Никълъс Спаркс

Моят път към теб

1

За Досън Коул халюцинациите започнаха след експлозията на платформата, от която той едва не загина.

За четиринайсетте години работа на нефтените платформи той смяташе, че е видял всичко. През 1977 г. пред очите му хеликоптер загуби контрол, докато се опитваше да кацне. Машината се разби на платформата и в резултат избухна истинско огнено кълбо. Преди да успее да се скрие, Досън получи втора степен изгаряне на гърба. Тринайсет души, повечето от които пътници в хеликоптера, загинаха. Четири години по-късно при прекършването на един от крановете парче метал с размерите на баскетболна топка се откъсна и за малко да го обезглави. Той бе и сред малцината работници, останали на платформата, когато през 2004-та ги връхлетя ураганът Айвън. Вятърът със скорост сто и петдесет километра в час и гигантските вълни го накараха да се огледа за парашут, та ако платформата се разбие, да може да полети с него. Тук екипът бе изложен и на други опасности — подхлъзване, счупване на машинни елементи, порязвания и натъртвания — но те бяха всекидневие. Досън бе видял толкова счупени кости, че не им помнеше броя, преживя и две отравяния с храна, от които работниците се натръшкаха като при чума. Само преди две години — през 2007-а, пред очите му товарен кораб за доставка на провизии, едва отделил се от платформата, започна да потъва и като по чудо бе спасен от катер на бреговата охрана в последния момент.

Експлозията обаче беше друго нещо. Нямаше изтичане на нефт — този път предпазните механизми и подсигуровката им предотвратиха огромен разлив на петрол в морето. Събитието бе отразено в медиите, но само след няколко дни изчезна от новините. За хората, пред чиито очи стана всичко, това си беше истински кошмар. Иначе денят започна нормално като всеки друг. Досън тъкмо настройваше помпите, когато една от цистерните най-неочаквано избухна. Преди да осъзнае какво става, ударната вълна на експлозията го запрати със страшна сила в стената на един от навесите наблизо. Миг по-късно огънят беше навсякъде. Подгизналата от мазнина и петрол платформа се превърна в истински огнен ад. Последвалите две експлозии разтърсиха инсталацията още по-силно. Досън помнеше, че тъкмо успя да дръпне настрани от огъня две тела, четвърта, още по-мощна от останалите експлозии го изхвърли във въздуха за втори път. Имаше смътен спомен, че пада в морето — ударът при съприкосновението с водата беше почти убийствен. Когато дойде на себе си, вече се носеше в Мексиканския залив, на около сто и двайсет километра южно от Върмилиън Бей, Луизиана.

И той, като почти всички други, не бе имал време да облече надуваемия костюм или да се добере до плаващ предмет, но зърна в далечината между две вълни тъмнокоса глава и му се стори, че човекът му маха да се доближи до него. Въпреки умората и световъртежа Досън заплува натам в отчаяна борба с водните грамади. Натежали от водата, дрехите и обувките го теглеха надолу. Не след дълго усети, че силите го напускат, и реши, че ще се удави. Надяваше се да е доближил човека, макар да не можеше да прецени, тъй като от вълните не виждаше добре. Тъкмо в този момент му се мерна спасителна жилетка, носеща се на повърхността сред други отломки. Със сетни сили се добра до нея и впи пръсти в меката тъкан. По-късно научи, че е престоял във водата почти четири часа, отдалечил се е на близо два километра от платформата, когато от притекъл се на помощ товарен кораб го забелязали. Измъкнали го на палубата заедно с още няколко оцелели. Помнеше, че се тресе от студ и изтощение. Не виждаше добре — след време стана ясно, че има средно тежко мозъчно сътресение. Оглеждайки се, си даде сметка, че е извадил късмет. Видя мъже с ужасни изгаряния по ръцете и раменете, от ушите и ноздрите на други обилно течеше кръв, трети бяха впили пръсти от болка в счупените си крайници. Само някои от тях познаваше по име. Платформата, която бе нещо като малко село насред океана, предлагаше няколко места, където работещите можеха да се отбият в свободното си време — кафенето, гимнастическия салон и салона за почивка, и рано или късно човек посещаваше някои от тях. В групата извадени от водата тъмнокос мъж на около четирийсет със син ветроустойчив елек, вероятно наметнат му тук на борда на товарния кораб, му се видя смътно познат. Човекът се отличаваше някак от останалите — приличаше по-скоро на чиновник, отколкото на бачкатор, каквито бяха повечето тук. Мъжът махна с ръка за поздрав и в съзнанието на Досън проблесна споменът за мярналата се във водата тъмна глава. Това трябваше да е той. Неясно защо, космите на тила му настръхнаха. Преди да успее да намери отговор за внезапната си тревога, почувства как някой го намята с одеяло и го повежда към парамедика, който вече го чакаше за преглед.

Когато го върнаха на мястото му, Досън се огледа, но мъжът беше изчезнал.

Нови оцелели от катастрофата бяха качени на борда през следващия един час, време, през което Досън усети, че започва да се стопля. Огледа се за познати и установи, че хора, с които от години бе работил, липсват. По-късно научи, че около двайсет и четири души са загинали при инцидента. Телата на повечето, но не на всички, бяха открити. Докато се възстановяваше в болницата, не го напускаше мисълта, че има семейства, които така и не са успели да се сбогуват с близките си.

Имаше проблеми със съня след експлозията — не ставаше дума за кошмари, а за досадно усещане, че го наблюдават. Чувстваше се… преследван, все едно колко нелепо може да звучи. Ден и нощ. Все му се струваше, че с периферното си зрение долавя движение. Всеки път, когато извърнеше глава в тази посока, се оказваше, че няма никого и нищо, което би могло да причинява тази тревога. По едно време му хрумна, че може би губи разсъдък. Лекарят предположи, че състоянието му е резултат от посттравматичната реакция на организма и мозъкът му се опитва да преодолее сътресението. Макар да звучеше логично, на Досън не му се струваше много вероятно. Все пак той кимна леко. Лекарят му предписа някакви приспивателни, но Досън не си направи дори труда да отиде до аптеката.

Получи шест месеца платена отпуска, докато механизмите на правната машина се задействат. Три седмици по-късно от компанията му предложиха обезщетение и той подписа документите. До този момент поне половин дузина адвокати се свързаха с него, изгарящи от желание да заведат от негово име дело срещу компанията, но той не искаше да си има проблеми. Прие обезщетението и незабавно депозира чека. Парите бяха достатъчно, та в очите на мнозина да изглежда наистина богат, но той даде нареждане на банката си да прехвърли голяма част от сумата в сметка на Каймановите острови. Оттам те веднага бяха преведени в корпоративна сметка в Панама, където това можеше да се свърши с минимум документи, преди да заминат към крайната си дестинация. Както обикновено в такива случаи, почти никой не можеше да проследи произхода им.

Беше си оставил достатъчно за наема и някои други дребни разходи. Той умееше да живее икономично. Обитаваше фургон в края на един черен път в покрайнините на Ню Орлиънс и хората, които го срещаха, най-много да предположат, че е от малкото оцелели след наводнението, последвало урагана Катрина през 2005 година. С достатъчно напукани и избелели от времето плексигласови панели на външната облицовка, фургонът бе подпрян уж временно на тухлени блокове, но като повечето временни неща, те бяха станали постоянната му опора. Вътре имаше една-единствена спалня, баня и тесновато помещение, което служеше за дневна. Малката кухня успяваше да побере минихладилник. За изолация нямаше място и с годините влагата се бе просмукала в пода, така че човек трябваше да внимава да не се подхлъзне. Линолеумът в кухнята бе напукан в ъглите, късият килим беше съвсем протрит, голяма част от вещите, с които си служеше, Досън бе събирал с години от магазини за употребявани вещи. Живееше тук от петнайсет години, но това бе по-скоро място, където се хранеше и къпеше, отколкото дом. Въпреки възрастта на импровизираното жилище то можеше да се мери по чистота с всеки дом в Гардън Дистрикт. Досън открай време държеше на чистотата и реда. Два пъти в годината правеше основен преглед на пукнатините и шевовете в обшивката, за да предпази, доколкото може, обиталището си от нашествието на насекомите и мухъла. А всеки път, когато се готвеше да замине на платформата, той изстъргваше пода на кухнята и банята с дезинфектант, изпразваше шкафовете от всичко, което можеше да се развали или мухляса. Обикновено смените му траеха по трийсет дни, последвани от още толкова дни почивка, и всичко, което не беше в консерва, се вмирисваше в негово отсъствие, особено през лятото. При завръщането си отново почистваше всичко от край до край, докато вратата и прозорецът стояха широко отворени, с надеждата да изчезне миризмата на гнило и мухъл.

Мястото беше наистина тихо, а той имаше нужда точно от това. Пътят беше на повече от петстотин метра, а най-близкият съсед — на още по-голямо разстояние. След месец на платформата Досън имаше огромна нужда от тишина. Това, с което така и не успя да свикне на работното си място, бе постоянният шум. Неестествен шум. От крановете, които непрестанно пренасяха товари към хеликоптерите или към помпите, от постоянните удари на метал в метал — това не спираше нито за миг. Помпите вадеха петрол денонощно, така че дори когато Досън се опитваше да спи, трополенето продължаваше. Опитваше се да го изключва от съзнанието си, но щом се върнеше във фургона, неизменно беше поразен от безпаметната тишина. Сутрин чуваше единствено песента на птиците от околните дървета, а вечер се вслушваше в крякането на жабите и песента на щурците, които мигове преди и последните лъчи на слънцето да потънат зад хоризонта, се синхронизираха като по чудо. През повечето време това му действаше успокоително, но понякога му навяваше мисли за дома. В такива моменти бързо се прибираше във фургона и гонеше подобни мисли. Гледаше да насочи вниманието си към всекидневните дейности на живота на сушата.

Хранеше се, спеше, тичаше по няколко километра на ден, вдигаше тежести и се занимаваше с колата си. Предприемаше дълги пътувания с нея без определена цел. От време на време ходеше за риба. Всяка вечер четеше и се случваше да напише по някое и друго писмо на Тък Хостетлър. И толкоз. Нямаше нито телевизор, нито радио, в мобилния му телефон бяха записани само номера, свързани със службата. Пазаруваше продукти и неща от първа необходимост, отбиваше се веднъж месечно и в книжарницата, но не стъпваше в Ню Орлиънс. За всичките тези четиринайсет години не се беше разходил нито веднъж до Бърбън стрийт или Френския квартал; не бе пил кафе в известното Кафе дьо Монд, не беше си поръчвал и от прочутите коктейли на Лафит Блексмит Шоп Бар. Вместо да тренира във фитнес зала, бе опънал между дърветата зад фургона платнище, под което вдигаше тежести и правеше гимнастика. Не ходеше на кино, не се отбиваше при приятели, когато групата „Сейнтс“ свиреше в неделя следобед. Беше на четирийсет и две и не бе излизал с жена от тийнейджър.

Малко хора можеха да живеят по този начин, но те не го познаваха. Почти никой не знаеше кой е и откъде идва, а и той предпочиташе да е така. Неочаквано телефонно обаждане върна спомените от миналото. Досън бе свободен вече близо девет седмици. За първи път от двайсет години насам щеше да се върне у дома. Самата мисъл за това го изнервяше, но наистина нямаше друг избор. Тък беше повече от обикновен приятел за него — бе нещо като баща. В тишината, докато си мислеше за годината, изиграла повратен момент в живота му, Досън долови някакво движение. Обърна се — нищо. За кой ли път му хрумна, че е възможно да се побърква.

Обаждането дойде от Морган Танър, адвокат от Ориентъл, Северна Каролина, който му съобщи за смъртта на Тък Хостетлър.

— Налага се да пристигнете за подробности, които трябва да уредите лично — уточни адвокатът.

Първото, което Досън направи, след като приключи разговора, бе да резервира самолетен билет и да ангажира стая в малък пансион със закуска в града, сетне позвъни в цветарски магазин и поръча цветя.

На следващата сутрин заключи външната врата на фургона и мина отзад при бараката, където държеше колата си. Беше четвъртък, 18 юни 2009 година. Носеше на закачалка единствения си костюм и платнена торба, в която посред нощ, тъй като не можа да заспи, прибра малко дрехи. Отключи катинара и вдигна ролетката пред входа. Наблюдаваше как слънчевите лъчи осветяват автомобила, който бе реставрирал и поддържаше още от времето, когато бе ученик в гимназията. Това беше кола с падащ гюрук, модел 1969. От времето, когато Никсън бе президент, хората извръщаха глави след него, правеха го и сега. Изглеждаше така, сякаш автомобилът току-що бе слязъл от конвейера на завода. Мнозина му бяха предлагали да го купят, но Досън отказваше на всички с думите: „Това е повече от кола“. Само Тък можеше да разбере какво има предвид.

Досън хвърли платнената торба на предната седалка и постави внимателно костюма отгоре й, преди да седне зад волана. Когато завъртя ключа в таблото, моторът шумно заработи и той изведе бавно колата на пътеката, покрита с чакъл. Слезе само колкото да затвори вратата на работилницата. Междувременно мислено преговаряше списъка с нещата, които трябваше да свърши. Две минути по-късно вече беше на основния път, а след половин час търсеше място за паркиране в обширния паркинг на летището на Ню Орлиънс. Никак не му се щеше да оставя колата тук, но наистина нямаше избор. Извади торбата и костюма и се отправи към терминала, където го чакаше билетът му.

