едва бях пипнал сапуна, но изскочих от банята, увих кърпа около кръста си и седнах на компютъра.

Изрових мейла на Рейдар с онази програма на Омникшънъри и свалих единствения плъгин. Програмата беше много добра. Първо вкарах пощенския код на южната част на Чикаго, натиснах на „локация“ и въведох радиус от трийсет километра. Веднага изкара сто отговора. От Нейви Пиър до Диърфилд. Прочетох първото изречение на всяка статия за около пет минути. Нищо не ми направи впечатление. После вкарах кода на Катскил Парк в Ню Йорк. Този път излязоха само осемдесет и два отговора. Бяха организирани по датата, на която е правена промяна в страниците или е вкарвана нова информация. Зачетох.

Удсток, Ню Йорк, е град в Ълстър Каунти, щата Ню Йорк, известен най-вече с легендарния Удсток концерт (погледнете Удсток концерт) през 1969, тридневно музикално събитие с участието на много изпълнители от Джими Хендрикс до Джанис Джоплин, който всъщност се е състоял в съседния град.

Езерото Катрин е малко езеро в Ълстър Каунти, щата Ню Йорк, известно с честите посещения на Хенри Дейвид Торо[21].

Катскил Парк се състои от 700 000 акра земя. Намира се в планината Катскил, обща собственост на държавата и местната управа, 5% са собственост на град Ню Йорк, който получава по-голямата част от водата за нуждите си от резервоари, частично разположени в парка.

Роскоу, щата Ню Йорк, е село с 216 домакинства.

Аглоу, Ню Йорк, е фиктивно съществуващо село, създадено от компанията „Ессо“ в началото на трийсетте години на двадесети век. В картите влиза като град на хартия, като картографски капан.

Кликнах върху линка и изчетох цялата статия.

Разположен на север от Роскоу, щата Ню Йорк, Аглоу е създаден от картографите Ото Линдберг и Ърнест Алпърс, които измислили името на града, като използвали инициалите на имената си и ги събрали в анаграма. Подобни трикове в картографията са известни от векове. Картографите измислят някое несъществуващо село или градче, улица и дори цели общини и ги слагат на картата си, но така, че да не се виждат ясно. Ако въпросният обект се появи на карта, направена по-късно, това служело като доказателство, че втората карта е плагиатство. Картографските капани за съхраняване на авторските права върху картите са известни също като ключови капани, хартиени улици, хартиени градове. Макар че много малко картографски корпорации днес признават съществуването им, картографските капани са много разпространени и в наши дни.

През 1940 година Аглоу, Ню Йорк, започнал да се появява и върху други карти, създадени от други картографски компании. „Ессо“ заподозрели, че става дума за нарушаване на Закона за авторското право, и завели няколко дела, но по това време неизвестен гражданин построил Централен супермаркет „Аглоу“ на същото място, където градчето било отбелязано върху карта на „Ессо“.

Сградата все още е там и е единствената сграда в Аглоу. Все още се появява върху много карти. Населението на хартиения град е нула души.

Всяка нова статия в Омникшънъри има подстраница за редакции и коментари. Страницата за Аглоу не бе редактирана от почти цяла година, но имаше един съвсем скорошен коментар от анонимен юзър:

За информация на този Който редактира статията: Населението на англоу Всъщност ще бъде Един човек до двадесет и Девети по Обед

Веднага разпознах странната употреба на главните букви. Правилата за употреба на главните букви са толкова несправедливи спрямо думите в средата на изречението. Гърлото ми се сви, но се опитах да се успокоя. Коментарът бе писан преди петнайсет дни. Бил е там през цялото време и ме е чакал да го видя. Погледнах часовника на монитора. Имах само двайсет и четири часа.

За първи път от седмици бях сигурен в едно: тя е жива. За първи път мислех за нея като за жив човек. Тя щеше да е жива поне още един ден. През всичките тези дни и седмици бях принуден да се концентрирам върху това, което вероятно прави, за да потискам обсебващата мисъл дали е жива, и едва сега разбрах колко съм бил ужасен, колко съм се страхувал, че можа да не е. Но… господи, тя беше жива!

Скочих от стола, кърпата ми падна, карай, зарязах я. Обадих се на Рейдар. Стиснах телефона между ухото и рамото си, докато дърпах някакви боксерки и къси гащи.

— Знам какво значи „хартиен град“. Можеш ли да влезеш от телефона си в интернет?

— Да. Пич, трябва вече да си тук. Сега ще ни нареждат.

Чух Бен да крещи в слушалката:

— Кажи му, че е в негов интерес да е гол.

— Рейдар — казах много сериозно, за да разбере, че става дума за нещо наистина сериозно. — Моля те, виж страницата за Аглоу, Ню Йорк. Намери ли я?

— Да. Чета. Стой така. О! О! Уау! Катскил! Това, което беше отбелязала на картата.

— Да. Така е. Иди на страницата с коментарите. Рейдар, там ли си?

— Мили боже!

— Да, да, знам — крещях в слушалката. Не чух какво ми каза, защото навличах някаква тениска. Но когато сложих телефона на ухото си, го чух да говори с Бен. И тогава затворих.

Потърсих инструкции как най-бързо може да се стигне до там. От Орландо до Аглоу не излязоха никакви резултати, целокупният интернет не беше и чувал за Аглоу, затова опитах с Орландо — Роскоу. Според компютъра, със средна скорост сто и пет километра в час, пътуването би отнело деветнайсет часа и четири минути. Беше два и петнайсет. Имах двайсет и един часа и четиридесет и пет минути да стигна до там. Разпечатах упътването, взех ключа от минивана и заключих входната врата на къщата.

— Деветнайсет часа и четири минути — казах. Бях набрал Рейдар, но Бен бе вдигнал вместо него.

— И какво мислиш да правиш? — попита той. — Със самолет ли отиваш?

— Не, нямам достатъчно пари и е на осем часа от Ню Йорк. С какъв самолет да ида? Така че ще карам до там.

Изведнъж Рейдар взе слушалката.

— Колко часа е до там?

— Деветнайсет часа и четири минути.

— Според кого?

— Гугъл мапс.

— Глупости — каза Рейдар. — Тези програми не изчисляват трафика. Ще ти се обадя след малко. И побързай. Трябва да се наредим след около… сега.

— Няма да идвам. Не мога да рискувам да губя никакво време — казах, но говорех на въздуха. Рейдар се обади след минутка.

— Ако поддържаш средна скорост сто и пет километра в час, ако не спираш и ако вземеш предвид средна натовареност на пътищата, ще ти отнеме точно двайсет и три часа и девет минути. Тоест, ще си там малко след един часа, така че трябва да наваксваш при всяка възможност.

— Моля? Ами…

— Не искам да критикувам — каза Рейдар, — но може би, докато сме на тази тема, човекът, за когото закъснението е хронично заболяване, трябва да изслуша един човек, който винаги е точен. Трябва да се появиш тук поне за секунда, защото, ако не дойдеш, родителите ти ще превъртят от притеснение, когато съобщят името ти, а теб те няма. И също така, не че това е най-важното ми съображение в случая, но само казвам, че бирата ни е в колата ти.

— Както виждаш, нямам време за това — отговорих.

Бен се наведе в слушалката и каза:

— Не бъди задник, ще ти отнеме пет минути.

— Добре, добре — казах, завих на червено и залепих педала на газта за пода. Набираше по-добре от този на майка ми, много малко по-добре. Тръгнах към училището. Стигнах до паркинга за три минути. Не паркирах, просто спрях в средата и изскочих от колата. Докато бягах като луд към салона, видях три индивида в черни тоги. Тичаха към мен. Видях тънките черни крака на Рейдар, фустата му се вееше зад него, Бен бягаше до него по гуменки и без чорапи. Лейси бягаше точно зад тях.

— Вземайте бирата — казах, докато профучавах край тях. — Трябва да говоря с родителите си.

Семействата на завършващите бяха насядали навсякъде в секторите на баскетболното игрище. Два пъти пробягах дължината на игрището, докато открия майка и татко. Бяха седнали към средата и ми махаха. Хукнах по стълбите, вземах по две наведнъж. Докато стигна до тях, вече бях останал без дъх. Клекнах до тях и казах:

— Добре, значи, няма да излизам отпред (учестено дишане), защото (учестено дишане) мисля, че намерих Марго (учестено дишане), и (учестено дишане) трябва да тръгвам, и телефонът ми е включен (учестено дишане), и моля, не ми се сърдете (учестено дишане), и пак благодаря за колата.

Майка ми уви ръка край кръста ми и каза:

— Какво? Куентин, за какво говориш? По-спокойно!

— Заминавам за Аглоу, Ню Йорк, и трябва да тръгна веднага. Това е всичко. Добре, тръгвам. Малко ме притиска времето. Телефонът ми е в мен. Обичам ви.

Трябваше да изскубна ръката си от нейната. И преди да успеят да кажат каквото и да е, аз вече търчах надолу по стълбите обратно към минивана. Бях вече вътре и пъхах ключа да запаля двигателя, когато видях Бен на седалката до мен.

— Вземай бирата и излизай — викнах.

— Идваме — каза той. — Ще заспиш и ще се пребиеш, ако караш толкова дълго време.

Обърнах се. Лейси и Рейдар набираха някакви номера на мобилните си.

— Трябва да кажа на нашите — каза Лейси и продължи да набира нервно. — Хайде, Куентин, тръгвай, тръгвай, тръгвай, тръгвай, тръгвай!

ТРЕТА ЧАСТ

Корабът

Час първи

Мина доста време, докато всички обяснят на родителите си, че 1) Няма да бъдем на раздаването на дипломите и 2) Отиваме с кола до щата Ню Йорк, за да 3) Видим един град, който практически не съществува, с надежда, че 4) След разучаване на употребата на Главна буква навсякъде из изречението в потребителски пост в Омникшънъри, считаме, че този пост е Доказателство, че 5) Това е Марго Рот Шпигелман, и тя се намира в този град.

Рейдар свърши с телефонните разговори последен и обяви:

— Искам да направя следното съобщение: родителите ми са ядосани, че пропускам церемонията. Приятелката ми е още по-ядосана, защото по план след около осем часа трябваше да правим нещо много специално и нямам намерение да разкривам повече подробности за гореспоменатото „специално нещо“. Искам да кажа, че силно се надявам това да е едно суперзабавно и приятно пътуване, което ще оправдае жертвите, които правя.

— Твоят талант да се държиш здраво за девствеността си е вдъхновение за всички нас — каза Бен.

Погледнах Рейдар в огледалото за обратно виждане.

— УРААА, ОТИВАМЕ НА ЕКСКУРЗИЯ! — извиках и колкото и да се опитваше да изглежда сърдит, видях как усмивката бавно плъзна по лицето му. Щастието да тръгнеш…

Вече бяхме на I-4, нямаше много коли, което само по себе си беше чудо. Карах в най-лявото платно с тринайсет километра над позволената скорост, защото веднъж бях чул, че не те глобяват, ако караш до петнайсет километра над ограничението.

Ролите бяха разпределени много бързо.

Лейси беше нещо като отговорник по провизиите. Направи списък с всичко, с което разполагаме към момента: половин Сникърс, който Бен ядял, когато съм се обадил за Марго, 212 бири, разпечатката с упътването как се стига до там, както и следните неща, които намери в чантата си: осем ментови дъвки, един молив, няколко кърпички, три тампона, слънчеви очила, гланц за устни, ключовете от тяхната къща, карта за членство в Християнската асоциация на младежта, карта за библиотеката, няколко касови бележки, трийсет и пет долара и карта за Бритиш Петролиъм.

— Толкова е вълнуващо! — каза Лейси. — Като затворници без провизии! Щеше да е добре да имаме малко повечко пари.

— Поне имаме картата за БП — казах. — Можем да заредим и да напазаруваме от супермаркета на бензиностанцията.

Погледах в огледалото и видях как Рейдар, облечен в тога и нищо друго, наднича в чантата й. Тоалетът му беше изрязан около врата и къдравите му косми се виждаха.

— Имаш ли боксерки, или нещо от сорта в тая чантичка? — попита той.

— Не, по-добре да пазаруваме в Гап — каза Бен.

Ролята на Рейдар, която той охотно пое, бе да смята с калкулатора. Завеждащ счетоводния отдел и отдел проучвания. Той се беше разположил на двете седалки зад мен. До него бяха разтворени упътванията и ръководството за поддръжка и управление на минивана. Опитваше се да сметне с колко километра трябва да караме, за да стигнем до обед на другия ден, колко пъти можем да си позволим да спрем, за да заредим и да не останем без бензин на пътя, къде и на какво разстояния има бензиностанции на БП, колко ще отнеме всяко спиране и колко време ще загубим при влизане и излизане в населени места, при намаляване на скоростта при прехвърляне от магистрала на магистрала и… такива неща.

— Можем да спрем за бензин четири пъти. Трябва да се спира за много, ама много кратко време. Максимум шест минути с отбиването от магистралата. Пред нас има три дълги ремонта по шосето, отделно изчислявам трафика в Джаксънвил, във Вашингтон и Филаделфия, макар че ще минем през Вашингтон в три през нощта, което малко помага. Според изчисленията ми, средната ни скорост трябва да е сто и петнайсет километра в час. Сега с колко караш?

— Сто — казах. — Ограничението е деветдесет.

— Качи на сто и петнайсет — каза той.

— Не мога. Опасно е и може да ме глобят.

— Качи на сто и петнайсет — каза пак. Натиснах газта. Имаше две трудности. От една страна, не бях сигурен, че трябва да карам толкова бързо, а от друга, миниванът и той не беше сигурен и си имаше своите колебания и тегоби. Започна да се тресе по начин, който вещаеше скорошен разпад. Останах в крайното ляво платно, макар че все още не бях най-бързата кола на шосето и ми стана криво, че хората ме изпреварват отдясно, но исках шосето пред мен да е празно, защото за разлика от останалите коли, аз не можех да си позволя да намаля. Ето това беше моята задача: да карам и да бъда много нервен. Сетих се, че вече ми се беше случвало да изпълнявам същата роля.

А Бен? Ролята на Бен беше да му се пикае. В началото си мислех, че основната му функция ще е на мрънкач. Че нямаме достатъчно дискове с музика, че всички радиостанции в Орландо са гадни, че само университетското радио ставало, което пък винаги било извън обхват. Но много скоро той заряза тази роля и се предаде на истинското призвание на сърцето си, на истинския си талант, на уникалната си дарба: да му се пикае.

— Трябва да пикая — каза в 3:06. Бяхме тръгнали преди четирийсет и пет минути. Оставаше ни приблизително един ден път.

— Е, добрата новина е, че ще спрем да пазаруваме — каза Рейдар. — Лошата е, че това ще се случи след четири часа и трийсет минути.

— Май ще устискам — отвърна Бен. В 3:10 съобщи: — Всъщност не, трябва да пикая, наистина трябва да пикая.

Всички казахме в един глас:

— Стискай!

— Но аз.

— Стискай!

И беше смешно. Бен повтаряше, че му се пикае, а ние го окуражавахме да стиска. И той се смееше и се оплакваше, че когато се смее, му се допикава още повече. Лейси се протегна и започна да го гъделичка. Той се смееше, виеше и пак се смееше. Аз също се смеех и не падах под сто и петнайсет. Зачудих се дали бе направила нещата така нарочно, за да тръгнем заедно и да се забавляваме. Не се бях смял по този начин от много, много време, от онази нощ, когато трябваше да карам и да бягам и когато пак прекарах часове зад волана на един друг миниван.

Час втори

Все още карах аз. Тръгнахме на север по I-95 към Флорида, близо до плажа, но не съвсем. Имаше много иглолистни дървета, прекалено високи и прекалено тънки, близки до моето телосложение. Но аз гледах пътя, изпреварвах останалите коли, от време на време някоя ме подминаваше, гледах кой е пред мен, кой е зад мен, кой се отдалечава, кой ме доближава.