Във фоайето го посрещна множеството на пътуващите — хванати за ръце мъже и жени, семейства, отправили се на посещение при роднини или към Дисни Уърлд, студенти на път за колежа или към дома, бизнесмени, влачещи куфарчетата си на колелца с една ръка, докато с другата държаха мобилните си телефони, заети с безкрайните си делови разговори. Досън застана на дълга опашка и зачака да му дойде редът. Най-сетне стигна до гишето, показа документите си, отговори на обичайните въпроси и получи бордова карта. Кацнаха за не повече от час в Шарлът и отново излетяха. Когато пристигна в Ню Берн, той се качи на кола под наем и пътува още четирийсет минути, преди късно следобед да пристигне в Ориентъл.

Докато не седна на мястото си в самолета, Досън не си бе дал сметка колко е изморен. Не разбра кога е заспал — последният път, когато бе погледнал часовника си, беше малко преди четири. Истината бе, че нямаше какво толкова да прави, когато пристигне. Бе единствено дете, майка му беше избягала, когато е бил едва тригодишен, а баща му в крайна сметка умря от пиене, от което светът нищо не загуби. Досън от години не бе говорил с никого от семейството, а и сега нямаше намерение да подновява връзките си с някого от роднините.

Отива, свършва набързо всичко и си тръгва. Не възнамеряваше да се мотае там повече от необходимото. Беше израснал в Ориентъл, но не се чувстваше част от града. Мястото, което помнеше, нямаше нищо общо с описанията, рекламирани в туристическите брошури. За човек, случайно прекарал един следобед тук, това беше малко градче с криволичещи улици, прочуло се с художниците и поетите си, с хората, които идваха, за да прекарат тук последните години от живота си край река Нюс. Старомодният център бе претъпкан с антикварни магазини, галерии и кафенета, никой не можеше да повярва, че градче, чиито жители наброяват едва хиляда души, може да провежда толкова много фестивали. Истинският Ориентъл, който той познаваше от дете и тийнейджър, бе населен със семейства от стари родове, живели тук от колониално време. Хора като съдията Маккол, шериф Харис, Юджиния Уилкокс и фамилиите Кулиър и Бенет. Те бяха собствениците на обработваемата земя, търговците на дървен материал — невидимо могъщо присъствие на хора, които открай време притежаваха града. И държаха той да бъде такъв, какъвто те го искат.

Досън го знаеше от личен опит. Беше изпитал властта им, когато бе на осемнайсет, а по-късно и на двайсет и три, когато напусна мястото завинаги. Не беше лесно да си един от семейство Коул в окръг Пимлико, а още по-малко в Ориентъл. Доколкото знаеше, всеки от рода Коул до прапрадядо му назад в поколенията, бе прекарал известно време в затвора. Бяха осъждани за каквото ви дойде на ум — от нападение и обида, до палеж, опит за убийство и убийство. Разнебитените дървени бараки, приютили членовете на семейството, бяха като своеобразна държава със свои собствени правила. Тук можеха да се видят и фургони, и навеси със струпани под тях всевъзможни боклуци. Ако не се налагаше, тук дори шерифът избягваше да се отбива. Ловците заобикаляха отдалеч имота, тъй като надписът „Нарушителите ще бъдат застреляни“ на входа звучеше не толкова като предупреждение, колкото като обещание. Семейство Коул бяха контрабандисти, търговци на наркотици, алкохолици, пребиваха собствените си жени, бащи и майки, малтретираха децата си, крадяха, бяха сутеньори и преди всичко патологични насилници. Според статия в едно от закритите вече списания семейство Коул били известни като най-големите бандити и зловещи отмъстители източно от Роли. Бащата на Досън не правеше изключение. По-голямата част от живота си като двайсет и трийсетгодишен бе прекарал в затвора за най-различни престъпления, включително и за това, че наръгал някакъв човек с шиш за лед, защото му пресякъл пътя на магистралата. Два пъти бе съден за убийство, но оправдан заради неочаквано изчезване на свидетелите. Дори собствените му роднини избягваха да го дразнят. Как и защо майка му се бе омъжила за него, беше въпрос, който Досън дори не си задаваше. Не обвиняваше майка си за това, че е избягала. Самият той бе мечтал да направи същото през по-голямата част от детството си. Не я обвиняваше и за това, че не го беше взела със себе си. Мъжете от семейство Коул бяха особено ревниви към децата си, чувстваха ги като своя собственост и Досън бе убеден, че баща му щеше да преследва майка му, ако беше взела и детето, докато не я открие. Сам го беше казвал много пъти на сина си. Детето бе достатъчно наясно с кого си има работа, за да зададе дори въпроса какво би станало, ако баща му ги откриеше. Отговорът се подразбираше.

Колко ли от роднините му бяха останали в семейния имот, питаше се сега Досън. Когато най-сетне напусна къщата, освен баща му там живееха един дядо, четирима чичовци, три лели и шестнайсет братовчеди. Сега, когато братовчедите бяха вече възрастни и вероятно имаха свои семейства, населението трябваше да се е увеличило значително. Така или иначе нямаше никакво желание да разбере. Това наистина беше светът, в който бе отраснал, но към който не принадлежеше. Може би майка му, която и да бе тя, имаше пръст в тази работа, но той определено не беше от тяхното тесто. Беше различен от братовчедите си, не участваше в сбиванията в училище, бележките му бяха добри. Странеше от наркотиците и пиенето, а като тийнейджър все гледаше да се отдели от братовчедите си, когато тръгваха из града, за да набият някого, с извинението, че ще остане да помогне при разглобяването на колата, която някой бе откраднал и докарал в семейния двор. Обикновено избягваше да среща погледите на хората и се стараеше да остава незабележим.

Беше си истинска игра на надлъгване. Семейство Коул бяха изпечени престъпници, но не и глупаци, и Досън инстинктивно усещаше, че трябва да прикрива факта, че е различен, колкото му позволяваха силите и обстоятелствата. Вероятно бе единственото хлапе в историята на училището, което учеше здраво, само и само за да научи как да не покаже колко знае, къде точно да сбърка на теста или как да не отговори на някой въпрос. Беше се обиграл как най-добре да мушне с ножа си дъното на кутийката с бира, докато никой не го гледа, за да не я изпие. Когато използваше като извинение разглобяването на кола, за да не излезе с момчетата от двора, седеше под нея до късно през нощта. Стратегията му вършеше работа известно време, но полека-лека в нея се появиха пукнатини. Негов учител неволно се изпусна пред един от приятелите по чашка на баща му, че Досън е сред най-умните му ученици, лелите и чичовците започнаха да забелязват, че само той от децата не нарушава законите и правилата в града. В семейство като тяхното, където лоялността към групата беше на първо място, това да си различен бе най-тежък грях.

Баща му се вбеси. Биеше сина си от съвсем малък — най-вече с колан или каиш, но след дванайсетата му година побоите станаха някак лични. Налагаше момчето, докато гърбът и гърдите му станеха черно-сини и когато най-сетне постигнеше това, минаваше към лицето и краката. Учителите знаеха какво става, но мълчаха, страхувайки се за собствените си семейства. Шерифът също се правеше, че не вижда синините по момчето. За роднините това беше нещо нормално. Братовчедите му Аби и Лудия Тед също го налагаха, по-лошо дори от баща му. Аби, защото смяташе, че на Досън така му се пада, а Лудия Тед — заради упражнението. Аби беше едър и силен нервак, но не бе толкова глупав, колкото показваше, докато Лудия Тед просто си беше гадняр по рождение. В детската градина намушка с молив едно от децата заради някаква играчка, а преди да завърши пети клас, когато най-сетне го изключиха от училище без право да се връща там, беше изпратил още едно дете в болница. Говореше се, че вече е убил някакъв човек. Досън беше разбрал, че е най-добре да не отвръща на ударите, а да се прикрива, колкото може, докато ония двамата не се изморят или не им стане скучно.

Все пак твърдо беше решил да не се включи в семейния бизнес и в това бе толкова твърд, както в нищо друго. С течение на времето бе разбрал, че колкото повече вика, докато баща му го налага, той толкова повече се озлобява, ето защо стискаше зъби и не издаваше и звук. Успя да осъзнае, че побойниците, какъвто беше баща му, бият само тези, които са сигурни, че ще победят, и само чакаше момента, когато ще стане достатъчно силен, за да го спре веднъж завинаги. Докато ударите се сипеха върху него, мислеше единствено за смелостта на майка си да избяга и да скъса всички връзки със семейството.

Направи всичко възможно да ускори процеса. Завърза торба, пълна с парцали на едно дърво, и забиваше в нея юмруци по няколко часа всеки ден. Вдигаше и пренасяше тежки камъни и елементи от моторите при всяка възможност. Правеше лицеви опори, коремни преси по цял ден. Постепенно натрупа мускулна маса и на тринайсет години бе достатъчно як, а на четиринайсет беше целият мускули и с десет килограма по-тежък. Беше се източил и на височина. На петнайсет почти стигна баща си на ръст. Една вечер, месец след като бе навършил шестнайсет, баща му след една цяла нощ, прекарана в пиене, тръгна към него с колана в ръка. Досън се изправи, стисна китката му и издърпа кожения каиш. Процеди през зъби, че ако още веднъж го докосне с пръст, ще го пречука.

Същата нощ, тъй като нямаше къде да отиде, се скри в работилницата на Тък. На следващата сутрин, когато Тък го откри, Досън му каза, че търси работа. Тък нямаше причини да го наеме, първо, защото не го познаваше добре, а на всичкото отгоре момчето бе от семейство Коул. Той отри мълчаливо ръце в цветната носна кърпа, която обикновено висеше от джоба му, преценявайки мислено момчето, докато вадеше цигарите си. По това време беше на шейсет и две и от две години — вдовец. Когато Тък заговори, младежът долови миризмата на алкохол и цигари „Кемъл“ без филтър, които мъжът пушеше от дете. Акцентът му беше същия като на Досън.

— Предполагам, че освен да разглобяваш коли, си се научил и да ги сглобяваш.

— Да, сър — отвърна Досън.

— Ще ходиш ли на училище?

— Да, сър.

— Като се върнеш, ще видим колко те бива.

Досън показа и се постара да демонстрира всичките си умения. След работа същия ден валя цялата вечер и когато най-сетне се престраши да влезе в работилницата, за да се скрие от бурята, Тък го чакаше вътре.

Нищо не му каза, само дръпна няколко пъти от цигарата си, наблюдавайки изпод вежди младежа, след което все така безмълвен излезе и се прибра в къщата. Досън никога не се върна при семейството си. Тък не му искаше наем и той сам си купуваше храната. След първия месец за първи път през живота си се замисли за бъдещето. Пестеше колкото можеше, успя да си купи от гробище за коли един фастбек и отделяше пари само още за някой галон студен чай. Вечер след работа поправяше колата и пиеше чай, мечтаеше за колеж, нещо, което дори не беше хрумвало на никой Коул. По едно време реши, че няма да е зле да се запише в армията и да си наеме квартира. Ала преди да успее да вземе решение, една вечер на прага се появи баща му. Водеше със себе си Аби и Лудия Тед. И двамата стискаха в ръка бухалки, а в джоба на Тед личеше очертанието на ножа му.

— Давай парите, които си спечелил — нареди баща му без предисловие.

— Не — отсече Досън.

— Знаех си, че така ще кажеш. Затова доведох Аби и Тед. Ще те напердашат, както си му е редът, и пак ще взема парите, така че по-добре ги дай без бой.

Досън мълчеше. От устата на баща му стърчеше клечка за зъби.

— Глей сега — продължи баща му. — Много малко ми трябва, за да приключа с теб. Ще ти лепна престъпление като едното нищо. Може да е кражба, може и да е пожар. Кой знае? Ще оставя следа, която да намерят и да ги насочи към теб, а може и да скалъпим анонимно обаждане на шерифа. После ще оставим закона да си свърши работата. Живееш тук сам, така че няма да имаш алиби. Ще изгниеш зад решетките. Това за мен ще е детска игра. Така че по-добре вади парите.

Досън знаеше, че баща му не блъфира. С безизразно лице извади портфейла от скривалището му, баща му преброи банкнотите и изплю клечката от устата си.

— Ще дойда и другата седмица — ухили се той.

Никой не се усъмни в думите му. Досън успяваше да скъта по някой долар от спечеленото, за да продължи да работи върху колата, да си купува студения сладък чай, но повечето му пари отиваха при баща му. Тък подозираше какво става, но никога не обели и дума. Не защото се боеше от семейство Коул, а защото това не беше негова работа. Просто започна да готви повече и от време на време влизаше в работилницата с думите:

— Тук остана малко храна — промърморваше той, оставяше чинията и излизаше.

В повечето случаи обаче не казваше нищо. Такива бяха отношенията им. И Досън спазваше неизречените правила. Изпитваше голямо уважение към Тък, превърнал се в най-важния човек за него. Не можеше да си представи, че нещо може да промени това.

До момента, в който Аманда Кулиър влезе в живота му.

Познаваше я от години — в окръг Пимлико имаше само едно училище и се познаваха от първи клас. До пролетта на първата година в гимназията едва ли бяха разменили и няколко думи. Винаги бе знаел, че е красива, но и не беше единственият. Момичето беше популярно, с много приятели, председател на класа и мажоретка. Като се прибави и фактът, че бе от богато семейство, за него тя беше като лице по телевизията — напълно недостъпна. Това трая, докато не им се падна да правят заедно лабораторни упражнения по химия.

Цял срок правиха опити и записваха заедно резултатите и той си даде сметка, че мнението му за нея няма нищо общо с действителността. Първо го стъписа фактът, че за нея очевидно беше без значение, че той е от семейство Коул, а тя е Кулиър. Смееше се весело и кръшно, а усмихнеше ли се, в очите й проблясваше искра, сякаш знаеше нещо, известно единствено на нея. Косата й беше с наситен цвят на мед, а очите — сини като лятно небе. Случваше се, докато пишеха уравнения в тетрадките си, тя да докосне ръката му, за да привлече вниманието му, и усещането за допира на пръстите й оставаше в съзнанието му дълги часове. Следобед, докато работеше в работилницата, не спираше да мисли за нея. Едва в началото на пролетта събра кураж и предложи да й купи сладолед, а с напредването на учебната година двамата започнаха да прекарват все повече време заедно.

Това беше през 1984-та и той бе на седемнайсет. В края на лятото Досън вече знаеше, че е влюбен. Есента настъпи, жълти и червени листа застилаха земята, когато той осъзна, че иска да прекара остатъка от живота си с нея, все едно колко налудничаво можеше да звучи подобно нещо. Останаха заедно и през цялата следваща учебна година, ставаха все по-близки, прекарваха двамата всяка свободна минута. С нея му беше лесно да е такъв какъвто е, без да се преструва, с нея за първи път в живота си се почувства щастлив. Дори сега това, за което си позволяваше да мисли от време на време, беше последната им година заедно.

Ако трябва да сме точни, той не мислеше за нищо друго, освен за Аманда.

В самолета Досън се настани на мястото си до прозореца, а от другата му страна седна млада червенокоса жена с дълги крака, някъде над трийсетте. Той проследи как колата за багажа на пътниците се отдели от търбуха на машината и неясно как, му напомни за Аманда. Спомни си как плуваха в река Нюс първото лято, как мокрите им тела се докосваха, как кацнала на тезгяха в работилницата на Тък, прегърнала коленете си, Аманда го наблюдаваше, докато той работеше върху колата си. В такива мигове Досън си мислеше, че не иска нищо друго от живота, освен да я вижда така до себе си. През август колата за първи път потегли и Досън заведе Аманда до плажа. Излегнаха се на кърпите, преплели пръсти, и бъбриха за любимите си книги, за филмите, които харесваха, споделяха тайни и надежди за бъдещето.

Не липсваха и скарвания. В такива моменти проличаваха чертите на пламенния й характер. Не спореха често, но колкото и яростно да се разгаряха споровете, почти винаги приключваха бързо. Понякога Аманда просто се заинатяваше за нещо дребно. Избухваше яростно пререкание, но бързо стигаха до съгласие.

Дори когато той истински се ядосваше, не можеше да не се възхити от честността й, честност, която се коренеше в това, че тя държеше на него повече, отколкото на всеки друг.

Освен Тък никой друг не разбираше какво вижда тя в него. Естествено, двамата правеха всичко възможно да крият връзката си, но Ориентъл беше малък град и след време хората започнаха да шушукат. Един по един приятелите на Аманда се отдръпнаха от нея и беше само въпрос на време родителите й да разберат. Той беше Коул, а тя Кулиър и това бе съвсем достатъчна причина за скандал. В началото близките й решиха, че тя просто преминава през фаза на младежки бунт, и предпочитаха да се правят, че не забелязват увлечението й. След време стана ясно, че връзката не е просто увлечение, и животът на Аманда взе да става сложен. Родителите й прибраха шофьорската й книжка и забраниха да използва телефона. През есента седмици наред не я пускаха да излиза в почивните дни. Досън така и не стъпи в дома им и единственият път, когато баща й отвори дума за него, беше, за да заяви, че той е просто „бял боклук“. Майка й я умоляваше да прекрати връзката, а през декември баща й спря да й говори.

Враждебността, с която все повече ги заобикаляха, само сближи още повече Досън и Аманда, той я държеше за ръка вече и пред хората, а тя стискаше здраво пръстите му. Той беше всичко друго, но не и наивен, даваше си сметка, че времето им заедно е откраднато. Всеки и всичко бе срещу тях. Бащата на Досън също научи и когато без увъртания попита за приятелката му при едно от посещенията си за парите на сина си, макар в тона му да не се криеше заплаха, момчето усети как стомахът му се свива.

През януари Аманда навърши осемнайсет и вбесени от връзката й, родителите й бяха на крачка от това да я изгонят от дома. По онова време тя пет пари не даваше за тяхното мнение или поне така твърдеше пред Досън. Понякога след яростна разправия с тях се измъкваше посред нощ през прозореца на стаята си и отиваше в работилницата при него. В повечето случаи той я чакаше, но понякога се събуждаше от присъствието й на матрака до себе си. Разхождаха се до притока на реката и Досън я прегръщаше през кръста, докато седяха под приведените клони на престарелия дъб наблизо. Докато огрени от луната гледаха подскачащите в реката барбуни, Аманда разказваше с пресекващ от обида глас за разправиите у дома, като се стараеше да му спести обидните думи на родителите си. Той я обичаше още повече заради това, макар да бе съвсем наясно с мнението на семейство Кулиър за него. Една вечер след подобна разправия сълзите се стичаха неудържимо изпод затворените й клепачи и той внимателно предложи да спрат да се срещат.

— Ти това ли искаш? — прошепна тя с одрезгавял от плача глас.

Той нежно я прегърна и я притисна до себе си.

— Искам само да си щастлива — отвърна също толкова тихо.

Тя отпусна глава на рамото му, а Досън за кой ли път се намрази за това, че се е родил Коул.

— Щастлива съм само когато съм с теб — промърмори най-сетне Аманда.

По-късно същата нощ те за първи път се любиха. През следващите двайсет години думите й неизменно звучаха в душата му, защото изразяваха онова, което и двамата изпитваха един към друг.

След като самолетът кацна в Шарлът, Досън преметна през рамо платнената торба и костюма и излезе от терминала на летището, напълно сляп за хората наоколо — спомените от онова последно лято с Аманда още владееха мислите му. През пролетта на същата година тя бе получила съобщение от университета „Дюк“, че е приета — отдавнашна нейна мечта. Мисълта за заминаването й, прибавена към изолацията, на която я бяха подложили и семейството, и приятелите й, само засилиха желанието им да прекарват всяка възможна минута заедно. Седяха с часове на брега на реката или надули радиото, пътуваха с колата без посока, а се случваше и просто да се затворят в работилницата на Тък. Обещаваха си нищо да не се промени след заминаването й. Или той щеше да ходи до Дърам, или тя щеше да си идва често. Аманда не се съмняваше, че все ще измислят нещо.

Ала родителите й имаха съвсем други планове. Една събота сутрин, седмица преди да отпътува, те я затвориха вкъщи, така че нямаше начин да се измъкне. Майка й започна да говори при мълчаливата пълна подкрепа на бащата:

— Това наистина продължи твърде дълго — започна тя с изненадващо спокоен тон. След това заяви, че ако Аманда продължава да се среща с Досън, от септември нататък ще спрат напълно издръжката й и ще трябва да плаща сама таксите за колежа и всичките си сметки. — Защо да хвърляме пари за колеж, след като си решила да съсипеш живота си? — завърши жената.

Аманда се бе опитала да възрази, но майка й я прекъсна:

— Как не разбираш, че той те влече към дъното? Много си млада, за да го осъзнаеш. Но щом държиш да имаш свободата на възрастен, ще трябва да поемеш и отговорностите. Съсипи живота си с Досън — не можем да те спрем. Но няма и да ти помогнем.

Аманда изтича навън от вкъщи с единствената мисъл да намери Досън. Стигна работилницата, но плачеше и хълцаше толкова силно, че не можеше дори да обясни какво става. Той я прегърна и я държа така, докато най-сетне тя успя малко по малко да обясни какво се е случило.

— Ще отидем да живеем някъде заедно — заяви с все още мокро от сълзите лице.

— Къде? Тук в работилницата ли?

— Не знам, все нещо ще измислим.

Досън мълчеше с поглед, забит в пода.

— Трябва да отидеш в колежа — категорично заяви той по едно време.

— Пет пари не давам за този колеж — възрази Аманда. — Само ти ме интересуваш.

— Аз също много държа на теб — обади се той. — И точно затова не мога да ти го отнема.

— Ти не ми отнемаш нищо. Нашите са тези, които ще ми го отнемат. Държат се с мен, сякаш съм малко момиченце.

— Само заради мен. И двамата го знаем — подритна той някакъв боклук на пода. — Ако обичаш някого, му даваш шанс да си тръгне, не е ли така?

— И ако е писано, те пак ще се съберат, така ли? — Отдавна погледът й не бе пламвал толкова гневно. — Това ли искаш да кажеш? Някакво тъпо клише. — Тя стисна ръката му с все сила. — Ние с теб не сме клише. Все ще измислим нещо. Ще си намеря работа — сервитьорка или нещо друго, ще си вземем квартира под наем.

— Как по-точно? — Досън правеше огромно усилие да говори с равен тон и гласът му да не издаде вълнението му. — Да не мислиш, че баща ми ще спре да идва за пари?

— Ще се преместим в друг град.

— Къде? С какви пари? Нямам нищо. Наистина ли не разбираш? — Думите му увиснаха във въздуха и тъй като тя също мълчеше, той продължи: — Опитвам се да бъда на земята. Става дума за твоя живот. И… Не мога да бъда повече част от него.

— Какво каза?

— Казвам, че родителите ти са прави.

— Не го мислиш.

В гласа й прозвуча нотка на страх. Толкова му се искаше да я прегърне, но отстъпи назад.

— Върви си у вас.

— Досън… — пристъпи Аманда към него.

— Не! — процеди той и се дръпна назад. — Не ме слушаш. Всичко свърши. Край, разбра ли? Опитахме се, но не се получи. Животът продължава.

Кръвта се дръпна от лицето й. То стана напълно безжизнено.

— Така значи? Край.

С огромно усилие Досън направи първата крачка и тръгна към работилницата. Знаеше, че вдигне ли поглед към нея, ще промени решението си, а не можеше да й го причини. Завря глава под капака на фастбека, за да не вижда сълзите й.

Щом най-сетне тя си тръгна, той се стовари на пода до колата и остана така часове наред. По едно време Тък влезе при него и седна. Стояха така, потънали в мълчание.

— Сложи край, нали? — попита по едно време мъжът.

— Нямаше как — кимна Досън.

— Чух.

Слънцето вече се издигаше над хоризонта и всичко наоколо застина в мъртвешко спокойствие.

— Сбърках ли?

Тък бръкна в джоба си за пакета цигари, за да спечели време, преди да отговори. Почука известно време цигарата замислено.

— Не знам. Не мога да отрека, че между вас има истинска магия. Магията не ти помага да забравиш лесно. — Потупа младежа по рамото и се изправи да си върви.

Това беше всичко, което Тък му каза за Аманда. Щом той се прибра в къщата си, Досън се сви и сълзите отново потекоха. Знаеше, че Аманда ще остане завинаги най-добрата част от него, другото му аз, което вечно щеше да се стреми да опознае.

Това, което нямаше как да знае, бе, че няма да я види отново. На следващата седмица Аманда замина за университета „Дюк“, а месец по-късно арестуваха Досън.

Следващите четири години прекара зад решетките.

2

Аманда излезе от колата и огледа ниските бараки в предградието на Ориентъл, които Тък някога наричаше свой дом.

Бе шофирала в продължение на три часа и сега с удоволствие разкърши тяло и отпусна краката си. Напрежението в тила и гърба остана като напомняне за стълкновението й с Франк тази сутрин. Той не можеше да проумее защо тя настоява да присъства на погребението и сега, като се замисли, Аманда видя, че той имаше известно основание да възрази.

През двайсетте години, откакто бяха заедно, тя нито веднъж не бе споменала името на Тък Хостетлър и ако беше на негово място, със сигурност щеше да си задава въпроси също като него.

Истината е, че разправията не беше свързана само с Тък и нейните тайни и дори не с факта, че щеше да прекара още един дълъг уикенд далеч от семейството си. Дълбоко в себе си и двамата знаеха, че това е само продължение на един и същи спор, който водеха вече десет години и който неизменно протичаше по един и същ начин. Не беше шумен, нито свързан с проява на насилие — Франк не беше от този тип мъже и слава богу — най-накрая той измърмори някакво кратко извинение и тръгна за работа. Както обикновено, в остатъка от сутринта и целия следобед тя се опитваше да забрави. Не можеше да промени нищо, а с течение на времето се научи да се бетонира срещу гнева и тревогата, станали неразривна част от отношенията им.

По пътя й към Ориентъл Джаред и Лин, двете й по-големи деца, се обадиха и тя им беше благодарна, че заради тях спря поне за кратко да мисли за проблемите си. И двамата бяха в лятна ваканция и последните няколко седмици къщата кънтеше от шумотевицата, типична за двама тийнейджъри. Погребението на Тък дойде тъкмо навреме. Джаред и Лин вече имаха планове за дните в края на седмицата. Джаред с някакво момиче на име Мелъди, а Лин щеше да кара лодка на езерото Нюмън с приятелка от гимназията, където семейството на приятелката имаше къща. Анет, „прекрасната им грешка“, както Франк обичаше да я нарича, беше на двуседмичен лагер, където бе забранено да се носят мобилни телефони. Това беше добре, защото иначе щяха да слушат бъбренето й сутрин, обед и вечер.

Мисълта за хлапетата извика усмивка на лицето й. Освен часовете, които прекарваше като доброволка в Центъра за раковоболни деца към болницата на университета „Дюк“, времето й се въртеше около тях. От момента, в който Джаред се роди, тя остана вкъщи. Не само нямаше нищо против, но искрено се радваше на тази възможност въпреки ограниченията, които налагаше този начин на живот. Харесваше й да мисли, че е не само майка и съпруга. Завърши колеж за учители и дори замисляше да защити докторска титла, за да стане преподавател в някой от местните университети. Постъпи на работа в началното училище и изведнъж животът поиска друго. Сега, на четирийсет и две, се шегуваше, че с нетърпение очаква да порасне, за да реши най-сетне какво да започне да работи.