Лейси и Бен, които седяха един до друг на седалката зад мен, и Рейдар, който беше най-отзад, започнаха да играят на някаква извратена версия на „Познай думата от метафизична гледна точка“. В смисъл, имаха право да виждат само неща, които не могат да бъдат видени физически.

— Виждам, виждам с малкото си око нещо трагикомично — каза Рейдар.

— Начинът, по който се смее Бен с дясната страна на устата си ли? — попита Лейси.

— Не. И не се дръж с Бен така, сякаш е някаква гугутка. Той е противно същество.

— Това е да си гол под тога, с която е трябвало да идеш да си вземеш дипломата от гимназията, и после всички хора от колите, които подминаваш или те подминават по пътя, да си мислят, че си облечен в рокля.

— Не — каза Рейдар. — Това е само трагично.

Лейси се усмихна.

— Ще ти хареса да носиш рокли, ще видиш! Толкова е приятно да усещаш бриза — съобщи Лейси.

— О, сетих се — обадих се аз. — Виждаш двайсет и четиричасова екскурзия с миниван. Комично е, защото тези екскурзии са винаги смешни, а е трагично, понеже газовете от колата ще унищожат планетата.

Рейдар отвърна, че не е това, и продължиха да гадаят в тоя дух. Аз карах, не спирах да се моля да не ми натресат някоя глоба и участвах в „Познай коя е думата от метафизична гледна точка“. Накрая трагикомичното нещо се оказа да не се явиш навреме на завършването си гол изпод взетата под наем тога. Минах покрай някакво ченге, което беше паркирало между двете платна. Даже не минах, направо го издухах. Хванах волана с две ръце. Бях сигурен, че ще ни последва и ще ме накара да спра. Но той не ни последва. Предположих, че се досеща, че карам с превишена скорост само защото наистина ми се налага.

Час трети

Бен седна отново на седалката до мен. Аз карах. Всички бяхме гладни. Лейси ни раздаде полагаемата порция от едно парче дъвка: много свежест, малко калории, хладен или гладен комфорт. Тя започна да пише най-дългия списък на света с неща, от които се нуждаехме и които трябваше да купим от БП при първото ни спиране. Надявах се да са добре заредени, защото, съдейки по дължината на списъка, щяхме да изкупим супермаркета.

Бен подскачаше на седалката и тресеше крака.

— Спри вече!

— От три часа ми се пикае!

— Мисля, че вече го спомена.

— Напълнил съм се с урина чак до белия дроб — каза той. — Честно, органите ми плуват в нея. Копеле, в момента седемдесет процента от теглото ми е урина.

— Аха — казах и се усмихнах с половин уста. Беше смешно, наистина, но бях уморен.

— Имам чувството, че ще заплача, но ме е страх, че ако пророня сълза, няма да е кристално чиста, а уринено жълта.

Тоя път ме разсмях.

Когато го погледнах след малко, той вече беше сложил ръка между краката си и силно притискаше с фустата на тогата.

— Какво, по дяволите… — попитах.

— Копеле, трябва да се изпикая. Едва го задържам — обърна се назад и попита с надежда: — Рейдар, кога спираме?

— Още поне двеста и трийсет километра, за да не спираме повече от четири пъти. Което прави един час и петдесет и осем цяло и пет минути, ако Кю поддържа тази скорост.

— Поддържам я — извиках. Точно бяхме подминали Джаксънвил и се приближавахме към Джорджия.

— Няма да успея, Рейдар. Дай ми нещо, в което да пикая.

Всички в едни глас:

— Не! Изключено! В никакъв случай! Дръж се като мъж! Дръж се така, както една викторианска дама се държи за девствеността си. Задръж го с гордост, с достойнство, с грация, както президентът на Съединените щати държи в ръце съдбата на свободния свят.

— ДАЙ МИ НЕЩО ИЛИ ЩЕ ОПИКАЯ СЕДАЛКАТА. СЕГА! БЪРЗАЙ!

— Господи! — извика Рейдар, за секунда разкопча колана си, мина зад седалките, отвори охладителя, извади бира, наведе се към Бен и му подаде шишето.

— Добре че се отваря без отварачка — каза Бен, уви ръка около тогата и махна капачката. После свали прозореца и видях как бирата се понесе из въздуха покрай колата и се изсипа като кратък дъжд върху шосето зад нас. Бен успя да напъха бутилката под тогата си, без да излага на показ прословутите най-големи топки в света, и след това всички просто седяхме, мълчахме и чакахме, без да гледаме.

Лейси тъкмо казваше „Не можеш ли да постискаш още малко“, когато го чухме. Никога не бях чувал такъв звук, но го разпознах. Не е възможно да объркаш звука от падаща на дъното на празна бутилка урина. Звучи като музика, между другото. Като отвратителна музика с много бърз ритъм. Погледнах към Бен и видях облекчението в очите му. Усмихваше се и гледаше някъде напред.

— Колкото по-дълго чакаш, толкова по-хубаво е усещането — каза. Звукът се промени от падане на урина върху дъното, в падане на урина върху урина и започна да клокочи. И тогава той се усмихна пак и изведнъж рече:

— Копеле, дай още една бира.

— Още една бутилка, веднага! — извиках.

— Идва — и Рейдар пак скочи от седалката, пъхна глава в охладителя, измъкна бирата от леда, отвори я, леко свали прозореца и изля бирата навън. Всичко стана за секунди. Бен беше започнал да мята отчаяно очи, изпадна в луда паника и когато Рейдар му подаде бутилката, се завайка:

— Ъ… смяната на бутилките… ъъъ… ще е много трудна — каза Бен. Под фустата му се проведоха сложни и трескави маневри, а аз се опитвах да не мисля и да не си представям какво става там, когато изпод тогата му се подаде една бутилка „Милър“, пълна с урина (за мое огромно учудване, изглеждаше точно като самата бира „Милър“). Бен сложи пълната бутилка в поставката за чаши, грабна новата бутилка и после въздъхна с облекчение.

Всички останали наблюдавахме пълната бутилка в поставката за чаши и се надявахме и се молехме. Пътят беше доста добър, нямаше бабуни и дупки, но амортисьорите на минивана не бяха точно мечтата на шофьора, който кара с отворена бутилка, пълна с урина, едва закрепена в поставката за чаши.

— Бен, ако една капка пикоч падне в новата ми кола, ще ти отрежа топките.

Бен все още пикаеше, но ме погледна и се усмихна.

— Ще ти трябва доста голям нож, копеле.

Най-сетне чух, как струята намалява, и с едно много бързо движение Бен метна новата бутилка през прозореца. Тази в поставката за чаши я последва.

Лейси се преструваше, че се дави от погнуса, но в един момент ми се стори, че май не беше преструвка. Рейдар каза:

— Колко вода си пил тази сутрин? Осемнайсет литра?

Но Бен се усмихваше, вдигнал триумфално юмруци във въздуха, и крещеше:

— Нито капка на седалката! Аз съм Бен Старлинг! Първи кларнет в духовия оркестър. Рекордьор по държане на бирено буре! Шампион по уриниране в кола! Размазах ги! Аз съм най-великият!

Трийсет и пет минути по-късно, към края на третия час, той плахо попита:

— Кога казахте, че ще спираме?

— След час и три минути, ако Кю не пада под скоростта — отговори Рейдар.

— Добре. Добре. Хубаво. Няма проблем. Защото ми се пикае.

Час четвърти

За първи път Лейси попита:

— Наближаваме ли?

Засмяхме се. Но вече бяхме в Джорджия, щат, който обичам и обожавам заради една причина — ограничението за скоростта е сто и петнайсет километра в час и можех да карам с петнайсет отгоре. Като изключим това, Джорджия прилича досущ на Флорида.

Използвахме времето да се подготвим за спирането. Беше много важна спирка, защото бях много, много, много гладен и освен това бях започнал да се дехидратирам. По някаква необяснима причина дебатите около покупките в БП действаха успокоително на нечовешките болки в стомаха ми. Лейси направи списъци за всеки от нас. Използва гърба на касовите бележки, които бе намерила в чантата си. После накара Бен да се наведе през прозореца и да провери от коя страна на колата е капачката на резервоара. А след това всички трябваше да запаметим списъка с покупките си, а накрая Лейси ни изпита. Няколко пъти преговорихме как ще процедираме на бензиностанцията, защото всичко трябваше да е много бързо, като с колите на автомобилните състезания, когато спират в бокса за ремонт или нещо от сорта.

— Още веднъж — подкани Лейси.

— Аз напълвам резервоара — каза Рейдар. — Слагам маркуча и докато пълни, бягам вътре и ти давам картата, макар че по закон трябва да съм до колата. После се връщам до колонката и хващам помпата.

— Аз нося картата на момчето на касата — каза Лейси.

— Или момичето — допълних.

— Няма никакво значение — отвърна тя.

— Само казвам да не подхождаш сексистки.

— О, както и да е, Кю, стига! Занасям картата на лицето на касата и му/й казвам да маркира всичко, което оставим там. След това отивам да пишкам.

— В това време аз вземам всичко по моя списък и го нося на касиерката — изрецитирах аз.

— А аз пикая и когато свърша с това, вземам всичко по моя списък — каза Бен.

— Най-важното! Не забравяйте тениските! — напомни Рейдар. — Хората не спират да надничат в колата и да ме гледат странно.

— Излизам от банята и подписвам касовата бележка — каза Лейси.

— И когато напълня бензина, сядам в минивана и отпрашвам, защото тук ви е мястото. И пак повтарям — ще ви оставя и няма да ми мигне окото! Имате точно шест минути! — каза Рейдар.

— Шест минути — кимнах.

— Шест минути — потвърди Лейси.

— Шест минути — каза Бен.

В 5:35 следобед и с хиляда и петстотин километра пред нас, Рейдар каза, че БП е на следващата отбивка.

Докато завивах към бензиностанцията, Лейси и Рейдар бяха в готовност да скочат навън, Бен беше разкопчал колана си и седеше с една ръка на дръжката на вратата. Поддържах максимална скорост, доколкото беше възможно, и накрая набих спирачките точно пред колонката. Миниванът подскочи и всички изхвърчаха от вратите. Рейдар и аз се сбутахме пред колата, аз му метнах ключа и хукнах към супера. Лейси и Бен вече влизаха. Бен хукна към тоалетната, а Лейси обясни на жената с посивяла коса (беше жена!!!), че ще купуваме доста неща и че бързаме ужасно много, и че я молим да маркира всичко, което донесем до касата, и че всичко ще бъде платено с БП картата. Жената беше крайно озадачена, но се съгласи. В този миг Рейдар влетя, роклята му се вееше във всички посоки, и даде картата на Лейси.

В това време аз търчах из супермаркета и събирах всичко по моя списък. Лейси трябваше да вземе напитките, аз храните, а Бен останалите стоки. Бягах из магазина, сякаш бях гепард, а пакетчетата с тортила чипс бяха ранени газели. Награбих чипс, фъстъци, пакетчета със сушено телешко и хукнах към касата. После бегом към сладкишите. Много Ментос, много Сникърс и… това го няма в списъка, ама майната му… и много Нърдс[22]. Толкова ги обичам! Взех три пакета. После към деликатесите. Имаше няколко възстарички сандвича с пуешко, което поразително приличаше на шунка. Взех два. Докато търчах към касата, грабнах две пакетчета бонбони с плодов сироп, една голяма кутия кексчета с крем и неизброимо количество енергийни блокчета. Бен вече стоеше на касата в своята тога и подаваше на касиерката някакви тениски и слънчеви очила от четири долара. Лейси дотърча с няколко галона газирана вода, енергийни напитки, минерална вода. Всичко в големи бутилки. Такива, в които Бен можеше да пикае, без да се налага да сменя.

— ЕДНА МИНУТА! — извика Лейси. Паникьосах се. Въртях се в кръг, оглеждах стоките из магазина и се опитвах да си спомня какво съм забравил. Четвъртата група храни? Коя беше? Погледнах списъка. Май бях взел всичко, но все ми се струваше, че забравям нещо много важно. Нещо. Какво? Хайде, Якобсен, сети се. Чипс, сладко, пуешко с вид на шунка и… какво? Какво друго има в един магазин? Месо, чипс, сладко, и, и, и, и… кашкавал? — КРЕКЕРИ! — Извиках и хукнах към щанда с крекерите. Награбих крекери с кашкавал, крекери с фъстъчено масло, малко от „курабийките на баба“ с фъстъчено масло и ги метнах на касата. Жената вече прибираше стоките в найлонови торбички. Излезе към сто долара, без бензина. Цяло лято щях да се издължавам на родителите на Лейси.

Последва момент на изчакване, жената беше пъхнала картата на Лейси. Погледнах часовника си — трябваше да потеглим след двайсет секунди. Най-сетне чух, че апаратът печата касовата бележка. Жената я скъса, Лейси надраска името си, с Бен грабнахме торбите и хукнахме към колата. Рейдар натискаше педала на газта на място, за да ни подкани да бягаме по-бързо, и ние тичахме като луди през паркинга. Тогата на Бен се ветрееше зад него, за миг ми заприлича на магьосник в черно с много бели кокалести крака и с големи торби в двете ръце. Виждах краката на Лейси, стегнатите от напрежение мускули на глезените й. Не знам как съм изглеждал, но знам как се чувствах. Чувствах се млад, палав, безсмъртен. Видях как Бен и Лейси се качиха през плъзгащата се врата. Аз се качих след тях, но се приземих върху чантите с напазаруваното и върху Лейси. Рейдар изстреля колата още преди да затворя вратата, зави рязко покрай колите на паркинга и остави първия отпечатък от изгорена гума на миниван в кратката, но интересна история на минвана като превозно средство. Убеден съм, че никой няма да остави такъв отпечатък и в бъдещата история на този вид… транспорт. Рейдар зави наляво към магистралата с леко несигурна скорост и се сля с колите. Бяхме приключили четири секунди по-рано и, разбира се, се поздравихме както правят в боксовете на НАСКАР. Имахме всичко. Бен имаше много контейнери за урина, аз имах прилично количество сушено телешко, Лейси си имаше нейния Ментос, Рейдар и Бен имаха тениски, които можеха да сложат върху тогите. Миниванът стана нашата биосфера — дай ни бензин и можем да караме до края на света.

Час пети

Е, да, май някои неща липсваха, както се оказа след няколко минути. В бързината с Бен бяхме направили няколко умерено сериозни (но не фатални) грешки. Рейдар седеше отпред сам и караше, а аз и Бен — зад него и подавахме нещата на Лейси, която беше най-отзад и ги подреждаше по някаква организационна система, известна и понятна само и единствено на самата нея.

— Защо едните таблетки не са на едно място с другите? — попитах. — Не е ли редно всички хапчета да са на едно място?

— Кю, слънчице, ти си момче. Не ги разбираш тези неща. Едното е при шоколада и бутилките с Маунтин Дю, защото тези неща съдържат кофеин и ти помагат да не заспиваш. Другите са в случай на преяждане със сушеното телешко, защото, когато ядеш, се чувстваш уморен.

— Изумително — казах и й подадох последния пакет от моята торба. И тогава тя попита:

— Кю, къде е храната, която е… знаеш… хубавата храна?

— А?

Лейси извади копие от моя списък и ми прочете:

— Банани, ябълки, сушени червени боровинки, стафиди.

— О! О! О, да! Четвъртата група храни не е била крекери.

— Кю! Не мога да ям нищо от тези неща! — беше бясна.

Бен сложи ръка на лакътя й и я успокои:

— Е, можеш да ядеш от курабийките на баба. Те са полезни. Направени са от баба. Баба никога няма да ти навреди. Баба ти мисли само доброто.

Лейси издуха кичур коса от лицето си. Изглеждаше истински ядосана.

— Освен това, има енергийни блокчета. В тях има много витамини.