Имаше един дълъг период в живота й, когато тя се смяташе за късметлия и Франк бе значителна част от този късмет. Запознаха се на едно парти през втората година от следването й в „Дюк“. Групата беше страшно шумна, но те двамата успяха да намерят по-тихо кътче, където си бъбриха до малките часове на нощта. Две години по-голям от нея, той бе сериозен и интелигентен и още при първата им среща тя усети, че е от хората, които довеждат докрай онова, с което се залавят. Това сякаш й беше достатъчно за начало. Следващата година през август той се премести в стоматологичния факултет на Чепъл Хил, но продължиха да се срещат още две години. Годежът бе предвидим завършек и през юли 1989 година, само няколко седмици след завършването й, те се ожениха.

Медения си месец прекараха на Бахамите, след което Аманда постъпи на работа в едно от основните училища в града. Когато Джаред се роди на следващата година, тя си взе отпуска. Лин обаче се появи осемнайсет месеца по-късно и отпуската й стана постоянен факт. Франк взе заем, за да отвори свой кабинет, и купиха малка къща в Дърам. Това бяха години на икономии за двамата. Той отказваше да вземе пари от своето и от нейното семейство, така че след като платяха сметките си, едва им оставаха пари, за да вземат касета с някой филм от местната видеотека за уикенда. Рядко излизаха да хапнат навън, а когато колата им се развали, Аманда стоя като затворник вкъщи цял месец, докато отделят пари, за да я поправят. Вечер се завиваха с допълнителни одеяла, за да пестят от отопление. Колкото и напрегнати и изтощителни да бяха тези години, когато се връщаше назад в спомените си, тя виждаше, че те са били най-щастливите на техния брак.

Лека-полека практиката на Франк започна да се разраства и в много отношения животът им стана по-предвидим. Докато тя се грижеше за къщата и децата, той работеше и малко след като продадоха първия си дом и се преместиха в нов, по-голям, се появи Беа. Животът им стана по-напрегнат в някои отношения. Франк имаше все повече пациенти, а Аманда бе заета с това да кара и прибира Джаред от училище, да води Лин на разходка в парка и на срещи за игра с други деца, докато Беа седеше на столчето си между двамата на задната седалка. Някъде по това време Аманда реши да поднови образованието си, за да стане учителка в средния курс. Беше си избрала дори няколко магистърски програми, от които да избере, когато малката тръгне на детска градина. Внезапно Беа почина и всичките й планове потънаха в забвение. Тя тихомълком прибра учебниците и пъхна формулярите за кандидатстване в чекмеджето на шкафа.

Изненадващата бременност с Анет затвърди решението й да не се връща в училище. Вместо това се отдаде на укрепване на семейните отношения, хвърли цялата си страст в дейностите на децата, само и само да изтика мъката по Беа дълбоко в съзнанието си. С течение на времето споменът за починалата сестричка избледня и в съзнанието на по-големите деца, което пък се отрази добре на малката Анет. Веселият й нрав върна смеха в къщата. От време на време Аманда имаше чувството, че те пак са завършено, обичащо се семейство, в което не се е случила трагедия.

Трудно й беше обаче да върне хармонията в отношенията с Франк. Никога не си бе въобразявала, че бракът е безкраен романс и щастие. Взимаш двама души, добавяш неизбежните добри и трудни моменти, разбъркваш — и вихрените скандали са налице, независимо от това колко силно са се обичали. Времето също има своя принос. Удобствата и близостта между двамата са нещо чудесно, но те също допринасят за стихване на страстта. Навикът и предсказуемостта правят изненадите невъзможни. Свършили са се историите, които да си разказват, вече всеки може да довърши изречението, започнато от другия, а двамата с Франк бяха стигнали до етап, при който само един поглед бе достатъчен, за да се разберат, така че думите станаха напълно излишни. Смъртта на Беа напълно промени нещата. Аманда се отдаде с нова страст на работата си като доброволка в болницата. От друга страна, от човек, който изпиваше по чаша от време на време, Франк се превърна в завършен алкохолик.

Тя правеше разлика между двете и знаеше какво значи някой да пие. В колежа на няколко пъти бе обърнала чаша или две повече и дори сега с удоволствие си позволяваше по малко вино на вечеря. Случваше се да си налее и втори път, ала това й бе напълно достатъчно. Но при Франк онова, което започна като начин да притъпи болката, се превърна в неконтролируем навик.

Когато се върнеше назад във времето, Аманда виждаше, че е можела да предвиди накъде вървят нещата. В колежа той често пиеше по няколко бири, докато гледаше мачове с приятели, във факултета по стоматология разпускаше по същия начин след края на изморителен ден. Но през месеците, докато Беа боледуваше, двете или три бири вечер постепенно нараснаха до шест, а след като тя почина, стигнаха до стек от дванайсет. До втората годишнина от смъртта на Беа Анет вече беше на път, а той се напиваше здраво дори когато бе на работа на следващия ден. След време това стана практика през четири или пет дни в седмицата. Последната вечер не се отличаваше. Франк влезе, олюлявайки се, в спалнята след полунощ в обичайното си пияно състояние. Захърка толкова силно, че тя се премести в стаята за гости. Пиенето, а не Тък беше истинската причина за скандала им тази сутрин.

Беше виждала всички сигнали — от завалянето на думите по време на вечеря или докато са на барбекю, до падането в несвяст на пода на спалнята. Франк вече имаше славата на отличен зъболекар и рядко не се явяваше на работа, плащаше сметките им и отказваше да признае, че има проблем. Пиянството му не бе свързано с агресия и насилие, ето защо отричаше, че е алкохолик. Пиел само бира, следователно нямал проблем с алкохола.

Проблем обаче имаше, защото малко по малко той се превръщаше в човек, за какъвто тя не си беше представяла, че ще се омъжи. Вече не помнеше колко пъти е плакала по този повод, колко пъти бе повеждала разговор, умолявайки го да помисли за децата. Опитваше се да го убеди да отидат при семеен консултант, който да им помогне да намерят решение, укоряваше го, че не го е грижа за никого. С дни не му говореше, гонеше го от спалнята им и той седмици наред спеше в стаята за гости, докато тя се молеше Бог да й помогне. Веднъж годишно Франк се вслушваше в молбите й и спираше да пие за кратко. После изпиваше по една бира на вечеря. Само една. И това не се превръщаше в проблем следващите няколко дни, но вратата беше отворена и демонът се връщаше така, че той вече не можеше да се контролира. За пореден път тя си задаваше един и същи въпрос: защо, когато се поддаде на влечението си, той просто не си тръгне? Защо съсипва брака им?

Отговор така и не намираше. Във всеки случай това я изтощаваше до смърт. Повечето време чувстваше, че е единственият родител, когото го е грижа за децата. Джаред и Лин бяха вече достатъчно големи, за да могат да шофират, но какво щеше да стане, ако някой от тях попаднеше в катастрофа на пътя, докато Франк е пиян? Щеше ли той да скочи в колата, да сложи Анет в столчето й и да се понесе към болницата? Ами ако някой се разболее? Случвало се беше вече. Не на децата, но на нея. Преди няколко години бе яла развалена морска храна и дълги часове повръща в тоалетната. По това време Джаред вече имаше разрешение за шофиране, но не можеше да кара колата нощем, а Франк бе в един от своите запои. Тя бе така изтощена от обезводняването, че към полунощ Джаред категорично заяви, че ще я закара в болницата, а Франк се клатушкаше на задната седалка, правейки се на по-трезв, отколкото всъщност беше. Въпреки състоянието си тя забеляза как момчето хвърля гневни погледи в огледалото и колко разочаровано и ядосано изглеждаше. Често след това си мислеше, че в тази нощ синът й загуби голяма част от своята невинност — дете, което се изправя пред ужасяващия порок на баща си.

Чувстваше се изтощена до смърт от тревогата какво си мислят или чувстват децата, когато виждат баща си да се препъва, влизайки вкъщи, от това, че очевидно Джаред и Лин вече не изпитваха никакво уважение към него. Ами ако след време някой от тях възприеме неговия начин да бяга от проблемите и посегне към чашката, към наркотиците или бог знае още към какво и съсипе живота си?

Не можеше да измисли и начин да му се помогне. Нямаше нужда да е много образована в това отношение, за да разбере, че докато Франк не признае проблема си, нищо не може да се направи и той ще си остане алкохолик. Какво й оставаше? Трябваше да вземе решение. Докога да търпи? Време беше да направи списък с последствията и да не го забравя. Лесно беше да се каже, но на практика това само я ядосваше още повече. Щом той има проблем, защо тя трябва да носи толкова много отговорности? И ако алкохолизмът е болест, не е ли редно да се лекува и тя само да му помага? Все пак беше негова съпруга, дала обет да остане с него в болест и здраве. А ако решеше да сложи край на този брак, нямаше ли това да е проява на безсърдечност след всичко преживяно? Значи изборът й бе да е или безсърдечна майка и съпруга, или безгръбначно мекотело, което се примирява с всичко, а всъщност единственото, което искаше, бе мъжът, който някога вярваше, че Франк е.

Тъкмо за това всеки ден беше толкова труден. Не искаше да се развежда и да разруши семейството. Колкото и провален да изглеждаше бракът им, част от нея все още вярваше в дадената клетва. Обичаше Франк такъв, какъвто го познаваше преди време и какъвто знаеше, че може да бъде, но тук и сега, пред прага на Тък Хостетлър, се чувстваше тъжна и самотна и не спираше да се пита как стана така, че животът й стигна дотук.

Аманда знаеше, че майка й я очаква, но не беше готова да се изправи лице в лице с нея, или поне не още. Трябваха й още няколко минути и тъй като започна да се спуска мрак, тя тръгна по обраслата пътека в двора към работилницата, където Тък прекарваше деня си в реставриране на стари модели автомобили. Вътре видя „Стингрей корвет“, вероятно модел 1960 година. Докато прокарваше ръка по капака на мотора, не беше трудно да си представи, че всеки момент ще види на прага попрегърбения силует на Тък, очертал се на фона на залязващото слънце. С неизменния изцапан с масло и боя гащеризон, оплешивяла глава и бръчки на лицето, толкова дълбоки, че приличаха по-скоро на белези от порязване.

Въпреки настоятелните въпроси на Франк тази сутрин какъв е този Тък, тя държеше, че е стар семеен приятел. Което не беше съвсем вярно, но пък и какво друго да каже? Чудесно знаеше, че приятелството й със стареца бе доста необичайно. Познаваха се от времето, когато тя беше в гимназията, но го видя отново едва преди шест години, когато бе вече на трийсет и шест. Беше пристигнала в Ориентъл да посети майка си и докато пиеше кафе в „Ъруинс Дайнър“, чу разговор между група възрастни хора от съседната маса, които обсъждаха Тък.

— Тък Хостетлър все така го бива много със старите коли, но иначе съвсем е откачил — смееше се един мъж от групата. — Това, че говори с починалата си жена мога да го приема, но и да я чува как му отговаря…

— Винаги е бил особняк — промърмори събеседникът му.

Всичко това й прозвуча доста странно и след като плати сметката си, Аманда се качи в колата си и пое по отдавна забравения път към дома на стареца. Прекараха целия следобед на люлеещите се столове на почти разрушената му веранда и оттогава всеки път, когато идваше в града, тя се отбиваше да го види. В началото го правеше един или два пъти в годината — не можеше да отдели повече време за майка си тогава — но по-късно пристигаше в Ориентъл, за да се види с Тък, дори когато майка й отсъстваше от града. От време на време оставаше и за да му сготви нещо. Тък старееше с годините и макар тя да предпочиташе да се залъгва, че идва просто да види възрастния мъж, и двамата знаеха истинската причина за посещенията й.

Мъжът в кафенето се бе оказал прав до голяма степен. Тък се беше променил. Не беше вече мълчаливият, загадъчен и често пъти намусен мъж, когото тя помнеше, но и не беше загубил разсъдъка си. Даваше си сметка за разликата между измислица и реалност, както и че жена му отдавна не е сред живите. Имаше обаче и способността да приема желаното за реалност. Поне за него то наистина бе реално. Веднъж тя го попита за „разговорите“ му с покойната му жена и той съвсем спокойно заяви, че Клара е край него и винаги ще бъде. Призна, че не само разговарят, но и че я вижда.

— Искаш да кажеш, че е дух? — попита Аманда.

— Не. Просто казвам, че тя не иска да съм сам.

— Тук ли е сега?

Тък бе погледнал през рамо.

— Не я виждам в момента, но я чувам да трополи из къщата.

Аманда се заслуша, но освен поскърцването на люлеещия се стол върху дъските, не чу нищо друго.

— Беше ли тук… И преди?

— Не — въздъхнал бе тежко Тък. — Но тогава не се опитвах да я видя.

Имаше нещо твърде трогателно, почти романтично в убеждението му, че се обичат достатъчно силно, за да намерят начин да останат заедно и след нейната смърт. Всеки би го признал. На кого не му се иска безкрайната обич да е възможна. Тя самата го вярваше преди години. Тогава бе на осемнайсет. Знаеше също така, че любовта създава и проблеми, като самия живот. Понякога поема в посока, която хората не могат да предвидят или дори да разберат, оставя дълбока следа след себе си. А както знаем, съжалението за някои стъпки неизменно води до въпроси като какво щеше да стане, ако…? Отговор на които никога не можеш да дадеш. Ако Беа не беше починала? Ако Франк не бе станал алкохолик? Ако се беше омъжила за истинската си любов? Щеше ли да познае себе си в жената, която я гледаше сега от огледалото?