— Да, витамини и милиони калории — каза тя.

Рейдар се обади от предната седалка:

— Ако някой говори лошо за енергийните блокчета, спирам колата. Искате ли да спра колата?

— Винаги когато ям енергийно блокче, си казвам: „Аха, значи такъв екстаз изпитват комарите, когато смучат кръв“ — продължи Бен.

Отворих едно и го сложих под носа на Лейси.

— Само помириши. Усети как ухае на витамини и здраве.

— Искаш да ме направиш дебела.

— И пъпчива — каза Бен. — Не забравяй! И пъпчива.

Лейси взе десертчето от ръката ми с погнуса и отхапа с крайно нежелание. После затвори очи, за да прикрие оргазмичното удоволствие от вкуса му.

— Господи! Има вкус на… надежда, ако надеждата имаше вкус.

Последно се захванахме с торбата, в която бяха двете тениски. Бен и Рейдар бяха много развълнувани, защото вече нямаше да изглеждат като двама тъпанари, облечени в глупави рокли, а щяха да изглеждат като двама тъпанари, облечени в глупави рокли и гигантски тениски върху тях.

Но когато Бен разопакова тениските, се явиха два… малки проблема. Първо, оказа се, че в бензиностанциите в Джорджия размер L не е като в останалите… места на света, не отговаря на размера L на Олд Нейви примерно. Тениските по бензиностанциите са гигантски, с размер на голям чувал за боклук. Бяха горе-долу колкото тогите, съвсем малко по-малки. Но този проблем рязко избледня на фона на втория. И двете тениски имаха грамадни щампи на знамето на Конфедерацията[23] и надпис „Наследство без омраза“.

— О, не, не е истина. Нали не е истина? — каза Рейдар, щом му показах защо се смеем. — Бен Старлинг, надявам се да не съм разбрал правилно, че си донесъл на черния си приятел расистка тениска.

— Взех първите две, които видях, пич.

— Точно в момента не съм ти ник’ъв пич — каза Рейдар, но се смееше. Подадох му тениската, той хвана волана между коленете си и се мушна в нея. — Надявам се да ме спрат ченгетата. Много ми се иска да видя как те ще реагират на един чернокож с тениска на Конфедерацията, при това върху черна тога.

Час шести

Незнайно защо, но шосе I-95, малко на юг от Флорънс, Южна Каролина, се оказа мястото, което всеки бе избрал да се тренира да кара кола в петък вечер, така че се набихме в задръстване, дълго около десет километра. Колкото и да му се искаше да кара по-бързо, Рейдар едва успяваше да вдигне до 50 километра в час, и то при по-голям късмет. Аз седях отпред и се опитвах да не се притеснявам. За да не мислим за задръстването, започнахме да играем на една игра, която току-що бяхме измислили. Казва се „Този е жиголо“. В тая игра започваш да си представяш живота на хората в колите край теб.

Карахме до една латиноамериканка в стара, очукана „Тойота Корола“. Наблюдавах я през ранния здрач.

— Оставила е семейството си, за да дойде тук — казах. — Пребивава незаконно. Праща пари на семейството си всеки трети вторник на месеца. Има две малки деца, мъжът й е имигрант. В момента е в Охайо. Прекарва със семейството си три или четири месеца в годината, но се разбират много добре.

Рейдар се наведе и я погледна за секунда.

— Господи, Кю! Каква е тая мелодрама? Не е така. Жената е секретарка в адвокатска фирма — погледни как е облечена. Пожертвала е пет години от живота си да учи, но скоро и тя ще вземе адвокатска диплома. И няма деца, няма и мъж. Но има приятел. Малко е непостоянна във връзките си и се страхува от обвързване. Приятелят й е бял и се чувства малко некомфортно с нейния по-буен темперамент и с този поглед над нещата, който вероятно му напомня за „Треска в джунглата“[24].

— Има халка — казах. В интерес на истината, Рейдар не можеше да я разгледа, но аз имах възможност да я огледам добре. Беше в колата вдясно от мен. Виждах я през матираните стъкла. Гледаше право напред и пееше с радиото. Толкова много хора! Колко е лесно да забравиш, че светът е пълен с хора, до пръсване. И можеш да си представиш живота на всеки един от тях и постоянно да ги виждаш съвсем погрешно, да си ги представяш такива, каквото изобщо не са. Имах чувството, че това е важна идея, една от онези, които мозъкът ти трябва да приеме много бавно, да се увие около нея като питон и да я смели така, както питонът смила храната си — бавно. Но преди да продължа в тази насока, Рейдар обясни:

— Носи халка, за да не й се пускат перверзни типове като теб.

— Може би е така — усмихнах се аз, взех нагризаното десертно блокче и отхапах. Настана тишина и пак се замислих как можеш да виждаш хората, без да ги виждаш изобщо, мислех за матираните прозорци между мен и тази жена, която все още караше до нас. И двамата бяхме в коли, оградени с прозорци, навсякъде огледала, и двамата лазехме по задръстената магистрала. Когато Рейдар заговори, разбрах, че и той бе мислил по въпроса.

— Интересното в „Този е жиголо“, искам да кажа в самата игра, е, че в крайна сметка разкрива много повече за човека, който прави предположенията и си представя живота на непознатия човек, отколкото за самия непознат човек, чийто живот се опитваш да си представиш.

— Да — казах. — Точно това си мислех.

И за първи път си помислих, че Уитман, независимо че бе написал красиви стихове и всичко останало, е бил прекалено голям оптимист. Можем да чуем другите, можем да отидем при тях, да пътуваме до тях, без да се помръднем от стола си, можем да си ги представим, и всички сме свързани с тази луда коренна система, като милиарди стръкове трева, но след тази игра започнах да се чудя дали наистина можем да бъдем някой друг.

Час седми

Най-сетне видяхме причината за задръстването — някакъв голям камион се беше обърнал на средата на шосето. Подминахме го и пак качихме скоростта, но Рейдар пресметна наум, че не трябва да падаме под сто двайсет и пет километра в час. От цял час Бен не се бе оплаквал, че му се пикае, и то поради простата причина, че спеше. Точно в шест той взе хапче без кофеин, легна отзад и с Лейси го закопчахме с двата колана. Чувстваше се много по-неудобно, но 1) Беше за негово добро и 2) Всички знаехме, че след двайсет минути никакъв дискомфорт няма да има значение за него, защото ще е заспал като пън и щеше да се събуди в полунощ. Точно в девет вечерта сложих Лейси да спи, закопчана с предпазните колани на задната седалка. Щяхме да я събудим в два часа. Идеята беше всеки да поспи една „смяна“, за да не пристигнем като парцали и да не се налага да подпираме с клечки клепачите си, когато се доберем да Аглоу.

Миниванът се бе превърнал в нещо като малка къща: аз седях на предната седалка до Рейдар, в най-хубавата „стая“ на къщата — бърлогата. Имаше много място и прекрасна гледка, а и седалката беше доста удобна.

На пода пред бърлогата беше офисът. Там бяха разположени картата на Америка, която Бен бе взел от БП, упътването, което бях разпечатал, и намачкан лист, върху който Рейдар бе правил изчисленията си за средната скорост и разстоянията.

Рейдар беше на шофьорската седалка. Всекидневната. Приличаше на бърлогата, само че там не можеше да се чувстваш чак толкова отпуснат. Освен това там беше и много по-чисто.

Между всекидневната и бърлогата се намираше кухнята. В нея съхранявахме значителни запаси храна и онази магическа енергийна напитка Блуфеин, която Лейси бе включила в списъка за пазар. Блуфеинът се продава в малки, причудливо оцветени стъклени бутилки и има вкус на син захарен памук и бонбони. Освен това те държи буден от мига, в който я изпиеш, до края на човешката история, но те прави леко нервен. С Рейдар се разбрахме да спрем да пием от това чудо на века два часа преди времето ни за почивка. Моето време за сън трябваше да започне в полунощ, когато Бен се събуди.

Първите две задни седалки бяха първата спалня. Тя не беше много удобна и не всеки я предпочиташе, защото бе в непосредствена близост до кухнята и хола, където хората са будни, говорят и радиото работи, но само когато хване хубава радиостанция.

Зад първата спалня беше втората спалня, която бе много по-тъмна, по-тиха и като цяло много по-удобна от първата.

Зад нея се намираше хладилникът. Към момента там имаше 210 пълни бирени бутилки, в които Бен все още не беше пикал, сандвичите от пуешко, което поразително приличаше на шунка, и няколко бутилки кола.

Тази къща притежаваше страшно много предимства. Навсякъде имаше мокет, климатик и отопление, долби съраунд. В интерес на истината, обитаемата част не надхвърляше 15 квадратни метра, но панорамата не можеше да се сравни с нищо.

Час осми

Точно след Южна Калифорния видях, че Рейдар се прозява, и настоях да си сменим местата. Обичам да карам — превозното средство бе миниван, но това си беше моят миниван. Рейдар се премести в първата спалня, докато аз държах волана и прескочих кухнята, за да седна в хола — на шофьорското място.

Пътуването те учи на много неща. Най-вече на неща, които не си и подозирал за себе си. Например никога не ми беше минавало през ума, че съм човек, който може спокойно да се изпикае в полупразна бутилка от Блуфеин, без да спира да кара със сто и двайсет километра в час през Южна Каролина. Но се оказа, че съм точно такъв човек.

Освен това не знаех, че ако смесиш много урина със съвсем малко Блуфеин, се получава ярък, изумителен тюркоазен цвят. Изглеждаше толкова красиво, че ми се прищя да затворя бутилката с капачка и да я запазя, за да я покажа на Лейси и Бен, когато се събудят.

Но Рейдар не мислеше така.

— Ако не изхвърлиш веднага това лайно от прозореца, това ще е краят на нашето единайсетгодишно приятелство.

— Не е лайно, пикня е.

— През прозореца! — нареди той и аз го хвърлих. В огледалото за обратно виждане видях как бутилката се удари в асфалта и се пръсна като балон, пълен с вода. И Рейдар го видя.

— Господи! Надявам се това да е само едно от онези толкова травмиращи събития в душата на човека, когато се включва някакъв защитен механизъм и забравяш, че изобщо са се случили.

Час девети

Никога не бях предполагал, че може да ми писне да ям енергийни десертчета. Но и това се оказа възможно. Бях изял само две хапки от четвъртото за деня, когато стомахът ме заболя. Прибрах го в конзолата. Тази част от кухнята беше „килер“.

— Нямаше да е зле да имахме някоя и друга ябълка — каза Рейдар. — Господи, само като си представя вкуса на една хубава, сочна ябълка!

Въздъхнах. Как можах да забравя тъпата четвърта група храни! Освен това, въпреки че бях спрял да пия Блуфеин преди няколко часа, бях доста превъзбуден и нервен, не можех да спра да мърдам и имах постоянни тикове.

— Все още съм доста нервен — казах.

— Да. И аз не мога да спра да си мърдам пръстите — погледнах надолу и видях, че не спира да барабани по коленете си. — Искам да кажа, че се опитвам да спра, но не мога.

— Добре, аз не съм уморен. Предлагам да караме до четири и да ги събудим чак тогава. После можем да спим до осем.

— Добре — съгласи се Рейдар. Млъкнахме. Движението по шосето беше намаляло. Бяхме само ние и тук-там някой малък камион. Имах чувството, че мозъкът ми обработва информация единайсет хиляди пъти по-бързо от обичайното, и всичко ми се струваше много лесно. Да караш по магистрала, е най-лесното и най-приятно нещо на света: трябваше само да стоя между двете линии и да не се приближавам много до другите коли, другите коли да не се приближават до мен и да продължавам да напускам, да напускам всичките тези места. Може би и тя се е чувствала така. Но знам, че ако не бяха дошли с мен, никога нямаше да се чувствам така.

После Рейдар се обади:

— Е, щом няма да спим до четири.

— Да, трябва да отворим още едно шише Блуфеин — довърших изречението.

Така и направихме.

Час десети

Дойде време за второто ни спиране. Беше 12:13 след полунощ. Усещах пръстите си като… не като пръсти, а сякаш бяха изтъкани от… импулси. Не можех да спра да барабаня по волана.

Рейдар намери следващата БП в интернет и решихме да събудим Бен и Лейси.

— Ще спираме скоро — викнах. Никаква реакция.

Рейдар се обърна и сложи ръка на рамото на Лейси.

— Лейси, събуди се, спираме.

Нищо.

Включих радиото и намерих някаква радиостанция с ретро хитове. Пуснаха Beatles. Песента беше Good Morning. Увеличих звука. Никаква реакция. Рейдар го увеличи още малко. И още. И още. И после почна припевът и той запя с тях. Включих се и аз. Мисля, че това, което ги събуди, не беше песента, не беше силата на звука, а моето фалшиво дране.

— СПРЕТЕ ГО! — извика Бен. Намалихме музиката.

— Бен, ще спираме. Ще пикаеш ли?

Той не отговори веднага. Нещо се раздвижи в мрака и се запитах дали има някаква специална стратегия за проверяване на състоянието на пикочния мехур, за която само Бен да знае.

— Мисля, че не.

— Добре, тогава ти ще сипваш бензина.

— Като единственото момченце тук, което не е пикало в кола, влизам първи — каза Рейдар.

— Шшшшш! Шшшш! Всички да млъкнат! — измърмори Лейси.

— Лейси, трябва да станеш да пишкаш — каза Рейдар. — Ще спираме.

— И можеш да си купиш ябълки — добавих.

— Ябълки — каза тихичко с щастливото си тънко гласче. — Обичам ябълки.

— И след това трябва да караш, затова наистина трябва да се събудиш — допълни Рейдар.

Тя седна, ала гласчето й не беше тънко и щастливо.

— Това вече не ми харесва.

Влязохме в отбивката и се оказа, че бензиностанцията е на 12 километра, което не беше кой знае колко много, но според Рейдар щяло да ни коства около четири минути, а и бяхме загубили време със задръстването в Южна Каролина. И на всичкото отгоре — след час наближавахме участък в ремонт, което вече беше сериозен проблем. Но нямах право да се притеснявам. Лейси и Бен се бяха разбудили достатъчно, за да излязат от колата. Както и на предната бензиностанция, заковах пред колонката, всички изхвърчаха навън, метнах ключовете на Бен, той ги улови във въздуха.

Когато с Рейдар минахме покрай белия мъж зад касата, Рейдар се спря, понеже забеляза, че човекът го гледа с отворена уста.

— Да, така е — каза без грам притеснение. — Нося тениска със знамето на Конфедерацията. Под нея нося тога. Между другото, продавате ли някакви панталони?

Мъжът очевидно не знаеше какво заключение да си прави и какво да мисли, но реши да отговори:

— Имаме камуфлажни панталони при автомобилното масло.

— Много добре — каза Рейдар и се обърна към мен: — Съкровище, би ли бил така добър да ми вземеш едни камуфлажни панталони. И може би… някоя по-хубава тениска?

— Ник’ва грижа — отвърнах.

Оказа се, че камуфлажните панталони не се продават в нормални размери, а само в среден и голям размер, което не ми говореше нищо. Взех едни в среден размер и после грабнах една розова тениска с надпис „Най-добрата баба на света“. После взех още три шишета Блуфеин.

Подадох всичко на Лейси в мига, в който излезе от тоалетната. Понеже Рейдар беше в мъжката тоалетна, тръгнах към женската. Никога не бях влизал в женска тоалетна на

бензиностанция и беше съвсем ново приключение за мен.

Разлики:

Няма машина за кондоми.

По-малко графити по стените.

Няма писоари.

Миризмата е кажи-речи същата, което силно ме разочарова.

Когато излязох, Лейси плащаше, Бен натискаше клаксона. Изпаднах в леко объркване, но се сетих, че трябва да бързам към колата.

— Изгубихме цяла минута — каза Бен. Лейси вече завиваше към магистралата, Бен седеше до нея.

— Съжалявам — обади се Рейдар, който се опитваше да си обуе камуфлажните панталони под халата. — Но погледни от положителната страна — имам панталони. И нова тениска. Кю, къде е тя всъщност?

Лейси му я подаде.

— Много смешно. Ха-ха.

Свали тогата и сложи тениската на най-добрата баба на света, а в това време Бен не спираше да мрънка, че никой не му е взел панталони. Каза, че го сърби задникът. Но като се позамисли малко, отсърбя го, но пък му се допика.

Час единайсети

Стигнахме до участъка в ремонт. Магистралата се сви до едно платно и, разбира се, попаднахме зад трактор с ремарке, който се движеше точно с петдесет километра в час, колкото беше и ограничението. Лейси бе най-подходящият шофьор за тази ситуация. На нейно място щях да изтръгна волана. Но тя си лафеше безгрижно с Бен и си караше най-спокойно. По едно време обаче се обърна и каза:

— Кю, трябва да пишкам. Така или иначе загубихме време зад тоя с ремаркето.

Кимнах. Не можех да я виня. Ако не бях момче и ако не бях открил способността си да пикая в празна бутилка, отдавна да ги бях принудил да спрат. Момичето беше истински герой, че издържа толкова дълго.

Тя спря пред някаква денонощна бензиностанция, а аз излязох да се разтъпча. Краката ми бяха като гумени. Когато Лейси се върна на бегом в колата, аз седях зад волана. Не знам как изобщо се бяха оказал там, не помня кога съм седнал и нямах обяснение защо бях решил, че мога да карам. Тя застана пред предната врата, видя ме — прозорецът беше отворен.

— Мога да карам — казах. В крайна сметка колата беше моя, мисията беше моя.

— Наистина? Сигурен ли си?

— Да, да, няма проблем, чувствам се добре.

Тя отвори плъзгащата се врата, качи се и легна в първата спалня.

Час дванайсети

2:40 сутринта. Лейси спеше, Рейдар спеше. Аз карах. Никой на пътя. Повечето от камионите вече бяха по гаражите и шофьорите спяха. От време на време виждахме светлините на някоя кола в отсрещното платно, но само толкоз. Бен ме държеше буден. Не спираше да говори. Говорехме за Марго.

— Мислил ли си как реално ще намерим това Аглоу — попита той.

— Имам бегла представа къде е отбивката. То на практика е само една отбивка и нищо повече.

— И тя какво? Ще седи в някое ъгълче на колата си, опряла брадичка в дланите си, и ще те чака?

— Няма да е зле да се окажеш прав.

— Копеле, трябва да ти призная, че леко се тревожа за теб. Че може да… ако нещата не се развият, както си ги представяш… да се разочароваш.

— Просто искам да я намеря — казах, защото това беше самата истина. Исках да я видя жива, в безопасност… намерена. Исках да изсвиря тази струна. Останалото бяха подробности.

— Да, но… Не знам — усещах, че ме гледа, и сега беше другият, сериозният Бен. — Просто… просто запомни, че понякога виждаш човека по един начин, а той изобщо не е такъв. Например аз винаги съм мислил, че Лейси е секси, страхотна и много готина. Но сега, когато съм истински с нея… не е съвсем същото. Хората са различни, когато ги усетиш, помиришеш, видиш отблизо. Не знам дали ме разбираш.

— Това го знам — казах. Колко дълго я бях виждал, колко дълго си я бях представял съвсем грешно, съвсем различна от това, което всъщност… вероятно е.

— Само казвам, че ми беше много лесно да я харесвам преди. Винаги е по-лесно от разстояние. Но когато спря да бъде това изумително, изключително, съвършено… нещо и се превърна в едно обикновено момиче, което поддържа странна любовна връзка с определени видове храни, и сменя настроенията си, и понякога е мрачна, и понякога обича да командва… е, тогава се наложи да започна да харесвам един съвсем различен човек.

Усетих как бузите ми пламнаха.

— Искаш да кажеш, че не харесвам Марго? След всичко това, след дванайсет часа в тая кола, да си помислиш, че не ми пука, защото аз. — Спрях. И подхванах наново: — Мислиш си, че сега, като имаш приятелка, можеш да ме гледаш от върха на планината и да ми изнасяш лекции? Понякога си такъв…

Спрях да говоря, защото в обсега на светлината на фаровете видях нещото, което щеше можеше да ме убие след няколко секунди.

Две крави на шосето. Появиха се изневиделица. Едната стоеше неподвижно в другото платно, а в нашето бе застанал някакъв огромен добитък, колкото цялата дължина на колата, и не мърдаше. Само главата му беше обърната в нашата посока и ни преценяваше с празните си очи. Кравата беше бяла, без никакви петна, млечнобяла. Една грамадна стена от кравешко бяло, по която не можеш да се качиш, не можеш да я заобиколиш, не можеш да минеш през нея. Можеш само да я удариш. Знам, че и Бен я видя. Чух как дъхът му секна.

Казват, че животът ти минавал пред очите. Но в моя случай не беше така. Нищо не мина, не видях нищо от краткия си живот, освен може би морето бяла кравешка кожа, простряло се на по-малко от секунда пред нас. Не знаех какво да правя, но това не беше проблемът. Проблемът беше, че нямаше какво да се направи, освен да натисна спирачките и да ударя и животното, и нас, да го убия, или да убия нас самите, или да изпотрепя всички. Набих спирачките, но по навик, не че очаквах да се случи нещо, защото нищо на този свят не би могло да предотврати удара. Вдигнах ръце и пуснах волана, не ме питай защо, не знам. Но ги вдигнах, сякаш че се предавах, но не знам на кого. И си мислех. Мислех си най-баналното нещо на света: не искам това да се случи, не искам да умра, не искам приятелите ми да умрат и докато времето сякаш забави хода си, имах време за една последна мисъл. И помислих за нея. И я обвиних за това нелепо стечение на нещата, за тази нелепа смърт, за риска, на който ни бе изложила, за това, че ме направи на пълен идиот — да карам цяла нощ, и то безразсъдно бързо. Ако не беше тя, щях да съм жив. Щях да съм си у дома, на сигурно, и щях да направя единственото нещо, което някога съм искал — да порасна.

След като вдигнах ръце и се предадох, с крайно удивление видях нечия ръка на волана. Завивахме, но не знаех къде и как. После осъзнах, че Бен дърпа волана към себе си и безнадеждно се опитва да мине покрай кравата. И след това бяхме в тревата, сред полето. Усетих как Бен върти колана, гумите свистяха, Бен обръщаше в обратната посока. Не гледах. Не знам дали очите ми се затвориха, или просто отказаха да виждат. Стомахът и дробовете ми се удариха един в друг. Нещо остро мина през бузата ми. И спряхме.

Не знам защо започнах да опипвам лицето си. Погледнах дланите си, имаше кръв. Опипах горната част на ръцете си, сякаш се опитвах да се прегърна, но истината е, че само проверявах дали са там. Там бяха. Погледнах краката си. И те бяха там. Имаше натрошени стъкла. Огледах се. Бутилките се бяха счупили.

Бен ме гледаше. Опипваше лицето си. Всичко му беше там. Опипа ръцете си, също като мен. Тялото му функционираше нормално, като моето. Стоеше и ме гледаше. В огледалото за обратно виждане кравата си седеше и изобщо не й пукаше. И чак сега, с голямо закъснение, Бен запищя. Гледаше ме и пищеше, устата му — отворена, ужасеният му писък излизаше като от червата. После изведнъж спря да пищи. Нещо не беше наред, нещо ми стана. Щях да припадна. Гърдите ми горяха. И тогава поех дъх. Бях забравил да дишам. През цялото време не бях посмял да поема дъх. И щом започнах да дишам, веднага се почувствах много по-добре. Вдишай през носа, издишай през устата.

— Има ли някой ранен? — извика Лейси. Разкопча колана си и погледна назад. Обърнах се и видях, че задната врата е отворена, и се изплаших, че Рейдар е изпаднал от колата, но после той седна и започна да се пипа по лицето и да повтаря:

— Добре съм, добре съм. Как са останалите?

Тя дори не му отговори, направо скочи между мен и Бен, над кухнята и килера, и огледа Бен:

— Добре ли си, слънце?

Очите й бяха като препълнен с вода басейн в дъждовен ден. Бен каза:

— ДобресъмдобресъмКюкърви.

Тя ме погледна. И знам, че е глупаво да плача, но заплаках. Не защото ме болеше, а защото се страхувах, защото бях пуснал волана, бях вдигнал ръце и Бен ни спаси, а сега това момиче ме гледаше така, както майка гледа болното си дете, и това не трябваше да е повод да се пропуквам, но се пропуках. Знаех, че на бузата й няма нищо, и се опитвах да й кажа, че съм добре, но не спирах да плача. Лейси натисна порязаното с пръста си, тънък и мек като памук, и започна да вика някой да даде нещо за превързване на рани. На бузата ми се лепна малко парче от знамето на Конфедерацията, точно над лявата част на носа ми.

— Натискай здраво. Друго боли ли те?

И докато отричах, осъзнах, че колата е на скорост и двигателят работи, но не се движим само защото все още натисках спирачката. Угасих го. И тогава в настаналата тишина чух как нещо тече, не само капе, а се лее.

— Не е зле да излезем от колата — каза Рейдар. Аз притисках знамето на Конфедерацията към бузата си, заслушан в шуртенето. Не спираше.

— Бензин! Ще гръмнем! — извика Бен. Той отвори вратата и хукна да бяга, стигна до някаква издатина на полето и се скри зад нея. Излязох от колата с шеметна скорост, но не точно като Бен. Рейдар също бе навън и докато Бен се опитваше да си прикрие задника, Рейдар започна да се смее.

— Бира е — каза той.

— К’ВО?!

— Бирените шишета са се счупили — повтори той и посочи с глава към разцепения охладител, през който се изливаха галони пенеста течност.

Опитахме се да го извикаме, но той не ни чуваше, понеже беше прекалено зает да крещи. „ЩЕ ГРЪМНЕЕЕ! ЩЕ ГРЪМНЕ!“, и пак хукна из полето. Тогата му се ветреше зад оголения му кльощав задник.

Обърнах се и погледнах към магистралата, защото чух, че наближава кола. Белият звяр и петнистият му приятел или приятелка бяха минали успешно до другата страна на шосето. Изглеждаха все така масивни. И чак тогава се огледах и осъзнах, че миниванът е до някаква ограда.

Очевидно, докато сме се въртели из полето, се бяхме ударили в ръба на оградата, защото на плъзгащата врата имаше такава дълбока дупка, толкова дълбока, че реално можеше да видиш във вана, ако погледнеш през нея. Но като оставим това настрана, колата беше в безупречно състояние. Нямаше нищо друго, прозорците бяха цели, гумите бяха О.К. Минах отзад да затворя задната врата и да огледам всичките 210 бири, които все още течаха. Лейси дойде при мен, сложи ръка около рамото ми. И двамата гледахме към изсипващата се пяна.

— Как стана?

Казах й: бяхме загинали, но после Бен хвана волана и завъртя колата точно както си трябва, като истинска брилянта балерина, но на четири колела.

Бен и Рейдар се мушнаха под минивана. Никой от нас не разбираше нищо от коли, но предположих, че това им носи някакво успокоение. Голите крака и подгъвът на тогата на Бен стърчаха изпод минивана.

— Копеле, изглежда добре — извика Рейдар.

— Рейдар, колата се завъртя около осемдесет пъти. Как така е добре?

— Хей! — започнах да дърпам новите маратонки на Бен. — Ей, пич, ела тука!

Той се изниза напред, подадох му ръка и го вдигнах. Ръцете му бяха омазани в нещо черно. Прегърнах го с все сила. Ако той не бе успял да хване волана, който аз пуснах, ако не бе реагирал толкова бързо, със сигурност всички щяхме да сме мъртви.

— Благодаря — казах и не спирах да го тупам по гърба, малко по-силно от необходимото. — Това беше най-жестокото каране от предна дясна седалка, което съм виждал в целия си проклет живот.

Той потупа ранената ми буза с мръсната си ръка и каза:

— Направих го, за да спася себе си. Искам да ми повярваш: през съзнанието ми нито веднъж не мина мисъл за теб.

— Да не мислиш, че аз съм помислил за теб? — засмях се.

Бен ме изгледа, устата му беше на ръба на усмивката, и каза:

— Кравата беше много голяма. Всъщност това не беше крава, а сухоземен кит.

Смеех се с глас.

Тогава Рейдар изскочи изпод колата и каза:

— Пич, наистина мисля, че всичко е наред. И сме изгубили само пет минути. Дори не се налага да превишаваме повече или да наваксваме.

Лейси гледаше дупката във вратата на минивана със свити устни.

— Ти какво ще кажеш? — попитах я.

— Тръгвай — каза тя.

— Тръгвай — потвърди Рейдар.

Бен изду устни и издиша.

— Поради факта, че съм притиснат от мнозинството, ще кажа: тръгвай.

— Да тръгваме — казах и аз. — Но аз няма да карам.

Бен взе ключовете, качихме се, Рейдар остана навън да го упътва, докато излезе на магистралата. Бяхме на осемстотин седемдесет и два километра от Аглоу.

Час тринайсети

На всеки две минути Рейдар повтаряше:

— Помните ли онзи случай, когато всички щяхме да умрем и когато Бен хвана волана и завъртя колата, за да не се ударим в най-голямата крава на света, и когато колата се завъртя като онези въртележки в Дисни, дето приличат на чаши за чай, и когато не умряхме?

Лейси се наведе през кухнята, сложи ръка на коляното на Бен и каза:

— Ти си истински герой. Разбираш ли? За такива неща дават медали.

— Казвал съм го преди, казвам го и сега. Не помислих за никого от вас. Исках. Само. Да. Спася. Собствения. Си. Задник.

— Лъжец — каза тя и го целуна по бузата.

После Рейдар се обади:

— Помните ли онзи път, когато бях закопчан с два колана най-отзад на един миниван и когато всичките бутилки с бира се счупиха и изтекоха и задната врата се отвори, но аз оцелях като по чудо, без нито една драскотина. Как е възможно това? Няма никакво обяснение за това чудо. Науката мълчи.

— Хайде да играем „Познай коя е думата от метафизична гледна точка“ — предложи Лейси. — Виждам, виждам с малкото си око едно геройско сърце, едно сърце, което бие за доброто на цялото човечество.

— НЕ СЕ ПРАВЯ НА СКРОМЕН. ПРОСТО НЕ ИСКАХ ДА УМРА! — извика Бен.

— Пичове, помните ли оня път, като бяхме в минивана, преди около… двайсет минути, и когато не умряхме?

Час четиринайсети

След като първоначалният шок премина, започнахме да чистим. Опитахме се да съберем стъклата от счупените бутилки от Блуфеин върху парче хартия, после ги сложихме в една торба, в която държахме боклука. Мокетът на минивана бе прогизнал и лепкав от начупените шишета от Маунтин Дю, Блуфеин и Кока-Кола. Пробвахме да попием със салфетки, но колата имаше нужда от основно миене и пране, а нямаше време за това преди Аглоу. Рейдар бе проверил колко ще ми струва да сменя страничната врата. 300 долара плюс боята за боядисването. Тая екскурзия ставаше все по-скъпа, но щях да изкарам парите през лятото — щях да бачкам в офиса на баща ми. И не беше кой знае каква цена за възможността да открия Марго.

Слънцето изгря отдясно. Бузата ми все още кървеше. Флагът на Конфедерацията се бе залепил за нея, вече нямаше нужда да го държа.