Подпря се на колата и се запита какво ли би казал Тък за разсъжденията й. Онзи Тък, който всяка сутрин ядеше яйца с булгур в „Ъруинс“ и пускаше черупките от печените фъстъци в чашата, в която е пил пепси; който бе живял в една и съща къща близо седемдесет години и бе напуснал щата един-единствен път по време на службата си във Втората световна война. Тък, който слушаше радио и грамофон, вместо да гледа телевизия, защото просто така беше свикнал. За разлика от нея той сякаш беше приел ролята, която му бе предопределена. Вероятно в това имаше някаква мъдрост, която, за съжаление, бе непостижима за нея.

Естествено, Тък имаше своята Клара и сигурно това също имаше значение. Бяха се оженили едва седемнайсетгодишни, бяха живели заедно цели четирийсет и две години и докато си бъбреше с Аманда, Тък полека-лека разкри историята на техния живот. Клара бе преживяла три спонтанни аборта, последния със сериозни усложнения. По думите на стареца след заключението на лекарите, че няма да може да има деца, в продължение на една година тя плачела всяка нощ, преди да заспи. Аманда научи, че Клара имала зеленчукова градина и дори веднъж спечелила щатското състезание за най-голяма тиква. Синята лента на наградата още висеше закачена над огледалото в спалнята им. След като бизнесът на Тък потръгнал, си построили малка къща на брега на река Бей, недалеч от Вандъмиър — градче, благодарение на което Ориентъл изглежда истински град. Там прекарвали седмици наред всяка година. Според Клара нямало по-красиво място на света. Тък описваше как тя си тананикала, докато почиствала къщата, как я водел от време на време на танци в „Ред Лийс Грил“, място, което Аманда познаваше от младежките си години.

Това беше живот, с който тя бе приключила, но и познаваше добре — в него радостта и любовта се търсеха в малките неща. Живот на достойнство и чест, в който не липсваше мъка, но бе пълноценен по свой начин. Убедена беше, че Тък го разбира по-добре от всеки друг.

— Когато Клара беше тук, всичко беше наред — обобщи той веднъж.

Може би причината бе в искреността на неговите истории или във все по-нарастващата й самота. С течение на времето Тък стана неин довереник. Не би повярвала, че ще се случи някога. С него сподели мъката и болката си по повод смъртта на Беа и само на неговата веранда даде воля на гнева си срещу Франк, призна за тревогите си, свързани с децата, дори нарастващото си убеждение, че някъде по пътя на своя живот е поела в грешна посока. Разказа и за множеството си срещи с изпълнените с болка родители и абсурдно оптимистичните хлапета, които срещна в центъра за деца, болни от рак, за своеобразното облекчение да работи като доброволец. През повечето време той мълчеше, предимно държеше ръката й с възлестите си, загрубели от работа пръсти и я успокояваше с мълчанието си. В крайна сметка се превърна в най-добрия й приятел, единствения, който я познаваше по-добре от всички заобикалящи я в момента.

Ето че сега и него го нямаше. Вече й липсваше. Докато прокарваше ръка по автомобила, се питаше дали му е хрумвало, че това е последната кола, върху която работи. Не беше казал нищо за това, но сега, като се връщаше назад към последните им разговори, Аманда си мислеше, че подобна мисъл вероятно не му е била чужда. При последното й посещение й беше дал ключ от дома си с леко намигване.

— Гледай да не го загубиш, за да не се налага да чупиш прозореца — бе поръчал.

Тя го прибра тогава в джоба си, без много да се замисля, защото Тък бе подхвърлил и други любопитни неща същата вечер. Беше търсила из шкафовете и чекмеджетата, за да открие някакви продукти, от които да му приготви вечеря, докато той седеше на масата и пушеше.

— Червено или бяло вино харесваш? — внезапно попита Тък без никакъв повод.

— Зависи — отвърна тя, подреждайки консервите. — Понякога изпивам една чаша с вечерята.

— Държа тук няколко бутилки. В онзи шкаф там.

— Искаш ли да отворя една?

— Не, никога не съм изпитвал такова желание. Предпочитам си пепсито и фъстъците. — Тръсна пепелта от цигарата си в стара чашка за кафе. — Имам винаги и пресни пържоли. Всеки понеделник ми носят от магазина. Държа ги на най-долния рафт в хладилника. Скарата е отвън.

— Да ти опека ли една? — попита тя и пристъпи към хладилника.

— А, не. Вадя ги обикновено към края на седмицата.

— Значи… — колебливо започна Аманда — просто ми съобщаваш къде стоят, така ли?

Тък само кимна мълчаливо и тя реши, че той е просто изморен стар човек. В крайна сметка приготви яйца с бекон, разчисти съдовете и подреди, доколкото можа, докато Тък седеше в креслото пред огъня, наметнат със старото одеяло и слушаше радио. Нямаше как да не забележи колко се е смалил — толкова по-дребен от човека, когото познаваше като момиче. Приготви се да си върви и решила, че е заспал, само го загърна по-добре с одеялото. Дишането му беше дълбоко и някак затруднено. Аманда се наведе и го целуна по бузата.

— Обичам те, Тък.

Старецът се размърда в стола си насън и когато тя вече беше при вратата, го чу да прошепва:

— Липсваш ми, Клара.

Това бяха и последните думи, които го чу да произнася. В тях имаше толкова болка и самота. Едва тогава й хрумна и защо Тък задържа Досън толкова дълго до себе си. Бил е страшно самотен.

Обади се на Франк, за да съобщи, че е пристигнала — чу го как вече заваля думите и побърза да приключи разговора. Добре че децата не бяха вкъщи този уикенд.

Видя на пейката работния календар на работилницата и го погледна, за да види има ли данни за собственика на колата. Оказа се, че човекът е работил за ликвидиране на последиците от урагана Катрина. Трябваше да съобщи тази подробност на адвоката. Мислите й се насочиха към Досън. Той също беше част от нейната тайна. Ако бе разказала по-подробно за Тък на Франк, неизбежно щеше да спомене и Досън, а точно това не искаше. Тък беше разбрал, че Досън е причината тя да го посещава, поне в началото. Нямаше нищо против, защото тъкмо той разбираше най-добре силата на спомена. Понякога, когато слънчевите лъчи проникваха през платнището на сенника и окъпваха със светлина двора на стареца, тя имаше непреодолимото усещане, че Досън е наоколо, сигурен знак за нея, че Тък е всичко друго, но не и луд. Също както духът на Клара, и духът на Досън беше навсякъде тук.

Разбираше, че няма никакъв смисъл да се пита как би протекъл живота й, ако двамата с Досън бяха останали заедно, но в последно време изпитваше все по-голяма необходимост да се връща тук. Колкото по-често го правеше, толкова по-силни ставаха спомените, отдавна потънали в паметта събития и усещания изплуваха от миналото. Само тук й бе лесно да си спомни колко силно беше чувството й към Досън, колко красива и специална я караше да се чувства той. Съвсем ясно и с все по-голяма убеденост се оформяше убеждението й, че никой друг на този свят не я разбира истински. Помнеше най-вече колко много го обичаше и страстта и смелостта, с която той отговаряше на това чувство.

По своя мълчалив начин Досън я бе убедил, че всичко е възможно. Аманда продължи да обикаля работилницата, претрупана с вещи и части, пропита с миризмата на бензин и масло, усещайки тежестта на стотиците вечери, прекарани тук. Прокара пръсти по тезгяха, на който бе прекарала часове да наблюдава наведения над мотора на фастбека Досън, докато той човъркаше вътре, омазан с масло. Още тогава по лицето му нямаше нищо от мекотата и наивността на техните връстници и когато покритата с възлести мускули ръка посягаше към някой инструмент, Аманда виждаше формите и крайниците на бъдещия мъж. И тя като всички в Ориентъл знаеше, че баща му го бие редовно и ако работеше без риза, по гърба му личаха следи и белези от катарамата на неговия колан. Не беше сигурна дали момчето знае за тях и това по някакъв начин ги правеше още по-драматични.

Още тогава той беше висок и слаб, тъмната коса падаше над черните му очи и тя си даваше сметка, че с течение на времето ще стане много хубав мъж. По нищо не приличаше на роднините си от семейство Коул. Веднъж не се сдържа и го попита дали прилича на майка си. Седяха в колата му, по предното стъкло трополяха дъждовни капки.

— Няма как да знам — отговори той и обърса влагата от вътрешната страна на стъклото. Също като Тък, Досън обикновено говореше тихо. — Баща ми изгори всичките й снимки.

Една привечер в края на първото им лято заедно слязоха до малкото пристанище в залива. Досън бе чул, че същата вечер ще може да се наблюдава метеоритен дъжд, и след като постлаха едно одеяло, се загледаха потънали в мълчание в пробягващите по нощното небе светлини. Аманда знаеше колко ще се ядосат родителите й, ако разберат къде е в този момент, но тогава нищо нямаше значение, освен стрелкащите се звезди и топлината на тялото му, освен нежността, с която я бе прегърнал, сякаш не можеше да си представи бъдещето без нея.

Дали всяка първа любов е такава? Неясно защо, тя се съмняваше. С изненада установяваше, че тяхната връзка и досега си оставаше най-реалното нещо за нея. Понякога се натъжаваше, че никога повече не й се случи да преживее подобно нещо. Разбра, че животът може и да унищожи такава страст. Знаеше, че тя невинаги е достатъчна.

Загледана в двора и пространството отвъд оградата, се запита дали Досън е преживял отново любов като тяхната и дали е щастлив. Щеше й се да вярва, че е така. Животът на бивш затворник никога не е лесен. Доколкото знаеше, той бе излязъл от затвора, но може би беше започнал да взима наркотици или беше умрял. Все едно, в нейното съзнание подобна възможност не се покриваше с представата й за него. Ето защо никога не попита Тък за Досън. Боеше се от онова, което щеше да чуе, а и мълчанието му на тази тема само засилваше опасенията й. Предпочиташе неизвестността, само и само да запази спомена за него такъв, какъвто беше. Понякога се питаше какво мисли той за годината, в която бяха заедно, за общите им преживявания и дали изобщо се сеща за нея.

3

Самолетът на Досън кацна в Ню Берн часове след като слънцето бе поело бавния си път към хоризонта на запад. Той се качи в колата под наем и пое към река Нюс, която прекоси при Бриджтаун, откъдето се качи на шосе петдесет и пет. От двете страни на пътя навътре в равнината се нижеха разпръснати ферми и тук-там в дворовете им се виждаха полуразрушени складове за сушене на тютюн. Над равнинния пейзаж се стелеше едва забележима мъгла и му се стори, че нищо не се е променило, откакто преди много години бе напуснал този край, а вероятно и от столетие насам. Мина покрай Грантсбъро и Алайънс Бейбъро и Стоунуол — градчета по-малки дори от Ориентъл. Окръг Пимлико му се стори загубен във времето, забравена страница от хвърлена в ъгъла книга.

В същото време тук беше неговият дом. Много от спомените бяха болезнени, но пък тук се бе сприятелил с Тък, тук беше срещнал Аманда. Започна да различава места, които помнеше от дете, и в тишината на колата се запита какво ли щеше да стане от него, ако не бяха Тък и Аманда. По-важното беше как би се развил животът му, ако доктор Дейвид Бонър не бе излязъл да тича в нощта на 18 септември 1985 година.

Докторът се бе заселил с жена си и двете си деца в Ориентъл през декември предишната година. Дълго време в града нямаше никакъв доктор. Последният се бе пенсионирал и замина за Флорида през 80-те и управата на града напразно се опитваше да намери специалист. Нуждата беше наистина голяма, но въпреки множеството постъпки в тази посока все не се намираше приличен кандидат, който да приеме предложението на затънтеното градче. Голям късмет бе и обстоятелството, че съпругата на доктор Бонър, Мерилин, бе израснала в региона и също като Аманда принадлежеше към тукашното висше общество. Родителите й бяха собственици на големи овощни градини край града — ябълки, праскови, грозде и боровинки. След като завърши специализацията си, доктор Бонър се премести с жена си в родния й град и отвори своя практика.

Пациентите заприиждаха от самото начало. Изтощени от непрестанното пътуване до Ню Берн, хората се трупаха пред кабинета му. Той не хранеше илюзии, че ще забогатее тук. Това бе невъзможно в такъв малък град със сравнително бедни жители. Никой друг не знаеше, че семейните градини бяха отдавна ипотекирани и още с идването му в града тъст му поиска заем от него. Лекарят, естествено, помагаше с пари на роднините на жена си, но тъй като животът бе сравнително евтин тук, той успя скоро да купи къща в колониален стил с четири спални и изглед към Смит Крийк. Жена му беше във възторг, че отново е у дома. За нея Ориентъл беше чудесно място за отглеждане на деца и бе права в голяма степен.

Доктор Бонър харесваше живота сред природата. Плуваше, караше сърф и велосипед, обичаше и да тича. Хората свикнаха да го виждат да се носи вечер след работа с бодра крачка по Брод стрийт, а оттам и към крайните квартали на града. Често му махаха или натискаха клаксони, той отвръщаше с вдигната ръка и продължаваше. Случваше се след особено натоварен ден в кабинета да излезе да тича малко преди мръкване — точно такъв беше случаят на 18 септември 1985 година. Излезе от вкъщи по мръкнало. Пътищата бяха мокри, но той нямаше как да го знае. По-рано през деня бе валяло, но само колкото да се разкисне маслото, покапало от колите върху настилката.