Час петнайсети

Ред дъбови дървета скриваха гледката към житните полета, които се простираха чак до хоризонта. Природните пейзажи се сменяха, но всичко друго си беше същото. Големите магистрали са превърнали страната в еднообразно място, навсякъде едно и също: Макдонълдс, БП, Уендис. Знам, че това трябва да ме дразни, че трябва да копнея за онези стари, мирни, спокойни, идилични времена, когато зад всеки ъгъл е можело да попаднеш и да се потопиш в цветовете и индивидуалността на всяко място. Но няма значение, така ми харесваше. Обичах нещата да са постоянни, не обичах резките промени. Харесваше ми да съм на петнайсет часа път с кола от нас и светът да си остава непроменен. Лейси ме закопча с двата колана и каза:

— Трябва да си починеш. Много ти мина през главата.

Удивителното в цялата работа беше, че все още никой не ме бе обвинил в неадекватност в битката с кравата.

Отпуснах се и усетих как отплувам. Слушах ги как се шегуват. Не чувах думите, но улавях настроението, веселието, как гласовете им затихват и после гръмват радостно. Хареса ми да ги слушам така, сякаш седях на тревата и слушах не думите, а емоцията. И тогава реших, че ако стигнем навреме и не я намерим, ще открием някое хубаво местенце в Катскил и просто ще седим на тревата, ще си говорим, ще се забавляваме, ще си разправяме вицове. Може би фактът, че е жива, правеше всичко това възможно. Дори да не успеех да намеря доказателството, вече почти можех да си представя щастието без нея, бях сигурен, че имам сила да я пусна да си иде, да си представя, че имаме общи корени, че сме свързани, макар че може би никога повече нямаше да видим тези стръкове трева.

Час шестнайсети

Спя.

Час седемнайсети

Спя.

Час осемнайсети

Спя.

Час деветнайсети

Когато се събудих, Бен и Рейдар шумно обсъждаха името на колата. Бен искаше да я кръстим Мохамед Али, защото точно като Мохамед Али тази кола поемаше удара и се изправяше и продължаваше напред. Рейдар каза, че не можеш да кръстиш кола на някоя историческа личност. Според него, колата трябвало да се казва Лърлейн, защото звучало много добре.

— Искаш да я кръстиш Лърлейн? — попита Бен с ужас в гласа. — Нима горкото превозно средство не преживя достатъчно?

Разкопчах единия от коланите и седнах. Лейси се обърна.

— Добро утро. Добре дошъл във величествения Ню Йорк.

— Колко е часът?

— Девет и четирийсет и две. Как си?

Косата й беше вързана на опашка, но по-късите кичурчета бяха избягали и падаха около лицето й.

— Страх ме е — казах.

Лейси се усмихна и кимна.

— И мен. Мисля си, че могат да се случат толкова много неща, човек не може да се подготви за всичко.

— Да.

— Надявам се да останем приятели това лято — каза тя. Думите й ме успокоиха. Никога не знаеш какво може да те успокои.

Рейдар беше минал на ново име за колата — Сивата гъска. Наведох се напред и казах:

— Дрейдъл[25]. Колкото по-силно го завъртиш, толкова по-яко работи.

Бен кимна, а Рейдар се обърна и каза:

— Мисля, че от сега нататък ти трябва да бъдеш назначен за наш официален нещонаименовател.

Час двайсети

Преместих се в първата спалня при Лейси. Бен караше, Рейдар беше навигатор. Спал съм, когато са спирали за последен път, но бяха взели карта на Ню Йорк. На нея Аглоу липсваше, но след Роскоу имаше само пет или шест отбивки от магистралата. Винаги си бях представял Ню Йорк като един безкраен метрополис, с къщи и квартали къде ли не, но засега имаше само ниски хълмове, по които миниванът героично се катереше. Когато разговорът затихна и Бен посегна към радиото, аз казах:

— Познай коя е думата от метафизична гледна точка…

— Виждам, виждам с малкото си око нещо, което много харесвам — започна Бен.

— О, това го знам! — каза Рейдар. — Това е вкусът на ташаци.

— Не.

— Вкусът на пенис? — попитах с очакване.

— Не бе, тъпак!

— Хм… Миризмата на топки? — попита Рейдар.

— Тъканта на топките? — подпитах аз.

— Аре бе, задници! Няма нищо общо с гениталиите. Лейс?

— Може би е чувството, че преди броени часове спаси три живота?

— Не. Мисля, че никой няма да познае. Предавате ли се?

— Добре, какво е?

— Лейси — каза той и я погледна в огледалото за обратно виждане.

— Тъпак! Трябва да е нещо, което не може да се види бе, пич — казах.

— И е точно такова. Това е, което харесвам. Лейси, но не Лейси, която всички виждаме, а невидимата Лейси.

— Ох, повръща ми се — отвърна Рейдар, но Лейси разкопча колана си, наведе се над кухнята и прошепна нещо в ухото на Бен, а той се изчерви.

— О.К., сега вече по правилата — каза Рейдар. — Виждам, виждам с малкото си око нещо, което всички ние чувстваме.

— Смъртна умора — обадих се аз.

— Не, макар че това е много добро попадение.

— Това е онова странно чувство, след като си изпил толкова много кофеин, че сърцето ти бие точно толкова пъти, колкото се тресе цялото ти тяло. Всъщност тялото ти не се тресе, а бие.

— Не. Бен?

— Всички ли имаме чувството, че ни се пикае, или само аз съм така?

— Както винаги, само ти си. Други предположения?

Мълчание.

— Правилният отговор е, че всички имаме чувството, че след едно акапелно изпълнение на „Пришка в слънцето“, ще се почувстваме много по-щастливи.

И точно така стана. Независимо от пълната ми липса на музикален слух, пях с цяло гърло, а когато изпяхме песента, казах:

— Виждам, виждам с малкото си око една страхотна история.

Никой не отговори нищо. Само Дрейдъл топеше километър след километър асфалт надолу по хълма. И после Бен каза:

— Това е историята, нали?

Кимнах.

— Да. При положение, че останахме живи и останем живи, това ще е една страхотна история.

Щеше да е добре и ако към това добавим опцията да я намерим, но не казах нищо. Бен пусна радиото, намери рокстанция с балади и всички запяхме.

Час двайсет и първи

След повече от 1770 километра магистрала най-сетне слязохме. Беше напълно невъзможно да се поддържа скорост от сто двайсет и пет километра в час, защото платното беше двупосочно и водеше далеч нагоре към Катскил. Но всичко щеше да е наред. Рейдар, брилянтен тактик както винаги, бе предвидил трийсет минути повече, без да ни каже. Беше много красиво. Слънчевата светлина на късното утро се изливаше върху старата гора. Дори тухлените сгради и къщи в малките очукани градчета, през които минавахме, изглеждаха свежи и ярки.

Лейси и аз се опитвахме синтезирано да предадем на Бен и Рейдар цялата информация за Марго, за да им помогнем да я намерят. Напомняхме им за нея. За сребриста й „Хонда Сивик“. За съвсем правата й коса с цвят на кестен. За увлечението й по запуснати сгради.

— Носи черна тетрадка със себе си — казах.

Бен се обърна и ме изгледа:

— Добре, Кю. Ако в Аглоу видя момиче, което прилича на Марго, дори и да е досущ като нея, няма да правя нищо, освен ако не носи черна тетрадка, щом трябва да я познаем по тетрадката.

Свих рамене и се опитах да не му обръщам внимание. Просто исках да си я спомня за последен път, докато все още хранех надежда, че ще я видя.

Аглоу

Ограничението за скоростта стана седемдесет и пет километра в час, а след малко — петдесет. Минахме през някаква железопътна линия и стигнахме в Роскоу — заспал град, в чийто център имаше кафене, магазин за дрехи, магазин „Всичко за долар“, и още два завинаги затворени минимола.

— Мога да си я представя тук — казах.

— Да — съгласи се Бен. — Човече, не искам да влизам с взлом в някое от тези места. Не мисля, че затворите в Ню Йорк ще ми понесат добре.

Мисълта да поразгледам какво има в тези запуснати магазини не ми се стори чак толкова страшна, защото целият град изглеждаше умрял. Всичко беше затворено. От главния път имаше една-единствена отбивка — към основното училище и жилищния квартал, който се състоеше от скромни дървени къщурки — като къщички за джуджета сред морето зеленина. Дървета тук бяха високи и много нагъсто.

Завихме по някакво друго шосе и ограничението отпадна, но Рейдар продължи да кара бавно. Не бяхме минали и два километра, когато вляво видяхме черен път без табела или някакво обозначение.

— Може би е това — казах.

— Това е алея за паркиране — отговори Бен, но Рейдар зави. Не беше, но наистина изглеждаше като алея за паркиране, врязана в твърдата отъпкана земя. Вляво — неокосена трева, пораснала почти на височината на гумите на минивана. Не виждах нищо, но започнах да се притеснявам, че ако човек е решил да се скрие, точно това обрасло поле е перфектното място никога да не бъде намерен. Влязохме по-навътре в полето и стигнахме до някаква ферма във викториански стил. Там шосето свърши. Обърнахме колата, излязохме обратно на главния път и продължихме на север. Шосето зави по Кат Холоу Роуд. Тръгнахме по него и стигнахме до отбивка — черен път, съвсем същия като предишния, само че този път беше вдясно. Пътят водеше до нещо като хамбар, който изглеждаше така, сякаш ще се разпадне всеки миг. Дървените стени бяха посивели. От двете страни на пътя бяха подредени гигантски цилиндрични бали слама, но тревата бе започнала да расте наново. Рейдар караше с по-малко от десет километра в час. Оглеждахме се за нещо необичайно, за някаква пукнатина в съвършената идилия на този приказен пейзаж.

Не мислите ли, че това може да е бил Централен супермаркет „Аглоу“? — попитах.

— Тоя хамбар?

— Да.

— Не знам — обади се Рейдар. — Как са изглеждали магазините тогава? Като хамбари ли?

— Не знам — въздъхнах почти отчаяно.

— Това не е ли… Мамка му… Колата й! — извика Лейси — Да да да да да да колата й колата й!

Рейдар спря минивана. Проследих пръста на Лейси. Сочеше зад хамбара. Едно сребристо петно. Наведох се напред, лицето ми бе опряно в нейното, и видях капака на колата й. Как, по дяволите, бе вкарала колата си чак там? Нямаше никакъв път сред

полето!

Рейдар спря, аз изскочих и хукнах. В колата нямаше никого, не беше заключена. Отворих багажника. Имаше само един отворен празен куфар. Огледах се и тръгнах към хамбара. Вече бях сигурен, че навремето точно това е било Централен супермаркет „Аглоу“. Хукнах през окосеното поле, Бен и Рейдар ме настигнаха. Не влязохме през вратата. Няколко от дървените стени бяха паднали и бяха оставили естествени… врати. Влязохме през една от тях.

По покрива имаше много дупки и слънцето осветяваше на петна части от прогнилия дървен под. Докато се оглеждах за нея, забелязах прогнили парчета от паркет, усетих миризмата на бадеми като нейната, в единия ъгъл видях стара вана на четири крака. Имаше толкова много дупки, че не можех да определя дали сме вътре, или вън.

Почувствах как някой дърпа с все сила ръкава ми. Обърнах се. Бен ме гледаше като загубил ума и дума и погледът му се движеше с мълниеносна скорост между мен и един от ъглите на хамбара. Погледнах през ослепително белия лъч светлина, спуснал се от дупка в тавана, и видях две дълги парчета мръсносив плексиглас, опрени едно в друго и облегнати с другия си край на дървената стена. Образуваха перфектно триъгълно… кубче, ако такова нещо изобщо съществува.

Най-важното качество на матираните прозорци е, че светлината може да проникне през тях. Така че успях да видя интериора на кубчето, макар и в сивкав нюанс: Марго Рот Шпигелман, седнала на черен кожен стол, пред нея ученическо бюро. И пише. Косата й е много по-къса, подстригана несиметрично, силно скосена около лицето, но… това е тя. И е жива. И е преместила офиса си от един запуснат минимол във Флорида в една запусната ферма в Ню Йорк. И аз я намерих.

Тръгнахме към нея, четиримата един до друг. Тя не ни чуваше, не ни виждаше. Просто си пишеше. Най-сетне… май Рейдар… не съм сигурен… каза:

— Марго? Марго?

Тя се изправи, хвана се за подвижната стена на офиса. И ако беше изненадана да ни види, не пролича по нищо. Ето я Марго Рот Шпигелман. На по-малко от десет метра от мен. Устните й — напукани до кръв, без грим, с черно под ноктите, очите й — тихи. Никога не бях виждал очите й такива… мъртви. Но кога ли се бях заглеждал истински в тях? Тя ме гледаше. Сигурен бях, че гледа мен. Не Лейси, не Бен, не Рейдар. Никой никога не бе гледал така в мен, откакто… бях усетил втренчения безжизнен поглед на мъртвите очи на Робърт Джойнър в Джеферсън Парк.

Тя остана така безкрайно дълго, а аз бях прекалено изплашен от очите й, за да направя крачка напред. „И аз, и таз мистерия сме тук“. Така бе написал Уитман.

Накрая тя проговори:

— Дайте ми пет минути — и седна и продължи да пише.

Гледах я. Макар че изглеждаше малко позанемарена, тя си беше съвсем същата. Не знам защо бях решил, че ще я видя много променена. По-стара може би. Бях си представял, че едва ли ще успея да я разпозная, когато я видя след всичкото това време. Но ето я. Същата. А аз я гледам през плексигласа, а тя си е Марго Рот Шпигелман, момичето, което познавам, откакто бях на две години, идеята, в който бях влюбен.

Едва след като затвори тетрадката и я прибра в раницата си, едва като стана и тръгна към нас, чак тогава разбрах, че въпросната идея не само беше лоша и напълно грешна, но и крайно опасна. Колко измамно нещо е да вярваш, че един човек е повече от човек.

— Здрасти — каза на Лейси, усмихна се и я прегърна. После се здрависа с Бен, после с Рейдар, след това ме погледна с повдигнати вежди и каза: — Здрасти, Кю! — И ме прегърна. Кратко, бързо. Исках да я задържа. Исках тази прегръдка да е събитие. Исках да чуя сподавен плач, исках да видя как сълзите й текат по мръсните й бузи и после по тениската ми. Но тя само ме прегърна. Набързо. После седна на пода. Седнах срещу нея, а Бен, Рейдар и Лейси ме последваха. Наредихме се с лице към нея.

— Радвам се да те видя — казах след малко. Имах усещането, че съм нарушил нечия тиха молитва.

Тя отметна кичурите си назад. Изглежда, обмисляше всяка дума.

— Аз… ъъъ… Аз… ъъъ… не знам какво да кажа. Не говоря с много хора напоследък… ъъъ… Може би трябва да започнем с това да ми кажете какво, по дяволите, правите тук?

— Марго! — обади се Лейси. — Господи, колко се притеснихме за теб!

— Няма за какво да се притеснявате — каза Марго ведро. — Добре съм, наистина. — И вдигна два палеца нагоре.

— Можеше да се обадиш и да ни кажеш това. И да ни спестиш едно адски дълго пътуване — каза Бен с леко раздразнение.

— Доколкото знам и както ме е научил опитът, Кървав Бен, когато си тръгваш от едно място, по-добре е да си тръгнеш като хората. Между другото, защо носиш тога?

Бен се изчерви.

— Не го наричай така — сопна й се Лейси.

Марго я стрелна с очи.

— Мили боже! Ти с тоя ли ходиш? — Лейси не каза нищо. — Не ми казвай, че наистина ходиш с него!? — продължи Марго.

— Всъщност да — отвърна Лейси. — И всъщност той е страхотно момче. И всъщност ти си кучка. И всъщност аз се махам от тук. Беше ми приятно да те видя отново, Марго. Благодаря, че ми изкара акъла, че ми причини един месец ужас, един месец страх, че ме накара да се чувствам като пълно лайно през последния месец на последната учебна година в живота ми, както и затова, че се държа като кучка, след като те намерихме, за да се уверим, че си добре. Беше удоволствие да те познавам.

— И аз ти благодаря. Ако не беше ти, кой щеше да ми напомня колко съм дебела?

Лейси стана и ядно закрачи към изхода, стъпките й отекваха и вибрираха по нагънатия под. Бен тръгна след нея. Погледнах към Рейдар. И той беше станал.

— Никога не съм те познавал истински, познавах следите ти — каза той. — Те ми харесваха много повече от теб.

— За какво, по дяволите, говори? — въпросът й бе към мен. Рейдар не й отговори, просто си тръгна.

И аз трябваше да си тръгна. Те бяха мои приятели, разбира се, че трябваше ги последвам! А тя не беше дори мой приятел. Но имах въпроси. И докато тя се изправяше и се канеше да се прибере в своето кубче, започнах с първия и най-очевидния.

— Защо се държиш като разлигавено дете?

Тя се завъртя, стисна тениската ми в юмрука си и започна да крещи в лицето ми:

— Как така ви е хрумнало, че може да се появите тук без никакво предупреждение?

— Как очакваш да те предупредя, като изчезна от лицето на земята?! — започна да мига и разбрах, че няма подготвен отговор, затова продължих. Бях побеснял, изпитвах гняв. Към нея. Защото… защото… не знам защо. Защото не беше Марго. Не и тази Марго, която очаквах да видя. Не беше и другата Марго, която си мислех, че си представям правилно след всичките тези дни. — Мислех си, че имаш основателна причина да не се обадиш на никого след онази нощ. И… това е твоята основателна причина? Да живееш като скитник?

Тя пусна тениската ми и ме блъсна.

— Кой е лигльото сега? Тръгнах по единствения възможен начин. Дърпаш целия си живот, изскубваш го наведнъж. Като лейкопласт. И после ти си си ти, Лейс си е Лейс, всеки си е всеки, и аз съм си аз.

— Само дето аз не бях себе си, Марго, защото през цялото време мислех, че си мъртва. И извърших неща, които никога не бих направил.

Тогава започна да пищи и да се набира по тениската ми, за да може да вика в лицето ми:

— О, глупости! Изобщо не си дошъл да се увериш, че съм добре. Дошъл си, за да спасиш горката малка Марго от самата нея, от обърканата й малка душа. За да ти бъда благодарна, за да падна на колене пред моя сияен рицар спасител в лъскави доспехи, и от благодарност да си разкъсам дрехите, за да можеш да ограбиш тялото ми.

— Глупости! — разкрещях се на свой ред. — Само си си играла с нас, нали? Просто си искала, след като заминеш, да се забавляваш, да продължиш да бъдеш слънцето, около което всички ние се въртим!

Тя изкрещя ужасно силно, никога не бях предполагал, че такъв звук може да излезе от човешко гърло.

— Дори не си ядосан на мен, Кю! Ти си ядосан на представата си за мен, която си подхранвал още откакто бяхме деца!

Тя се опита да избяга, но я хванах за раменете, обърнах я към себе си и не й позволих да мърда.

— Замисли ли се изобщо какво означава заминаването ти? Какво причиняваш на хората, които оставяш след себе си? Замисли ли се за Рути? За Лейси? За хората, на които им пука за теб? Не, разбира се, не! Защото ако нещо не се случи на ТЕБ, значи, не се е случило изобщо. Така ли е, Марго? Така ли е?

Сега спря да се съпротивлява. Раменете й се отпуснаха и тръгна към… офиса си. Ритна двете плексигласови стени. Те паднаха върху бюрото и стола и после се приплъзнаха към пода.

— МЛЪКВАЙ МЛЪКВАЙ МЛЪКВАЙ! ЗАДНИК!

— Добре — казах. И след като тя съвсем изгуби контрол, аз някак успях да се съвзема и да се успокоя. Опитах да й говоря както майка ми говори на пациентите си: — Ще млъкна. И двамата сме афектирани. Има много неразрешени въпроси. Поне аз имам въпроси, не знам за теб.

Тя седна на стола зад бюрото с крака върху това, което допреди малко беше стена на офиса. Загледа се в ъгъла на хамбара. Между нас — поне десет метра.

— И как, по дяволите, ме намерихте?

— Мислех, че искаш да те намерим — отвърнах. Казах го толкова тихо, изненадах се, че ме чу. Тя се обърна и ме погледна гневно.

— Да бе, да. Каква велика глупост! Изобщо не съм искала.

— „Песен за мен самия“ — казах. — Гътри ме отведе до Уитман. Уитман ме отведе до вратата. Вратата — до минимола. После успяхме да прочетем червените графити под бялата боя. Не разбрах какво е „хартиени градове“, означава и псевдоградове, които никога не са били построени. И помислих, че си отишла в някой от тях и че никога няма да се върнеш. Мислех, че си мъртва на някое такова място, че си се самоубила и искаш да те намеря, каквато и причина да си имала да избереш мен. Намерих картата в магазина за сувенири и напаснах дупките в картата с дупките от габърчета на стената. Започнах да чета стихотворението по-внимателно, тогава реших, че не бягаш, а седиш някъде, и чакаш, и планираш, и пишеш в тая тетрадка. Намерих Аглоу на картата. Видях коментара ти в Омникшънъри, не отидох на раздаването на дипломите и дойдохме до тук.

Тя се опита да приглади косата си с пръсти, но вече не беше достатъчно дълга, за да прикрие лицето й.

— Никак не ми харесва тази прическа — каза. — Исках да изглежда съвсем различно, но е ужасна.

— Харесва ми, очертава лицето ти.

— Съжалявам, че се държах като кучка. Разбери ме и мен. Влизате тук неочаквано, отникъде, и се уплаших.

— Можеше просто да кажеш, че сме те изплашили — казах.

Тя се нацупи.

— Да, точно така! ’щото т’ва е Марго Рот Шпигелман, момичето, което всеки познава и харесва — каза и млъкна. След няколко минути продължи: — Знаех си, че не бива да пиша онзи пост в Омникшънъри. Просто си мислех, че ще е много смешно, когато го намерят след време, мислех, че ченгетата могат да ме проследят по някое време, но в никакъв случай достатъчно бързо. Има милиард страници в Омникшънъри. Никога не съм предполагала…

— Какво?

— Мислих много за теб, ако трябва да отговоря на предишния ти въпрос. И за Рути. И за родителите ми. Разбира се, че мислех. Може би наистина съм най-егоцентричният човек в историята на света. Но смяташ ли, че щях да го направя, ако наистина не е било крайно необходимо за мен?

Тя поклати глава и най-сетне се наведе към мен, облегнала лакти на коленете си, и започнахме да говорим. От значително разстояние, но все пак говорехме.

— Не можах да измисля друг начин да тръгна, без да ме проследят и да ме върнат.

— Щастлив съм, че си жива — казах.

— Да, и аз — засмя се тя. И това беше усмивката, която толкова ми бе липсвала. Сякаш през цялото това време бях правил само едно — да копнея да видя тази усмивка. — Ето защо се наложи да тръгна. Колкото и да е гаден и отвратителен, животът сам по себе си е винаги за предпочитане пред алтернативата.

Телефонът ми звънна. Беше Бен. Вдигнах.

— Лейси иска да говори с Марго.

Приближих се, подадох й телефона и останах да слушам и да гледам как раменете й се отпускат. Чух шума от другата страна на слушалката и после Марго я прекъсна:

— Съжалявам. Наистина съжалявам. Толкова се уплаших.

И след това — тишина. Лейси започна да говори и Марго се засмя и каза нещо. Помислих си, че трябва да ги оставя насаме, и тръгнах из помещението да разгледам. В другия край на хамбара Марго си беше направила нещо като легло — четири плоски палета под оранжев надуваем матрак. Малката й и много грижовно подредена колекция от дрехи стоеше на самостоятелен палет. Имаше четка и паста за зъби, както и голяма пластмасова чаша. Всичко това върху две книги — „Стъкленият похлупак“ на Силвия Плат[26] и „Кланица 5“ на Кърт Вонегът. Не можех да повярвам, че живее така, в такова подредено, спретнато и в същото време страшно и плашещо разрушение, като в най-западналите квартали, на ръба на урбанизацията. Но не можех да повярвам и друго: как бях пропилял толкова много време да си въобразявам, че живее някакъв различен живот, всеки един вид живот, но не и… този.

— Ще отседнат в един мотел в парка. Лейс каза, че тръгват утре сутринта, с или без теб — чух гласа й зад гърба ми. И точно тогава, когато каза „теб“, а не „нас“, разбрах как ще свърши всичко.

— Имам това, от което се нуждая — каза тя и застана до мен. — Има тоалетна навън, но не е в много добро състояние, ходя до банята в един паркинг за камиони на изток от Роскоу. Има душкабини и женската е много чиста, защото не много жени карат камиони. Там има и интернет. Един вид, това е къщата ми, а паркингът е вилата ми на плажа.

Засмях се. Тя мина покрай мен, клекна и започна да рови в един от кашоните. Извади фенер и тънко квадратно парче пластмаса.

— Това са единствените ми покупки за цял месец, освен бензина и храната. Похарчила съм триста долара. Взех квадратното нещо от ръката й и видях, че е грамофон на батерии. — Купих си два албума. Но ще си купя още, като отида в града.

— В града?

— Да. Днес тръгвам за Ню Йорк. Затова писах тази дата в Омникшънъри. Ще започна да пътувам, истински да пътувам. По принцип трябваше да тръгна от Орландо на днешна дата. Щях да ида на церемонията, после да направя всички онези неща, които направихме заедно онази нощ, и пак щях да те взема с мен, и на другата сутрин щях да тръгна. Но не издържах. Не можех да понеса не ден, не час, не можех да издържам и минутка повече. И после разбрах за Джейс и си казах: „Добре, всичко е планирано, само сменям датата“. Съжалявам, че те изплаших. Постарах се да не те плаша, но към края всичко стана много набързо. Не мога да кажа, че беше най-доброто ми изпълнение.

Като план за съвместна акция, плюс акция да си плюе на петите, плюс оставянето на следи, ми се стори доста впечатляващо. Но най-много бях изненадан, че от самото начало ме е включила в плановете си.

— Може би ще ми разкажеш? — насилих усмивката си. — През цялото време се чудех какво е било планирано и какво не. Кое как да разбирам и как да го тълкувам и кое какво значи. Защо остави следите за мен?

— Ами… добре. За да ти разкажа това, трябва да започна с една съвсем различна история — тя стана и тръгна, като внимателно и ловко отбягваше прогнилите места по пода. Последвах я. Върнахме се в офиса, тя отвори сака си и извади тетрадка с черна кожена подвързия. Седна на пода и потупа една дървена дъска до себе си. Седнах. После сложи ръце върху черната тетрадка.

— Значи, това е нещо доста старо. Когато бях в четвърти клас, започнах да пиша една история в тази тетрадка. Нещо като детективска история.

Мина ми през ума, че ако я изскубна от ръцете й, мога да я ползвам като средство за изнудване, мога да я накарам да се върне в Орландо и да си намери работа за през лятото и да живее в някой апартамент, докато замине за университета. И щяхме да имаме поне едно лято. Но не направих нищо. Само седях и слушах.

— Не искам да се хваля или нещо такова, но това е брилянтно произведение на изкуството. Хах, шегувам се. Това са малоумните копнежи, желания, пожелания на Марго на десет години, която очевидно е вярвала в добрите магии. Героинята в историята е това момиче, Марго Рот Шпигелман, което всъщност съм аз на десет години, само че нейните родители са много добри и богати и й купуват всичко, което пожелае. Марго харесва това момче Куентин, а това си ти във всяко едно отношение, само че този Куентин е безстрашен, той е герой и би дал живота си да ме защити и така нататък. Също така има и героиня Мирна Маунтуизъл, която е точно като Мирна Маунтуизъл, само че има магически способности. Примерно, ако някой потупа или погали Мирна Маунтуизъл, после не може да лъже в продължение на десет минути. А тя може да говори. Разбира се, че говори! Кое дете на десет години ще напише разказ за нямо куче?

Засмях се, но все още осмислях изречението, в което десетгодишната Марго харесва десетгодишния мен.

— И в тая история Куентин, Марго и Мирна Маунтуизъл разследват смъртта на Робърт Джойнър, а тя е точно като тази на истинския Робърт Джойнър, само че не той се е застрелял сам, а някой друг го е застреляла в лицето. И цялата история се върти около това кой го е убил.

— И кой го е убил?

— Искаш да разваля всичко и да ти кажа края ли? — засмя се тя.

— Е, не, предпочитам да я прочета цялата — казах. Тя отвори книгата и ми показа една страница. Едва ли някой би могъл да разшифрова написаното. И не защото пишеше грозно, а защото беше писала хоризонтално и вертикално по цялата страница.

— Кръстосвам вертикалните редове с хоризонталните, като плетеница, и е много трудно за някой, който не умее да ме чете, да го разкодира. Така че, ще ти кажа какво става накрая, но искам първо да ми обещаеш да не се ядосваш и да не ми се сърдиш.

— Обещавам.

— Оказва се, че престъплението е извършено от брата на сестрата на бившата съпруга на Робърт Джойнър, която е алкохоличка. Той е луд, обладан от духа на древна египетска домашна котка. Както вече ти казах, историята е брилянтна. Както и да е — ти, аз и Мирна Маунтуизъл се изправяме лице в лице срещу убиеца и той се опитва да ме застреля, но ти ме предпазваш от куршума и падаш мъртъв в ръцете ми.

Засмях се.

— Звучеше много обнадеждаващо с красивото момиче, което ме харесва, и с мистерията, и с интригата, и накрая да ме очистят?

— Да, знам — усмихна се тя. — Но се наложи да те убия, защото единственото друго възможно развитие беше да правим секс, а на десет години не бях готова да пиша за такова нещо.

— Имаш право, но когато го редактираш, искам да има някакво действие.

— След като те застреля лошият, вероятно ще сложа една целувка, преди да издъхнеш.

— Много мило — можех да стана и да я целуна. Можех. Но тепърва предстояха стотици мигове, които можех да опропастя, така че… не станах.

— И така, свърших историята в пети клас. След няколко години реших да избягам в Мисисипи. И започвам да пиша плановете за това епично събитие в тази тетрадка, върху написаната история. И най-сетне осъществявам плана — вземам колата на майка ми, минавам хиляда и петстотин километра, оставям следите в супата. Дори не мога да кажа, че пътуването ми хареса. Беше едно самотно пътуване. Но го направих, нали? И след това започнах да правя нови планове, да пиша върху старите, да измислям имена, да кроя как да събера някое момиче с някое момче, да организирам големи акции за снабдяване с тоалетна хартия, и още тайни пътувания, и всичко останало. До средата на последната година тетрадката взе да се пълни и тогава реших, че ще направя едно последно нещо, но този път нещо голямо, а после ще замина.

Тя искаше да продължи, но трябваше да я прекъсна.

— Питам се дали причината е в мястото, или в хората, или в нещо друго? Например искам да кажа… Би ли заминала, ако хората край теб бяха различни?

— Как може да се отдели едното от другото? Хората са самото място и мястото, това са хората, които живеят там. И все пак мисля, че нямах истински приятел. Мислех си, че всички са или много страхливи, като теб, или прекалено заблудени като Лейси. И…

— Не съм толкова страхлив, колкото си мислиш — и това беше самата истина, и докато го казвах на глас, разбрах, че наистина не съм страхлив.

— Ще стигнем и до това — прекъсна ме тя. — Значи, бях в първата година в гимназията и Гас ме заведе до Оспрей — погледнах я учудено, не разбирах, но тя веднага поясни: — Минимолът! И започнах да ходя там много често, през цялото време седях там. Седях и пишех планове. И към последната година изведнъж всички планове започнаха да се въртят около това последно бягство. И не знам дали защото четях старата история, докато пишех върху нея, но някак ти се появи в плана ми. Първоначалната идея беше да те накарам да влезеш с мен във Воден свят, да те накарам да бъдеш… лош и палав. Идеята беше тази единствена нощ да те освободи. И после можех да изчезна, а ти винаги щеше да ме помниш с това.