Пое по обичайния си маршрут, който му отнемаше около трийсет минути, но така и не се прибра у дома. Когато луната изгря, Мерилин започна да се тревожи, помоли съседка да наглежда децата и тръгна с колата да търси съпруга си. Веднага след завоя в края на града, недалеч от малка група дървета, видя линейка, шерифа и нарастваща тълпа хора. От тях научи, че мъжът й е бил убит от подхлъзнал се на мократа настилка камион.

Казаха й, че пикапът принадлежал на Тък Хостетлър. Шофьорът, който много скоро щеше да бъде обвинен в углавно престъпление и непредумишлено убийство, бил осемнайсетгодишен и дори вече бил задържан.

Името му било Досън Коул.

На два километра от Ориентъл Досън видя завоя, който никога нямаше да забрави. Видя и черния път за семейния имот и спонтанно се замисли за баща си. Докато беше в ареста в очакване на процеса, полицай от охраната дойде и му каза, че има посетител. Минута по-късно пред него застана баща му с неизменната клечка за зъби в устата.

— И к’во? Видя ли докъде я докара, като избяга от къщи и започна да се срещаш с онази богаташка? До пандиза. — На лицето на мъжа грейна злобна усмивка. — Мислиш си, че си нещо повече от мен, ама не си. Като две капки вода сме.

Досън мълчеше, изпълнен с чувство, близко до омразата, наблюдавайки баща си от ъгъла на килията. Беше си дал дума никога и по никакъв повод да не говори с него. Въпреки съветите на защитника си той се призна за виновен и независимо от препоръката на прокурора му дадоха максимална присъда. В институцията за излежаване на наказанията в Халифакс, Северна Каролина, той работи през цялото време във фермата на затвора, където отглеждаха царевица, пшеница, памук и соя, поти се здраво под изгарящите лъчи на слънцето по време на жътва и мръзна като куче зиме под напорите на силния северен вятър. Пишеше си от време на време с Тък, но за четирите години, които прекара в затвора, никой не дойде да го види.

След като го освободиха, той остана под наблюдение и се върна в Ориентъл. Работеше за Тък и чуваше как съгражданите му си шушукат зад гърба му, когато отскачаше до магазина за резервни части. Отдавна знаеше, че е бедняк, поредният изпаднал непрокопсаник от семейство Коул, но сега към това се прибави и фактът, че е убил зетя на Бенет, единствения лекар в града. Чувството за вина му идваше много. В такива моменти купуваше цветя в Ню Берн, а оттам — на гробището в Ориентъл при гроба на доктор Бонър. Оставяше ги или рано сутрин, или късно вечер, когато нямаше никого. Случваше се да остане близо час, мислеше за жена му и децата, които докторът бе оставил. През останалото време правеше всичко възможно да не се мярка пред очите на съгражданите си.

Семейството му обаче не искаше да скъса с него. Когато баща му дойде за поредната сума от сина си, доведе и Тед със себе си. Старецът носеше пистолет, Тед — бейзболна бухалка, но беше грешка, че не доведоха Аби. Досън им каза да напуснат и Тед пристъпи, но не достатъчно бързо. Четирите години тежък труд не бяха отишли напразно. Досън беше заякнал и напълно готов да им даде отпор — счупи носа и челюстта на Тед и отне оръжието на баща си. Едва не потроши и ребрата му. Докато двамата лежаха на земята, насочи пистолета към тях и ги предупреди да не стъпват повече в гаража. Виещ от болка, Тед се зарече да го пречука, а баща му само бърчеше чело. От тази вечер Досън спеше с пистолет до главата и гледаше да излиза възможно най-рядко. Знаеше, че те всеки момент може да дойдат отново, и то с подкрепление. Съдбата обаче обикновено предлага изненади. По-малко от седмица след сблъсъка Лудия Тед намушка с нож посетител в един бар и беше хвърлен в затвора. Неясно защо, баща му не се появи повече. Досън не се поинтересува за причината. Броеше дните до датата, когато щеше да има право да напусне Ориентъл. Щом дойде краят на пробацията му, той уви пистолета в намаслен парцал, прибра го в кутия и я зарови между корените на дъба до къщата на Тък. Приготви колата си, сбогува се с Тък и пое по магистралата към Шарлот. Там си намери работа като механик, а вечер посещаваше курс за заварчици в щатския колеж. Това прокара пътя му към Луизиана, където постъпи на работа в рафинериите, а оттам — на петролните платформи.

След освобождаването си от затвора той се научи да бъде незабележим и през повечето време живееше сам. Не ходеше у приятели, защото нямаше такива. Не беше излизал с жена след Аманда, защото не спираше да мисли за нея. Всяко сближаване неизменно щеше да доведе до споделяне, а оттам и до това другият да научи за миналото му. Той беше бивш затворник от семейство на престъпници и бе причинил смъртта на един добър човек. Бе излежал присъдата си, изкупваше вината си, но никога нямаше да си прости за случилото се.

Приближавайки града, Досън стигна мястото, където загина доктор Бонър. С периферното си зрение забеляза, че дърветата бяха заместени от ниска постройка с паркинг отпред. Продължи да следи пътя, за да не гледа мястото. След по-малко от минута бе в Ориентъл. Прекоси центъра, мина по моста, свързващ заливите Грийн Крийк и Смит Крийк. Като дете, за да се скрие от роднините си, обичаше да седи в подножието на моста и да наблюдава корабите, представяйки си далечните пристанища, от които идваха, и мечтаейки да отиде там.

Забави скоростта, привлечен от гледката, която винаги му беше харесвала. Пристанището бе оживено, хора се движеха около лодките, теглеха въжетата, с които ги привързаха към пристана. Ако съдеше по движението на клоните на близките дървета, лесно можеше да се досети, че вятърът е достатъчно силен, за да изпълни платната.

Скоро наближи пансиона, в който бе запазил легло за престоя си, но не се чувстваше още готов да спре. Паркира колата недалеч от моста и излезе, разкършвайки с облекчение гърба и краката си. Сети се за цветята, които бе поръчал в цветарския магазин, но реши, че няма защо да бърза. Скоро щеше да разбере дали са пристигнали. Пое към речния бряг, припомняйки си, че Нюс е най-широката река в страната в отрязъка си преди Пимлико Саунд, факт, известен на малцина. Доста басове бе спечелил с тази информация, докато беше на платформата. Повечето хора твърдяха, че е Мисисипи. Дори хората от Северна Каролина не го знаеха. Аманда бе първата, която го сподели с него.

Отново се замисли за нея: с какво ли се занимава, къде живее, как изглежда един неин ден. Без съмнение беше омъжена и той много пъти се бе опитвал да си представи какъв мъж беше избрала. Колкото и добре да я познаваше, не можеше или по-скоро не искаше да си представи как тя спи или се смее с друг мъж. Човек може да се спаси от миналото си само като се впусне в нещо по-добро, и той си представяше, че тя е сторила точно това. Това беше стъпка, която мнозина успяваха да направят. Всеки имаше своите колебания, всеки правеше грешки, но тази на Досън бе различна. Беше го дамгосала завинаги. Мисълта за доктор Бонър и съсипаното му семейство го връхлетя с нова сила.

Загледан във водата под себе си, неочаквано съжали за решението да се върне в града. Знаеше, че Мерилин Бонър продължава да живее тук, но не искаше да я срещне, макар и случайно. Семейството му със сигурност щеше да разбере, че е пристигнал, а той и тях не искаше да вижда.

Нищо нямаше вече за него тук. От една страна, разбираше, защо Тък бе поръчал адвокатът да му се обади след неговата смърт, но защо бе пожелал той да пристигне в Ориентъл? Откакто получи съобщението, мислеше за това, но така и не намираше отговор. Старецът никога не го беше викал, защото по-добре от всички на света знаеше какво изпитва Досън към това място. Не прояви желание и да го посети в Луизиана. Досън редовно му пишеше, но Тък отговаряше рядко. Очевидно е имал причина, все едно каква, но засега тя оставаше напълно неясна.

Вече се канеше да си тръгне, когато някакво движение долу при лодките привлече вниманието му. Загледа се, но напразно, така и не видя нищо различно. За първи път от изваждането му от океана космите на тила му настръхнаха. Там имаше нещо, което не успяваше да разпознае. Лъчите на залязващото слънце се отразяваха във водата и го заслепяваха. Той засенчи очи с длан и обиколи с поглед пристанището. Възрастен мъж теглеше с жена си лодка в хелинга, малко по-нататък гол до кръста човек бе навел глава над мотора на своя съд; двойка на средна възраст се суетеше около своята лодка, а група тийнейджъри изнасяше кашони и чанти след пътуване по реката. Към най-отдалечения край на пристана приближаваше, използвайки последните пориви на вятъра, за да акостира, друга яхта. С две думи, нищо необичайно. Вече се канеше да се обърне, когато забеляза тъмнокос мъж със синьо ветроустойчиво яке, и впи поглед в него. Онзи стоеше в началото на кея и също като него засенчваше с длан очите си. Досън бавно свали ръка — тъмнокосият направи същото. Досън бързо отстъпи крачка назад — непознатият също. Досън затаи дъх и сърцето му се заблъска в гърдите.

„Не е истина. Това не се случва с мен“.

Видяното разтърси Досън и той изпита желание да отиде час по-скоро в дома на Тък. Преди години това бе неговото убежище и той изведнъж си спомни усещането за спокойствие, което намираше там. Мисълта, че ще трябва да проведе някакъв, макар и неангажиращ разговор със собствениците на малкия хотел, където беше запазил стая, определено не му хареса. Искаше да е сам и да помисли за тъмнокосия мъж. Или сътресението беше много по-сериозно, отколкото лекарите предполагаха, или те бяха прави за стреса от преживяното. Докато предпазливо подбираше местата, където да стъпи, за да стигне отново на пътя, взе решение да се консултира и с лекари в Луизиана. Нищо чудно и те да му кажат същото.

Избута дълбоко в съзнанието си тревожните мисли и свали прозореца на колата. Пое с пълни гърди свежия въздух, наситен с аромат на бор и застояла вода. След няколко минути зави по отклонението, водещо към дома на Тък. Колата подскачаше по засъхналите коловози и изровените от дъждовете ями. След завоя пред къщата Досън с изненада видя беемве, паркирано пред входа. Сигурен беше, че не е на Тък. Първо, колата бе твърде чиста, за да е негова, и второ, Тък никога не би купил чуждестранна кола. Не защото се съмняваше в качеството, просто му липсваха измервателни уреди, без които не можеше да я ремонтира. Освен това той винаги бе предпочитал камиони, особено онези, произведени в началото на 60-те години. Трябва да бе ремонтирал поне половин дузина такива, караше ги известно време, след което ги продаваше, ако се появеше кандидат. Истината е, че го интересуваха не толкова парите, колкото самият ремонт.

Досън спря до беемвето и излезе навън, изненадан от това колко непроменена е къщата на стареца. Откакто я помнеше, тя си беше истинска съборетина, онази част, която трябваше да бъде ремонтирана още навремето, си стоеше все така порутена. Аманда бе купила сандъче с цветя, за да развесели малко жалката фасада, и то все още беше там, където тя го бе поставила, но естествено, от цветята не бе останала и следа. Помнеше колко се вълнуваше тя, докато го поднасяха на Тък, нищо че той така и не разбра какво да прави с него.

Досън се огледа, проследи катерицата, която бързо се скри със скокове между клоните на кучешкия дрян. Птица кардинал се обади и отново настъпи пълна тишина. Той мина зад къщата, където бе далеч по-сенчесто, и се отправи към работилницата. Когато излезе на огряно от слънцето място, забеляза вътре силуета на жена, която оглеждаше колата, вероятно последният класически автомобил, върху който бе работил Тък. Първата му мисъл беше, че е от офиса на адвоката, и тъкмо щеше да я поздрави, когато тя се обърна и Досън замря. Думите заседнаха в гърлото му.

Въпреки разстоянието, стори му се по-красива, отколкото я помнеше, и за един момент, който му се видя цяла вечност, той не успя да промълви нито дума. Реши, че отново му се привижда, но след като премигна няколко пъти, разбра, че не греши. Тя беше истинска и беше тук, в някогашното им убежище.

Виждаше как Аманда не откъсва поглед от него и изведнъж си даде сметка защо Тък бе настоял той да се върне у дома.

4

Никой от двамата не можеше да продума от изненада. Първата мисъл на Досън беше колко по-жива е тя от образа, който пазеше в паметта си. Лъчите на следобедното слънце превръщаха русата й коса в старо злато, а дори отдалеч виждаше енергията в сините очи. Постепенно малките разлики стигнаха до съзнанието му. Изчезнала бе мекотата на младостта. Скулите бяха по-изпъкнали, очите й му се сториха някак хлътнали и заобиколени от мрежа тънки бръчици в ъглите. Годините очевидно си бяха казали думата. За разлика от последната им среща сега тя беше зряла забележителна красавица.

Аманда също поглъщаше с очи това, което вижда. Пясъчножълтата риза бе пъхната небрежно в колана на избелелите дънки, очертаваше тесния ханш и широките рамене. Усмивката беше същата, но Досън носеше косата си по-дълга от преди, а при слепоочията се различаваха сребърни нишки. Тъмните очи както и преди привличаха погледа, но някъде в дъното им забеляза искрицата на подозрителност, характерна за човек, преживял трудни моменти. Вероятно защото го виждаше точно тук, на мястото, където бяха прекарали толкова много време заедно, завладяна от силните чувства, тя не знаеше какво да каже.

— Аманда? — обади се той пръв.