— И така планът стана дълъг около седемдесет страници. И всичко върви по план, и скоро всичко щеше да стане както го бях планирала, но тогава научавам за Джейс и решавам да замина. Искам да кажа… да замина веднага. Вече не виждах смисъл да завършвам. Какъв е смисълът да вземеш една диплома? Но първо трябваше да свърша това-онова, да сглобя нещата. И целия ден в училище седя с тетрадката и се опитвам като луда да прекроявам целия план, за да включа Бека и Джейс, както и всички, които не са ми били приятели, всички, за които съм се заблуждавала, че са ми приятели. Исках само да разберат колко съм им бясна, преди да ги отсвиря завинаги. И за целта трябваше да измислям нови и нови идеи. Но исках да го направя с теб, може би исках да създам в теб поне някакво подобие на героя, който рита задници и застава пред куршуми, както го бях видяла в детинската си история. Но точно тогава ти ме изненадваш! През всичките тези години бях мислила, че си хартиено момче, като нарисувано на страницата, с две измерения, образ, но с две измерения, плосък като рисунка. Но през онази нощ ти ме изненада. Ти се оказа истински. И после всичко стана много странно, и хубаво, и магическо, и аз се прибирам у нас през прозореца и вече ми липсваш. Искам да дойда при теб, да си говорим и да сме заедно, но вече бях решила да замина. И трябваше да замина. Тогава, в последната секунда, ми хрумва оная луда идея да те накарам да идеш до Оспрей. Да го оставя за теб, за да имаш място, където да прогресираш и да престанеш да бъдеш такова изплашено коте. И така измислям нещо съвсем набързо. Залепих плаката на Уди на щората, заградих песента на плочата, подчертах двата реда в „Песен за мен самия“ в различен цвят, понеже обикновено подчертавам в синьо, когато чета разни неща. После ти тръгваш на училище, аз се мушкам през прозореца ти и слагам бележката в пантата на вратата. После отивам в Оспрей, от една страна, защото още не съм готова да тръгна, и от друга, защото искам да приготвя мястото за теб. Искам да кажа, че единственото ми желание е било да не се тревожиш. Затова боядисах стената върху червените графити, изобщо не подозирах, че ще видиш през боята. Скъсах страниците от календара, които бях ползвала, свалих картата, която бе стояла там от мига, в който видях Аглоу на нея. И после, понеже бях ужасно изморена и нямаше къде да ида, останах да спя там. В крайна сметка, останах две нощи, за да събера смелост… може би. И също… не знам… може би съм се надявала, че някак ще ме намериш наистина много бързо. И после тръгнах. Отне ми два дни да стигна тук. И оттогава съм тук.

С което май свърши, но аз исках да питам.

— И защо точно тук? От всички възможни места, защо тук?

— Хартиен град за хартиено момиче. Когато бях на десет или единайсет, четох за Аглоу в една книга с „удивителни факти и събития“. И от тогава винаги мислех за това място. Истината е, че когато се качвах на Сън Тръст, включително и онази нощ с теб, когато гледах надолу, не си мислех как всичко е направено от хартия. Гледах надолу и си мислех, че аз съм направена от хартия, че точно аз, а не някой друг, съм сгъваемият, тънък, плосък човек. И най-важното е, че хората харесват идеята за хартиеното момиче. Хората харесват хартиени момичета. Винаги е било така. И най-лошото е, че самата аз харесвах идеята да бъда това хартиено момиче. Та нали аз култивирах тази идея! Защото е страхотно да си такъв, какъвто хората те харесват. Да бъдеш техен идеал, да си реализирана велика идея. Но не можех да бъда идеал за самата себе си. Не и през цялото време, не до края. А Аглоу е място, където едно хартиено творение оживява. Точката на картата оживя, стана истинско, реално съществуващо място. Хората, които са сложили точката за заблуда, едва ли са си представяли, че мястото ще оживее. И тогава си помислих, че хартиената изрезка на момиче може би ще оживее, ще стане реалност точно тук. И това беше начинът да кажа на едно хартиено момиче, което се интересува от дрехи и козметика, както от това колко е популярна в училище: „Ще отидеш в хартиените градове и никога няма да се върнеш“.

— Онези графити — казах. — Господи, Марго! Нямаш представа колко изоставени места обиколих да те търся, да търся тялото ти, защото наистина мислех, че си мъртва.

Тя стана и бръкна в раницата си. Извади „Стъкленият похлупак“ и зачете:

— „Кожата на китката ми бе така бяла, така беззащитна. Не можех да го направя. Това, което исках да убия, не беше в кожата, нито пък в подскачащия син пулс под палеца ми. Беше скрито на друго място, тайно и дълбоко, а до там се стига много трудно.“

После седна срещу мен, съвсем близо. Джинсите ни се докосваха, но не и самите колене.

— Знам за какво говори — каза Марго. — Това тайно и дълбоко нещо е като пукнатини в теб, като дефекти, напукани жички или нерви, или вени, които не са свързани правилно.

— Това ми харесва. Или като пукнатини в корпуса на кораб.

— Да, да, точно така.

— И накрая се давиш.

— Точно.

Репликите се стрелваха между нас с такава скорост!

— Не мога да повярвам, че не си искала да те намеря.

— Съжалявам. Но ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, трябва да знаеш, че съм силно впечатлена. И освен това е хубаво, че си тук. Ти си страхотна компания за пътуване.

— Това предложение ли е? — попитах.

— Може би — усмихна се тя.

Сърцето ми подскачаше като откачена пеперуда от толкова много време, че съвсем спокойно можех да поддържам подобно опиянение и превъзбуда до безкрай… но не съвсем.

— Марго, ако си дойдеш за лятото, можеш да останеш у нас, родителите ми казаха, че можеш да живееш в нас. Или можеш да си намериш работа и да си наемеш апартамент за лятото, преди да започне училището. Никога няма да се налага да живееш с родителите си.

— Не са само те. Всичко ще ме засмуче обратно. И никога няма да мога да се измъкна пак. Не само тъпите клюки, партита и всички тези глупости. Просто самата идея за един правилно изживян живот е прекалено ужасна, за да ме накараш да я понеса — университет, работа, съпруг, деца, и всичките тези правилни неща.

Проблемът е, че аз вярвам в университета, в работата, в бебета… някой ден. Вярвам в бъдещето. Може би е недостатък, не знам, но ако е така, моят недостатък е вроден.

— Но в университета възможностите ти се разширяват. Той не ограничава мисленето, нито пък избора ти.

— Да благодарим за напътствията на нашия уважаван консултант по въпросите на университетското образование — господи Якобсен! — засмя се тя и смени темата: — Все си мислех за теб в Оспрей. Дали ще ти хареса, дали ще свикнеш с мястото. Дали ще спреш да се притесняваш от плъховете.

— Свикнах и спрях да се плаша. И започна да ми харесва. Всъщност прекарах абитуриентската нощ там.

— Страхотно — усмихна се тя. — Надявах се да започне да ти харесва. Рано или късно. Никога не ми е било скучно там, но само защото знаех, че след това ще се прибера у нас. Когато дойдох тук, определено ми беше скучно. Няма какво да се прави. Но изчетох много книги. Освен това бях суперпритеснена от факта, че не познавам никого. И продължих да седя и да чакам… да чакам самотата и тревогата да ме накарат да стана и да се върна. Но това не се случи. Това е единственото нещо, което не мога да направя, Кю.

Кимнах. Разбирах я. Предполагам е много трудно да се върнеш, след като веднъж си усетил континентите в дланите си. Но опитах пак:

— А след лятото? Ами университетът? Целият ти живот?

— Какво за тях?

— Не те ли притеснява това… завинаги?

— Завинаги се състои от хиляди „сега“ — каза тя. И какво можех да й отвърна. Седях и предъвквах мисълта, когато тя добави: — Емили Дикинсън. Както вече споменах, напоследък чета доста.

Мисля, че бъдещето заслужава нашата съдба, но е трудно да се спори с Емили Дикинсън. Марго стана, метна раницата през рамо и ми подаде ръка.

— Хайде да се поразходим.

Когато излизахме навън, тя ме помоли да й дам телефона си. Набра номер, а аз тръгнах напред, за да я оставя да говори спокойно, но тя ме стисна за ръката и продължихме да вървим заедно. Вървях до нея, а тя говореше с родителите си.

— Здрасти, аз съм… Марго. В Аглоу, Ню Йорк, с Куентин… Ами… Не, мамо, просто се опитвам да измисля начин да ти отговоря честно… Стига, мамо… Не знам, мамо… просто реших да се преместя в едно измислено място… Това се случи… Е, не мисля, че съм тръгнала точно в тази посока, независимо че… Може ли да говоря с Рути?… Ей, приятелче… Да, ама аз те обичам повече и от повече време… Да, съжалявам… Беше голяма грешка. Мислех си, че… не знам какво съм мислила, но беше грешка, голяма грешка. И вече ще ти се обаждам. Може би няма да се обаждам на мама, но на теб ще се обаждам… Всяка сряда?… Заета си в сряда. Хм. Добре. Кой ден искаш?… Вторник да е… Да, всеки вторник… Включително този вторник — Марго стисна здраво очи и зъби… — Добре, Рути, дай ми пак мама… Обичам те, мамо, всичко ще е наред. Кълна се… Да, добре. И ти. Чао.

Тя спря, затвори телефона, но го задържа. Пръстите й се бяха впили в него, почервеняха и побеляха. После го пусна на земята и изпищя кратко, но оглушително. За първи път осъзнах колко тихо, ужасяващо тихо бе тук.

— Тя си мисли, че работа ми е да изпълнявам желанията й. И че това е най-съкровената ми мечта — да изпълнявам. И когато откажа да удовлетворя желанията й, тя ме изхвърля от къщата. Сменила е ключалките. Това беше първото нещо, което ми каза.

— Съжалявам — отговорих и разтворих избуялата до коленете и пожълтяла от слънцето трева, за да намеря телефона. — Не ти ли е хубаво, че се чу с Рути?

— Да, тя е толкова очарователна, не можеш да не я обожаваш. И сега се мразя, дето не й се обадих толкова време.

— Да, с право — казах, а тя ме смушка закачливо.

— От теб се очаква да ме накараш да се чувствам по-добре, а не по-зле. Това е номерът ти!

— Не знаех, че работата ми е да удовлетворявам желанията Ви, госпожице Шпигелман.

— О, сравняваш ме с майка ми? Много неприятно, но като си прав, прав си. Я разкажи как си… иначе. Какво става? Щом Бен и Лейси са гаджета, няма начин да не прекарваш нощите си в неспирни оргии поне с дванайсет мажоретки.

Вървяхме бавно през неравното поле. Не изглеждаше много голямо, но дърветата в края му бяха все така далеч. Разказах й как сме тръгнали от церемонията, как се бяхме въртели с колата в полето, как бяхме оцелели по чудо, разказах й за бала, за кавгата между Лейси и Бека, за моята нощ в Оспрей.

— Това беше нощта, когато разбрах, че си спала там. Онова одеяло все още миришеше на теб.

И тогава ръката й беше толкова близо, грабнах я в моята, защото ми се стори, че сега може да опропастя по-малко неща. Тя ме погледна и каза:

— Трябваше да тръгна. Но не трябваше да те плаша, това беше глупаво. И може би да го измисля по-добре, но трябваше да тръгна и нямах време да го обмисля по-внимателно. Сега разбираш ли защо?

— Да. Но мисля, че вече можеш да се върнеш. Наистина мисля, че можеш да се

върнеш.

— Нищо подобно не мислиш — отвърна тя. И беше права. И го виждаше на лицето ми. Сега разбрах, че не мога да бъда нея, както и тя не може да бъде мен. Може би Уитман е имал дарба да бъде в другите хора, но аз не притежавах нищо такова. Аз трябва да попитам ранения човек къде е ранен и колко го боли, защото аз не мога да се превърна в ранения човек. Единственият ранен човек, който можех да бъда, бях самият аз.

Отъпках тревата и седнах. Тя легна до мен и сложи раницата си като възглавница. Легнах до нея. Извади две книги и ми ги подаде за възглавница. „Избрани стихове“ на Емили Дикинсън и „Тревни листа“.

— Имах две — каза тя и се усмихна.

— Много добро стихотворение.

— Беше доста импулсивно решение. Спомних си онази част за вратите и си помислих, че ще свърши идеална работа. Но когато дойдох тук, го прочетох пак. Не бях го чела от втората година в гимназията. Да, много е хубаво. Опитах се да чета доста поезия. Опитах се да разбера какво в теб ме изненада онази нощ. И доста време мислих, че е онзи цитат от Т.С. Елиът.

— Но се оказа, че си бъркала, нали? — казах. — Била си изненадана от размера на бицепсите ми и от грацията, с която влизам и излизам през прозорците.

Тя се засмя.

— Млъкни и ми позволи да ти направя един комплимент, задник такъв. Не беше поезията в бицепсите ти. Изненада ме, че ти се оказа съвсем като онзи Куентин, от моята история. Независимо от паническите ти атаки. В смисъл, от години пиша разни неща отгоре, върху страниците с тази история, и всеки път когато стигнех до героичните ти подвизи, не ми се сърди, но просто започвах да се смея и да си мисля: „Господи, не мога да повярвам, че навремето съм мислила, че Куентин е някакъв суперсекси, суперпредан защитник на правдата“. Но после… се оказа… че всъщност си нещо такова.

Можех да се обърна към нея и тя можеше да се обърне към мен. И можеше да се целунем. Но какъв смисъл имаше да се целуваме сега? Нямаше да ни отведе никъде. Лежахме и гледахме безоблачното небе.

— Нищо никога не се случва така, както си си го представял — каза тя.

Небето беше като вечна едноцветна картина, която те засмуква в илюзорната си дълбочина, дърпа те нагоре.

— Вярно е — отвърнах, но след като помислих, добавих: — Но има и друго: ако не си представяш, тогава нищо никога няма и да се случи.

И да си представяш, не е нещо кой знае колко хубаво. Не можеш да влезеш в човека съвсем навътре, до тайното му, до скритото му място. Никога не бях си представял гнева й, като ни види, когато я намерихме, нито пък историята, която бе написала. Но да си представиш, че си някой друг, или че светът е нещо друго, е един от малкото възможни начини да влезеш. Това е машината, която убива фашистите.

Тя се обърна към мен и сложи глава на рамото ми. И лежахме точно така, както си го бях представял преди много, много дни — как лежим на тревата във Воден свят. Но сега бяхме тук: главата й на рамото ми, дъхът й близо до врата ми, гъста умора в телата ни. Сега бяхме такива, каквито мечтаех да бъдем тогава.

Когато се събудих, умиращата светлина на отиващия си ден правеше нещата напълно различни. От пожълтяващото небе до стръковете трева над главата ми, които се поклащаха грациозно с бавни движения, както победителка в конкурс за красота маха на публиката. Завъртях се настрани и видях Марго, застанала на колене на няколко метра от мен, джинсите й опънати по краката. Отне ми доста време да осъзная, че копае нещо. Припълзях и започнах да копая с нея. Почвата беше много суха, като прах. Напълни ноктите ми. Усмихна се. Сърцето ми биеше със скоростта на светлината.

— Какво копаем? — попитах.

— Въпросът ти е грешен. Правилният е: „За кого го копаем?“.

— Добре. За кого го копаем?

— Това са малки гробчета за малката Марго, за малкия Куентин и за малкото кученце Мирна Маунтуизъл — каза тя. — И за горкия Робърт Джойнър.

— Тези погребения няма да са ми по силите. Почвата е много суха и има милиони тунели към милиони мравуняци, някои от тях може би изоставени.

Заровихме ръце в земята и гребяхме пръст и прах. Направихме широка и дълбока дупка. Този гроб трябваше да е хубав. Не след дълго можех да пъхна ръката си до лакътя. Избърсах потта от лицето си с ръкава на тениската. Стана черен. Бузите на Марго бяха зачервени. Можех да я помириша. Миришеше точно като в онази нощ, секунди преди да скочим в блатото във Воден свят.

— Никога не съм мислила за него като за истински човек — каза.

И докато тя говореше, седнах на колене да си почина.

— Кой? Робърт Джойнър ли?

— Да — отвърна и продължи да копае. — На практика, той беше случка, нещо, което някак се случи в живота ми. Но преди да стане тази малка, миниатюрна фигурка в драмата на моя живот, той е бил… нали разбираш… той е бил централната фигура в драмата на собствения си живот.

И аз не бях мислил за него като за човек. Искам да кажа — истински човек. Като за човек, който е бил дете и е играел из пясъка като мен, който се е влюбвал като мен, човек, чиито струни са били скъсани, който не е усещал корените на своя стрък трева и не е разбрал, че са свързани с останалите корени на другите стръкове в полето, човек, който се е пропукал, разтворил. Също като мен.

— Да — казах след малко и продължих да копая. — Той беше просто труп.

— Иска ми се да бяхме направили нещо или да е имало нещо, което да се направи. Иска ми се да бяхме доказали на всички колко сме смели.

— Да. Щеше да е много хубаво, ако имахме възможност да му кажем, че каквото и да се е случило, едва ли е било краят на света.

— Да, макар че накрая нещо те убива.

— Знам. Не казвам, че всичко може да се преживее. Казвам само, че всичко може да се преживее, освен това, което те убива накрая — казах и зарових ръка в дупката. Почвата надолу бе много по-черна от тази у дома. Метнах една шепа върху купчината зад нас и седнах. Исках да й кажа нещо, но се опитвах да навляза леко в темата. Никога не бях изричал толкова много думи наведнъж, никога пред нея, никога пред никой друг. Никога през цялата ни изпълнена с истории и приключения връзка. Но ето го и моя последен спектакъл. За нея.

— Когато съм мислил за него и за смъртта му, а това, честно казано, не беше много често, винаги съм мислил, както ти каза — че струните в него са се скъсали. Но има хиляди начини да изтълкуваш това изречение. Струните се късат или може би корабите ни потъват, или може би сме трева и нашите корени са толкова зависими един от друг, че никой не умира, докато друг е жив. Не можем да се оплачем от липса на метафори, това искам да кажа. Но трябва много да внимаваш коя метафора ще избереш. Това е много важно. Ако избереш струните, тогава започваш да си представяш свят, в който винаги ще бъдеш непоправимо счупен, скъсана струна. Ако избереш тревата, признаваш, че всички ние сме свързани по някакъв начин и че можем да използваме тези корени не само да разберем един друг, но и да се превръщаме един в друг. Всяка метафора води до някакво усложнение. Разбираш ли ме?

Тя кимна.

— Харесвам струните. Винаги съм ги харесвал. Харесвам да ги усещам. Но мисля, че струната кара болката да изглежда по-фатална, отколкото всъщност е. Не сме чак толкова крехки, а струните ни карат да вярваме в обратното. И тревата харесвам. Тревата ме доведе при теб. Помогна ми да те видя като истински човек — като това, което си. Но ние не сме две клонки на едно и също растение. Аз не мога да бъда теб. Ти не можеш да бъдеш мен. Може би можеш да си представиш другия. Но няма да е същото, няма да е самият той. Може би е по-скоро така, както ти самата каза преди — всички сме пропукани. Всички тръгваме като здрави, нови кораби и после се случват разни неща — хората ни изоставят, или не ни обичат, или не ни разбират, или ние не ги разбираме, и губим, и падаме, и се губим един друг, и се предаваме един друг, и се разочароваме един от друг. И тогава корабът започва да се пука тук-там. Искам да кажа… да… веднъж щом корабът се пропука, краят е неизбежен. Веднъж щом завали в Оспрей, никой никога няма да го поправи или ремонтира. Но има толкова много време между първата пукнатина и пълния разпад. И само в този отрязък от време можем да се видим, защото ние виждаме навън чрез пукнатините си, и виждаме другия човек през неговите пукнатини. Кога за първи път се видяхме? Кога ти видя мен и кога аз видях теб? Не и преди ти да видиш през моите пукнатини, не и преди аз да видя през твоите. Преди това виждахме само представите си един за друг. Все едно съм гледал към щората ти, но никога не съм надничал зад нея. Но веднъж щом корабът се пропука, тогава в него влиза светлина. През пукнатината може и да излезе светлина.

Тя вдигна пръсти към устните си, сякаш се замисли, или сякаш за да прикрие устните си от мен, или за да почувства това, което иска да каже:

— Ти си съвсем истински — каза накрая и очите й погледнаха в моите. Моите очи и нейните очи и нищо между тях. Нямаше нужда да я целувам. Нямаше да спечеля нищо. Но вече и не исках да печеля нищо.

— Има нещо, което трябва да направя — казах и тя кимна, сякаш знаеше, че „нещото“ е да я целуна.

И след това, много след това, тя каза:

— Можеш да дойдеш с мен в Ню Йорк. Ще е много хубаво. Ще е като тази целувка.

И аз казах:

— Целуването е съвсем истинско.

И тя каза:

— Казваш „Не“.

И аз казах:

— Марго, имам живот там, аз не съм ти, и аз…

Но не успях да изрека нищо повече, защото тя ме целуна отново, и в този миг, и по време на тази целувка разбрах, че тръгваме в различни посоки. Тя стана и тръгна към раницата си, там, където бяхме спали, извади черната тетрадка, върна се до гроба и я постави вътре.

— Ще ми липсваш — прошепна.

Не знаех дали го казва на мен, или на тетрадката си. Нито пък знаех на кого говоря, като отвърнах:

— На мен също.

— Мир на праха на Робърт Джойнър — казах и пуснах шепа пръст върху тетрадката.

— Мир на праха на младия и смел Куентин Якобсен — каза тя и хвърли пръст.

— Мир на праха на безстрашната Марго Рот Шпигелман — хвърлих още една шепа.

— Мир на праха на малкото куче магьосник Мирна Маунтуизъл — тя пусна втора шепа пръст и после заровихме дупката и отъпкахме рохкавата пръст. Тревата щеше да поникне съвсем скоро. За нас тя щеше да е красивата буйна коса на гробовете.

Вървяхме ръка за ръка към Централен супермаркет „Аглоу“. Помогнах й да си пренесе вещите в колата — един наръч дрехи, тоалетните й принадлежности и стола. Последни безценни мигове. Може би в такива моменти хората говорят много, но не знаят какво да кажат, не знаят и какви ги говорят.

Бяхме застанали на паркинга на едноетажния мотел, когато сбогуването стана неизбежно.

— Ще си взема мобилен и ще ти се обаждам — каза. — И ще ти пиша на мейла. И ще пускам загадъчни постове в Омникшънъри. На страницата за хартиените градове.

Усмихнах се.

— Ще ти пиша веднага щом се прибера у дома. И очаквам отговор!

— Обещавам. И ще се видим. Никой не е казал, че няма да се видим повече.

— В края на лятото. Ще се видим някъде, преди да започна училище — казах.

— Да. Идеята е супер.

Усмихнах се и кимнах. Тя погледна встрани и докато се питах, дали наистина ще направи всичко, което обеща, видях как раменете й се свлякоха. Плачеше.

— Ще се видим както се разбрахме. И ще пиша през цялото време — казах.

— Да. И аз ще пиша — каза, без да погледне към мен, гласът й бе плътен, дрезгав, тежък.

Може би си казваме тези неща, за да не грохнем съвсем, може би си представяме бъдещето, защото искаме да се сбъдне. Или може би не е и това. Но трябва да продължим да си ги повтаряме. Светлина излиза от нас и в същото време ни наводнява.

Стоя в средата на този паркинг и осъзнавам, че никога до сега не съм бил толкова далеч от дома, а ето го това момиче пред мен, момичето, което обичам и след което не мога да тръгна. Може би това е да бъдеш герой, защото да не тръгна след нея, е най-трудното нещо, което някога съм правил в живота си.

Мисля си, че тя ще влезе в колата, но тя не влиза. И после се обръща и ме поглежда с наводнените си очи. Пространството между нас изведнъж изчезва. Свирим за последен път на скъсаните струни на очуканите си инструменти.

Усещам ръцете й на гърба си, и е тъмно, и я целувам, и очите ми са отворени, и очите на Марго са отворени. И е така близо до мен. Сега вече мога да я видя, едва сега мога да почувствам невидимата светлина, дори през нощта, на този паркинг, някъде край Аглоу. Целуваме се и след целувката челата ни остават опрени едно в друго, гледаме се. Да, мога да я видя, да я видя цялата през напукания мрак.

От автора

Разбрах за съществуването на хартиените градове по време на една екскурзия през първата година в колежа, когато попаднахме на един такъв град. Аз и човекът с мен обиколихме няколко пъти и така и не намерихме града, който според картата трябваше да е някъде там. Помня, че се казваше град Холен, в Южна Дакота, съвсем близо до магистралата. Най-накрая спряхме пред една къща, почукахме и една много мила жена, която вероятно беше отговаряла на един и същи въпрос милион пъти, ни каза, че градът съществува само на картата.

Историята на Аглоу, така както е разказана в книга, е като цяло автентична. Аглоу е започнал като хартиен град, бил е сложен на карата с цел да се защити авторското право на картографската компания. Но после хората, които си купили първата карта, започнали да обикалят и да търсят къде е Аглоу, някой построил супермаркет и така мястото станало истинско. Работата на картографите се е променила доста от времето, когато Ото Г. Линдберг и Ърнест Алпърс измислили Аглоу. Но до наши дни много картографи продължават да използват хартиените градове като трик, за да защитят авторските си права, както стана ясно от моя личен опит в Южна Дакота.

Магазинът, единствената сграда в цялото селище Аглоу, вече не е там. Но съм сигурен, че ако някой сложи Аглоу на картите, друг ще го построи отново.

Благодарности

Бих искал да благодаря:

— на родителите си Сидни и Майк Грийн. Никога не бих повярвал, че ще дойде време да кажа точно това, но благодаря ви, че ме отгледахте във Флорида;

— на моя брат и любим сътрудник Ханк Грийн;

— на моя наставник и ментор Айлин Купър;

— на всички в „Дътън“, но най-вече на моя невероятен редактор, Джули Щраус-Гайбъл, на Лиза Йоскович, Сара Шамуей, Стефани Оуенс Лури, Кристиан Фюнфхаузен, Роузан Лауер, Ирене Вандерворт, Стив Мелцер;

— на моя прекрасен и упорит агент, Джоди Риймър;

— на създателите и членовете на сайта The Nerdfighters, които разшириха познанията ми за значението на думата „божествен“;

— на партньорите ми Емили Дженкинс, Скот Уестърфийлд, Джъстин Ларбалесиер и Морин Джонсън;

— на две особено полезни книги, които прочетох по време на проучването ми на тема изчезнали деца: документалната книга на следовател Уилям Диър „Господарят на тъмницата“ и на Джон Кракауер за „Сред дивата пустош“. Благодаря и на Сесил Адамс, големия мозък зад „Чистата истина“, чиято кратка статия по въпроса за капаните за защита на авторските права е, доколкото ми е известно, най-добрият източник на информация по въпроса;

— на бабите и дядовците ми, Хенри и Били Грейс и Уилям и Джо Грийн.

— на Емили Джонсън за безценното й мнение след прочита на книгата; Джоулън Холсер — терапевтът мечта за един писател, братовчедите на съпругата ми Блейк и Филис Джонсън; Брайън Липсън от „Индевър“; Кати Елс; Емили Блейуаз, които ме придружиха до онзи хартиен град; Левин О’Конър, който ме на учи как една книга да звучи забавно и смешно; Тобин Андерсън и Шон, които ме взеха на експедицията по разследване на урбанизацията в Детройт; на библиотекарката Сюзън Хънт и всички, които пожертваха работата си, за да застанат срещу цензурата; Шанън Джеймс; Маркъс Зусак; Джон Молдин и прекрасните родители на съпругата ми, Кони и Маршъл Юрист; на Сара Юрист Грийн, моя пръв читател, редактор, най-добър приятел и най-любим партньор.

1

Американска етнорок група. — Б.пр.

2

Жаргонен израз, който означава „задник“. — Б.пр.

3

Освежаваща напитка, която съдържа кофеин. — Б.ред.

4

Състояние при някои животински видове, при което се забавят метаболитните процеси в организма и се потиска дишането. — Б.ред.

5

Улови деня. Живей на мига (лат.). — Б.пр.

6

Нощ (лат.). — Б.пр.

7

Силно отровна водна змия. — Б.пр.

8

Литературен термин за строфа от шест стиха. — Б.ред.

9

Богиня на възмездието в древногръцката митология. — Б.пр.

10

Богиня на разума в гръцката митология. — Б.пр.

11

От английски език — емоционален; младежко движение, свързано предимно с пънк и електронната музика, характеризиращо се с определен начин на живот, възгледи и мода. — Б.пр.

12

Роман на американската писателка Сюзан Елоис Хинтън, който е филмиран през 80-те и проследява живота на две враждуващи младежки банди. — Б.ред.

13

Уитман, Уолт. Тревни листа. С., 1996.

14

Вид танц, който става популярен в Западна Европа още през 16 век; изпълнява се от един солист и се характеризира с бързи движения на краката и множество импровизации. — Б.ред.

15

Мюсли блокче, състоящо се от овесени ядки, плодове, лешници и фъстъци. — Б.ред.

16

Многогодишно растение, характерно за югоизточните части на САЩ, което израства върху други големи растения, основно дъбове и кипариси, като ги покрива подобно на мрежа. — Б.ред.

17

Молитва за мъртвите в юдаизма. — Б.ред.

18

Американски жаргон: зъл задник. — Б.пр.

19

На интернет жаргон — ще се чуем по-късно. — Б.пр.

20

Наименование на група влакнести минерали, които активно се използват в строителството през 70-те и 80-те години на миналия век. Днес употребата им е забранена поради високия риск, който носят за човешкото здраве. — Б.ред.

21

Хенри Дейвид Торо (1817–1862) — автор на „Уолдън. Гражданско неподчинение“, сборник с автобиографични есета с тематика, посветена на личната и социална свобода, както и на духовното себеоткриване. — Б.ред.

22

Марка бонбонени дражета. — Б.пр.

23

Обединение на южните щати по време на Гражданската война в Америка, обявили се за запазване на робството. — Б.пр.

24

Американски филм от 1991 г., чийто провокативен сюжет е посветен на взаимоотношенията между хора от различни раси. — Б.ред.

25

Четириъгълен пумпал, с който според семитската традиция децата си играят на Ханука. — Б.пр.

26

Силвия Плат е американска поетеса и писателка, чийто роман „Стъкленият похлупак“ излиза през 1963 г. Той съдържа автобиографични елементи и разкрива собствената борба на авторката с клиничната депресия и самоубийствените мисли. — Б.ред.

Content

Джон Грийн

Хартиени градове

ПРОЛОГ

ПЪРВА ЧАСТ Струните

1.

2

3

4

5

6

7

8

9

ВТОРА ЧАСТ Тревата

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

ТРЕТА ЧАСТ Корабът

Час първи

Час втори

Час трети

Час четвърти

Час пети

Час шести

Час седми

Час осми

Час девети

Час десети

Час единайсети

Час дванайсети

Час тринайсети

Час четиринайсети

Час петнайсети

Час шестнайсети

Час седемнайсети

Час осемнайсети

Час деветнайсети

Час двайсети

Час двайсет и първи

Аглоу

От автора

Благодарности

1