Тя долови нотки на изненада, докато произнасяше името й. Сякаш това беше достатъчно, за да осъзнае, че той е от плът и кръв. „Той е тук — помисли. — И е наистина той.“ Видя го как пристъпва насам и малко по малко годините, в които бяха разделени, се стопиха. Застанал пред нея, той разпери ръце и Аманда потъна в прегръдката му, както се бе случвало толкова често преди. Притисна я до гърдите си и тя се отпусна, почувствала се отново на осемнайсет.

— Здравей, Досън — прошепна Аманда.

Останаха дълго така, окъпани в лъчите на залязващото слънце. Когато най-сетне се отдръпнаха един от друг, тя долови силните чувства, които кипяха в гърдите му.

Оглеждаше го отблизо, отбелязвайки мислено следите на изминалите години. Досън беше станал истински мъж. С обветрено лице и слънчев загар, с едва забележимо оредяла коса.

— Какво правиш тук? — попита той и докосна ръката й, сякаш за да се увери, че не сънува.

Едва сега тя дойде на себе си и сещайки се коя е, отстъпи леко назад.

— Доведе ме същата причина, поради която и ти си тук. Кога пристигна?

— Току-що. — Добре че се бе поддал на порива да се отбие в дома на Тък. — Не мога да повярвам, че си тук. Изглеждаш… страхотно.

— Благодаря ти — не успя да овладее притока на кръв към лицето си тя. — Как разбра, че съм тук?

— Не знаех — каза той. — Просто реших да се отбия и видях колата ти отвън. Затова минах зад къщата и ето че…

— Аз съм тук — довърши тя изречението вместо него.

— Именно — кимна той и за първи път срещна погледа й. — Ето те тук.

Силата на погледа му бе същата както преди и тя отстъпи отново, с надеждата разговорът да тръгне по-спокойно. За да не остане той с погрешно впечатление от реакцията й, направи няколко крачки към къщата.

— Тук ли ще преспиш?

— Не, наел съм стая в малък хотел в центъра — отговори той. — А ти?

— Ще отседна при майка ми. — Забелязала въпросителното му изражение, тя продължи: — Татко почина преди единайсет години.

— Съжалявам — кимна той.

Тя си спомни, че това беше неговият начин да приключи дадена тема.

— Имаш ли нещо против да погледна вътре? — попита Досън и погледна към работилницата. — Не съм стъпвал тук от години.

— Не, разбира се, върви.

Аманда забеляза, че докато минаваше покрай нея, раменете му се отпуснаха. Самата тя беше толкова развълнувана, че не си бе дала сметка колко напрегнат е той.

Досън надникна в малката кабинка, служеща за офис на Тък, където цареше обичайният хаос. Прокара ръка по тезгяха. Огледа преградните стени, голите греди на тавана, металния варел в ъгъла, където старецът изливаше източения от колите, готови за ремонт, бензин, хидравличния крик, разтворения сандък с инструменти, опрян до задната стена, и камарата резервни гуми. Пясъчноструйник и апарат за заваряване стояха на тезгяха. Потънал в прах вентилатор бе подпрян в ъгъла недалеч от пулверизатора за боя, електрически крушки висяха на голи кабели и отделни части лежаха разпръснати по всички възможни повърхности.

— Тук нищо не се е променило — въздъхна Досън.

Тя го последва във вътрешността на работилницата, и все още разтреперана вътрешно, гледаше да стои на подходящо разстояние.

— Нищо чудно. Беше много педантичен за това къде оставя инструментите си, особено през последните няколко години. Осъзнаваше, мисля, че започва да забравя.

— Имайки предвид възрастта му, чудя се, че е продължил да работи.

— Беше намалил темпото. По една-две коли на година, и то само такива, които знае, че няма да му се опрат. Без основно възстановяване или ремонт. Това е първата, която заварвам от доста време.

— Излиза, че често си се виждала с него.

— Не чак толкова често, веднъж на няколко месеца. Доста дълъг период изобщо не се виждахме.

— Не ми е споменавал за това в нито едно от писмата си — замислено отбеляза Досън.

— А на мен не говореше за теб.

Той кимна и отново насочи вниманието си към тезгяха. В единия му край старателно бе сгъната една от карираните носни кърпи на Тък. Вдигна я и отдолу се показаха издълбани с нож букви.

— Инициалите, които издълбах, са още тук. И твоите — също.

— Знам. — Тя добре помнеше, че отдолу бе написано още нещо: „Завинаги“. Скръсти ръце, опитвайки се да не гледа към дланите му. Бяха потъмнели от слънцето, силни ръце на работник, но в същото време деликатни и грациозни.

— Не мога да повярвам, че вече го няма — въздъхна той.

— Аз също.

— Казваш, че паметта му изневерявала от време на време.

— За дребни неща. Като имам предвид възрастта и колко много пушеше, беше в доста добра форма, когато го видях последния път.

— И кога беше това?

— В края на миналия февруари.

Досън се насочи към колата за ремонт.

— Знаеш ли нещо за това тук?

— Само, че Тък работеше върху нея. Там в папката му е планът за работа, но освен собственика не вярвам някой друг да е наясно с това какво има да се прави.

Досън откри въпросния план, хвърли един поглед на последния лист и после отвори капака на колата. Аманда проследи мълчаливо действията му, видя как ризата се опъна на раменете му, но побърза да отклони поглед, да не би той види, че го наблюдава.

— Чудна работа — обади се по едно време Досън, след като бе огледал малките кутии върху тезгяха и частите, наредени до тях.

— Какво?

— Тук не става дума за реставрация, а за съвсем малки поправки в мотора. Карбуратор, амбреаж и още няколко дреболии. Предполагам, чакал е доставка на някои части. Със старите модели се налага да чакаш доста време понякога.

— Какво ще рече това?

— Че собственикът дори не може да я подкара.

— Ще помоля адвоката да се свърже с него — предложи Аманда и отстрани кичур коса, паднал върху челото й. — Така и така ще се срещам с него.

— Адвокат ли?

— Да — кимна тя. — Той ми се обади, за да съобщи за смъртта на Тък. Важно било да дойда.

— А името му да е случайно Морган Танър? — попита Досън, докато затваряше капака.

— Познаваш ли го?

— Имам среща с него утре.

— В колко часа?

— В единайсет и предполагам, че и ти имаш среща с него по същото време, прав ли съм?

Трябваха й няколко секунди, за да се сети какво намеква Досън — очевидно Тък беше планирал тази тяхна среща. Ако не се бяха срещнали сега в дома му, това щеше да се случи при адвоката му. В този момент тя не можеше да реши само едно — дали иска да халоса Тък по рамото, или да го разцелува.

Явно лицето й беше издало мислите, защото Досън подхвърли:

— Да разбирам ли, че не си имала представа за плановете на Тък?

— Никаква.

Ято скорци излетя от близките дървета и Аманда ги проследи с поглед, докато се обръщаха и променяха посоката на летене, очертавайки странни фигури във въздуха. Когато извърна отново лице към Досън, го видя да седи облегнат на тезгяха със скрито в сянката лице. Тук, където те двамата имаха толкова много общи спомени, тя бе готова да се закълне, че в този момент седи младият Досън. Бързо си напомни, че сега те са напълно различни. По-скоро непознати.

— Мина много време — наруши той тишината.

— Така е.

— Мога да ти задам поне хиляда въпроса.

— Само толкова? — повдигна вежди тя.

Той се засмя и Аманда не можеше да не долови горчивата нотка в този смях.

— Аз също имам въпроси — продължи тя, — но преди това трябва да знаеш, че… Омъжена съм.

— Разбрах. Видях халката на пръста ти. — Досън пъхна палец в джоба на панталоните си и отново опря гръб в твърдата повърхност на тезгяха. — От колко години сте женени?

— Следващия месец ще станат двайсет.

— Деца?

Първата й мисъл беше за Беа и тя се поколеба какво да отговори за броя им.

— Три — промълви най-накрая.

Доловил колебанието й, той не разбираше какво го е породило.

— А съпругът ти? Ще ми допадне ли?

— Франк ли? — За част от секундата в съзнанието й прелетя споменът за разговора й с Тък за Франк и се запита дали Досън знае нещо. И не защото нямаше доверие в дискретността на Тък, а защото бе убедена, че Досън ще разбере, ако излъже. Предпочете да даде уклончив отговор. — От много време сме заедно.

Досън обмисли за миг подбора й на думи и тръгна към къщата, минавайки покрай нея с гъвкавата походка на атлет.

— Сигурно Тък ти е дал ключ, прав ли съм? Ожаднях.

Аманда примигна от изненада.

— Чакай малко. Тък ли ти каза?

— Не — гласеше краткият отговор.

— Откъде знаеш тогава?

— Не е изпратил ключ на мен, а някой от нас двамата трябва да има.

Преди да го последва, Аманда постоя неподвижно, замислена за това как бе успял той да стигне до истината.

Досън преодоля стъпалата на верандата с един скок и спря пред вратата. Аманда извади ключа от чантата си, застана до него и го пъхна в ключалката. Миг след това вратата изскърца и се отвори.

Вътре беше приятно прохладно и първата мисъл на Досън бе, че къщата е като продължение на гората — всичко в нея бе от дърво, с цветовете на земята и природата. Облицованите с дъски стени и тези на пода бяха потъмнели с годините, кафявите завеси не успяваха да скрият местата, където бе текла вода под прозорците. Подлакътниците на креслата и канапето бяха съвсем протрити. Огледалото на полицата над камината беше напукано, а тухлите около огнището — съвсем почернели. Вътре се виждаха въглени от изгаснал огън. На масичка близо до вратата бяха натрупани албуми със снимки, грамофон, вероятно по-стар от Досън, и разнебитен вентилатор. Застоялият въздух бе просмукан с миризмата на цигарен дим. След като отвори прозореца, Досън включи вентилатора, заслушвайки се за кратко в трополенето на перките. Основата не беше стабилна и леко потропваше.

В това време Аманда стоеше пред камината и разглеждаше снимката — Тък и Клара на двайсет и петата годишнина от сватбата им.

Досън застана зад гърба й.

— Помня кога за първи път видях тази снимка — сподели той. — Мина цял месец, преди Тък да ме пусне да вляза в къщата. Попитах го коя е тази жена. Дори не знаех, че е бил женен.

Тя чувстваше топлината на тялото му, но правеше усилие да не обръща внимание.

— Как може да не си знаел?

— Не познавах Тък. Докато не се вмъкнах в работилницата му в онази нощ. Никога не бях говорил с него до този момент.

— Тогава защо си избрал тъкмо неговия дом?

— Не знам — поклати глава Досън. — Така и не разбрах защо не ме изгони.

— Защото е искал да си наоколо.

— Той ли ти каза?

— С далеч по-малко думи, отколкото предполагаш. Клара беше починала наскоро и подозирам, че е имал нужда точно от едно хлапе край себе си.

— Аз пък си мислех, че е бил пиян в онази нощ. Както и в много нощи след това.

— Тък никога не е бил истински пияница.

Досън докосна простата дървена рамка, сякаш се опитваше да възприеме света без Тък.

— Говоря за времето, преди ти да се появиш. Падаше си по „Джим Бийм“. Случваше се да го видя как излиза от работилницата, олюлявайки се, стиснал гърлото на полупразна бутилка. Бършеше чело с карираната кърпа и плетейки език, препоръчваше да си потърся друго място за живеене. Цели шест месеца почти всяка вечер го повтаряше. Лежах нощем и се надявах на другата сутрин да е забравил думите си. Един ден най-неочаквано спря да пие и вече не спомена да си търся друго място. — Досън внезапно извърна лице към нея — беше само на няколко сантиметра от нейното. — Той беше добър човек.

— Знам — промълви тя. Долавяше аромата му — сапун и мускус. Много близо бяха един до друг. — И на мен ми липсва. — Тя отстъпи за всеки случай и посегна към протритите възглавници на канапето.

Слънцето навън бе вече зад дърветата. В стаята стана още по-тъмно. Аманда чу как Досън се изкашля.

— Ще потърся нещо за пиене — рече той. — Сигурен съм, че ще намеря студен чай в хладилника.

— Тък не пиеше студен чай. Сигурно ще намериш пепси.

— Да проверим — тръгна той към кухнята с гъвкава походка.

Тя поклати леко глава, за да пропъди впечатлението.

— Сигурен ли си, че трябва да го правим?

— Убеден съм, че Тък иска точно това.

Също както в дневната, и в кухнята времето беше спряло. Уредите бяха от каталозите на „Сиърс“ и „Рийбок“ от 40-те години. Тостер с размерите на микровълнова печка и хладилник с брава. Дървеният плот около умивалника бе почернял от разливаната вода, а бялата боя около дръжките на шкафовете беше напукана и олющена на места. Завесите пред прозореца, закачени вероятно от самата Клара, някога вероятно с флорални мотиви, сега бяха сиво-жълти от тютюневия дим на цигарите на Тък. Малката кръгла маса за двама бе закрепена, за да не се клати, с нагъната салфетка. Досън отвори хладилника и извади бутилка студен чай.

Аманда влезе при него в момента, когато той оставяше бутилката на плота.

— Как разбра, че Тък е оставил студен чай?

— Така както разбрах, че ключът е у теб — рече той и бръкна в шкафа. Извади два празни буркана от конфитюр.

— Не разбирам.

Досън напълни бурканите със студената течност.

— Знаел е, че ще дойдем тук, и се е сетил, че обичам студен чай. Ето защо е оставил бутилка подръка.

Точно така. Неслучайно бе намислил организацията с адвоката. Досън й връчи единия буркан с чая и я върна в реалността. Пръстите им се докоснаха, докато го поемаше от него.

— За Тък! — вдигна своя чай Досън.

Аманда чукна своята чаша в неговата. Застанала до него, миналото и усещанията й от онова време я завладяха. Да останат сами в къщата беше твърде много за нея. Тихичък вътрешен глас й нашепваше да внимава, че нищо добро няма да излезе от това, все пак беше омъжена и имаше деца. Всичко това само я объркваше още повече.

— Двайсет години, значи? — подхвърли Досън.

Имаше предвид брака й, но незнайно защо, тя не успя да реагира веднага.

— Почти. А ти? Женил ли си се?

— В картите, които съдбата е хвърлила за мен, това нещо липсва.

— Оглеждаш се все още, така ли?

— Засега предпочитам да съм сам.

Не знаейки как да тълкува думите му, тя се подпря на плота.

— Къде живееш?

— Луизиана. Близо до Ню Орлиънс.

— Харесва ли ти там?

— Става. Едва когато стъпих отново тук, си дадох сметка колко много всичко там прилича на дома. Тук има повече борове, докато там — повече мъхове, но иначе няма почти никаква разлика.

— С изключение на алигаторите.

— Да, с изключение на тях — едва-едва се усмихна той. — Сега е твой ред. Къде живееш?

— Дърам. Живея там, откакто се омъжих.

— Няколко пъти в годината идваш да виждаш майка си?

Аманда кимна.

— Докато татко беше жив, те идваха при нас заради децата. Но след неговата смърт стана по-трудно. Мама никога не е обичала да шофира, ето защо аз идвам при нея. — Докато отпиваше от питието си, тя кимна към масата. — Имаш ли нещо против да седна? Страшно ме болят краката.

— Разбира се, седни. Аз обаче ще постоя. Цял ден съм седял в самолета.

Тя взе импровизираната си чаша и тръгна към стола до масата. Усещаше как очите му я следят.

— Какво правиш в Луизиана? — попита тя, докато се настаняваше на стола.

— Работя на петролна платформа, което в основни линии означава, че помагам при сондирането. Грижа се връзките да са здрави. Внимавам помпите да работят добре. Знам, че вероятно това ти звучи странно, но ми е малко трудно да обясня, без да ти покажа на практика.

— Струва ми се доста различно от поправките на коли.

— Не толкова, колкото си мислиш. Продължавам да работя с мотори и машини. А и в свободното си време се занимавам с коли. Фастбекът ми се движи като нов.

— Още ли го имаш?

— Харесвам тази кола.

— Не, ти я обичаш. Всеки път, когато идвах да те виждам, едва те измъквах от нея. Половината пъти не успявах. Изненадвам се, че не носиш нейна снимка в портфейла си.

— Нося.

— О, не!

— Шегувам се.

От гърдите й се откъсна така познатият весел смях.

— От колко време си на платформите?

— Вече четиринайсет години. Започнах като общ работник, сега съм от персонала, обслужващ помпите. — Той прокара разсеяно пръст по една от вдлъбнатините по повърхността на кухненския плот. — А ти? Работиш ли? Преди години искаше да станеш учителка.

— Преподавах една година — кимна тя и отново отпи от чашата студен чай. — Тогава се появи Джаред, най-големият ми син, и исках да бъда с него у дома. След това се роди Лин и… После имаше години, в които се случиха много неща, включително и смъртта на баща ми. — Решила, че моментът не е подходящ да говори за Беа, тя премълча доста от събитията през този период. Поизпъна рамене и се постара да овладее гласа си. — Няколко години по-късно се появи Анет и вече не можех да се върна на работа. През последните десет години прекарах много часове като доброволка в болницата на университета „Дюк“. Организирах и обеди за набиране на средства. Не е лесно понякога, но имам усещането, че мога да допринеса с нещо малко.

— Колко са големи децата ти?

— Джаред навършва деветнайсет през август и е първа година в колеж. Лин е на седемнайсет — последна година в гимназията. Анет е деветгодишна и е в трети клас. Много мило и весело дете. Джаред и Лин са във възраст, когато смятат, че знаят всичко, а аз естествено — нищо.

— От думите ти разбирам, че приличат на нас с теб.

— Може би — съгласи се тя след кратък размисъл.

Загледан навън през прозореца, Досън мълчеше.

Аманда проследи погледа му. Заливът бе променил цвета си, отразявайки притъмнялото небе. Старият дъб недалеч от брега си беше все същият като преди години. Кеят беше изгнил и над водата стърчаха само основите.

— Много спомени има тук, Аманда — отбеляза тихо Досън.

Нещо в гласа му сякаш отключи останала в миналото врата.

— Така е — съгласи се тя и скръсти ръце пред гърдите си.

Следващите няколко минути единственият звук в кухнята бе бръмченето на хладилника. Крушката на тавана хвърляше жълтеникава светлина върху стените и сенките на профилите им.

— Колко време смяташ да останеш? — попита тя.

— Летя обратно в понеделник сутрин. А ти?

— Казах на Франк, че ще се прибера в неделя. Ако питаш майка ми, би трябвало да съм в Дърам за уикенда. Според нея идването ми тук за погребението не е добра идея.

— Защо?

— Тя не харесваше Тък.

— Искаш да кажеш, че не харесваше мен.

— Тя не те познаваше — отбеляза Аманда. — Така и не пожела да разбере що за човек си. Винаги е имала свое виждане как трябва да изживея живота си. Моето желание е без значение за нея. Дори сега, когато вече съм възрастна, тя се опитва да ми казва какво да правя. Никак не се е променила. — Пръстите й обърсаха влагата по външната част на бурканчето чаша. — Преди няколко години направих грешката да спомена пред нея, че възнамерявам да се отбия при Тък. Все едно се канех да извърша престъпление. Не спря да ме пита защо, за какво си говоря с него, взе да ми се кара, все едно съм малко дете. Затова престанах да споделям с нея. Предпочитах да излизам, под предлог, че отивам на пазар или че ще обядвам с Марта на плажа. Двете с Марта деляхме една стая в колежа, а сега тя живее в Солтър Пат. Чуваме се по телефона, но не сме се виждали от години. Не искам да бъда подлагана на кръстосан разпит, ето защо просто лъжа майка ми.

Досън завъртя леко чашата си, размишляваше върху думите й, докато наблюдаваше как течността вътре се успокоява.

— Докато карах насам, не можех да не се сетя за баща ми и за натрапливото му желание да ме държи под контрол. Не искам да кажа, че и той е като майка ти, но вероятно това е нейният начин да те предпази от неволна грешка.

— Нали не искаш да кажеш, че да посещавам Тък е било грешка?

— Не става дума за Тък, а за теб. Въпросът е какво си се надявала да намериш тук, а отговор можеш да дадеш единствено ти.

Аманда се стегна отбранително, но в следващия миг моделът на общуването им отпреди години изникна в съзнанието й. Единият подхвърляше реплика, която предизвикваше другия да възрази. Усети колко много са й липсвали техните спорове. И не заради желанието за надмощие, а защото те означаваха, че си имат доверие един на друг, а и в крайна сметка стигаха до съгласие. Винаги постигаха съгласие.

Вътрешен глас й нашепваше, че той нарочно я предизвиква, но тя се направи, че й е все едно. За своя изненада се наведе през масата и спонтанно попита:

— Какво ще правиш тази вечер?

— Нямам планове. Защо?

— Има няколко пържоли в хладилника, ако искаш да хапнем тук.

— А майка ти?

— Ще й звънна, за да й кажа, че съм тръгнала късно.

— Убедена ли си, че идеята е добра?

— Не — отвърна спокойно Аманда. — Но в този момент вече в нищо не съм убедена.

Нокътят на палеца му мина няколко пъти по стъклото на бурканчето, докато замислено я гледаше.

— Добре — кимна най-сетне Досън. — Нека бъдат пържоли. Дано не са се развалили.

— Доставени са в понеделник — уточни Аманда, спомняйки си думите на Тък. — Скарата е отвън, ако искаш, можеш да я запалиш.

5

Жарта беше готова и Досън влезе в кухнята, за да вземе месото, което Аманда вече беше осолила и намазала с мазнина. Завари я да оглежда съдържанието на шкафа, стиснала консерва фасул със свинско.

— Какво става? — попита той.

— Опитвам се да открия нещо за гарнитура, но не виждам друго, освен това тук — и тя протегна консервената кутия.

— Имаме ли избор? — попита той, докато миеше ръцете си.

— Освен фасула намирам булгур, бутилка сос за спагети, брашно за палачинки, половин кутия паста пене и „Чириос“. В хладилника има масло и подправки. И студен чай, естествено.

— „Чириос“ е вариант — рече той, докато изтръскваше последните капки от пръстите си.

— Аз съм за пастата — предложи Аманда и завъртя уж драматично очи. — А ти не трябваше ли да си вън с месото?

— Май си права.

Тя една потисна усмивката си. С крайчето на окото си видя как той вдига дъската с пържолите и излиза, а вратата тихо се хлопна зад него.

Небето бе станало като тъмносиньо кадифе и звездите една по една просветваха. Зад силуета на Досън ивицата на залива се виждаше като черна лента, а върховете на дърветата постепенно се посребриха от първите лъчи на луната.

Аманда напълни тенджера с вода и пусна малко сол в нея. Сетне включи газта. Извади от хладилника маслото и когато водата завря, пусна макаронените изделия в нея. Огледа се за цедка и доста време рови в шкафовете, докато най-накрая я откри в този до печката.

Щом пастата се свари, тя я изсипа в цедката, върна я отново в тенджерата, пусна отгоре още сол, черен пипер и чесън на прах. С бързи движения отвори консервата с фасул, стопли я и всичко беше готово, когато Досън влезе с опеченото месо.

— Мирише страхотно — въздъхна той.

— Заслугата е на маслото и чесъна. Как е месото?

— Едната част е средно, а другата — по-добре опечена. Не знаех как го предпочиташ, но винаги мога да го сложа на скарата за още няколко минути.

— Нямам предпочитания.

Досън остави чинията на масата и отвори чекмеджето за вилици и ножове. Аманда забеляза и две чаши за вино в отворения шкаф, които й напомниха за разговора й с Тък при последната им среща.

— Искаш ли вино? — попита тя.

— Само ако ми правиш компания.

Тя кимна и взе бутилката с каберне, която Тък й беше посочил преди, и го отвори, докато Досън довърши подреждането на масата. Наля по малко в чашите и подаде едната на Досън.

— В хладилника видях сос за печено месо, ако искаш.

Той бръкна да извади соса, а в това време Аманда изсипа пастата в една купа, а фасулът — в друга. Стояха един до друг и оглеждаха масата, готова за интимна вечеря. Гърдите на Досън се повдигаха и спускаха развълнувано. За да разсее неудобството, той се извърна и взе бутилката с вино от плота. В това време тя седна на единия стол.

Сервираха си в чиниите и тя видя, че Досън се колебае, вперил поглед в своята.

— Нещо не е наред ли? — попита Аманда.

Гласът й сякаш го върна към действителността.

— Опитвах се да си спомня кога за последен път съм се хранил така.

— Имаш предвид пържолата ли? — попита тя, докато режеше месото в чинията си.

— Всичко — въздъхна той. — На платформата се хранехме в столовата с мъжете, свободни от смяна, а у дома съм сам и обикновено гледам да приготвя нещо просто и бързо.

— А когато излизаш? Има толкова много прекрасни ресторанти в Ню Орлиънс.

— Много рядко ходя в града.

— Дори за среща?

— Не ходя на срещи.

— Никога ли?

— Не.

— Но защо? — не спираше тя.

Досън чувстваше настойчивия й поглед, докато тя отпиваше от чашата си и чакаше отговора му.

— Така се чувствам по-добре — размърда се той на стола си.

Вилицата й увисна във въздуха.

— Не е заради мен, нали?

Досън се постара гласът му да звучи спокойно.

— Не знам какво искаш да чуеш.

— Нали не искаш да кажеш, че… — подхвана тя, но тъй като той мълчеше, продължи: — Сериозно ли се опитваш да ми кажеш, че не излизаш на срещи, откакто скъса с мен?

Досън продължи да мълчи и тя остави вилицата си в чинията. Аманда усети как в тона й се прокрадват нотки на враждебност.

— Според теб аз съм причината да… да водиш такъв живот.

— Наистина не знам какво очакваш да чуеш.

— Не те разбирам. Излиза, че аз съм причината да си сам. И че… Че вината е моя. Знаеш ли как се чувствам от това?

— Нямах намерение да те засегна, просто…

— Много добре знам какво искаше да кажеш — процеди ядосано тя. — И ако искаш да знаеш, аз те обичах толкова, колкото и ти мен, но просто не ни е било писано и всичко свърши. Само че аз продължих напред. Ти — също, между другото. — Опря длани в масата. — Как мислиш ще се чувствам, когато си тръгна оттук със съзнанието, че ще прекараш остатъка от живота си сам? И то заради мен?

— Не съм те молил за съчувствие — не вярваше той на ушите си.

— Тогава какви ги говориш?

— Почти нищо не съм казал. Дори не отговорих на въпроса ти. Ти изтълкува нещата така, както ти е удобно.

— Значи аз съм виновна, така ли?

— Не са ли ти казвали, че ако не искаш да знаеш отговора на някакъв въпрос, по-добре е да не го задаваш?

Въпреки че както и в ранната им младост той успя да й върне въпроса — винаги го бе можел — тя не успя да се удържи.

— Добре, дори да е така, нямам вина. Ако искаш да съсипеш живота си, давай. Коя съм аз, че да те спра.

За нейна изненада Досън се разсмя.

— Приятно ми е да видя, че ни най-малко не си се променила.

— Напротив. Вярвай ми.

— Дори да е така, промените не са съществени. Както преди държиш да ми казваш точно какво мислиш. Дори когато си убедена, че руша живота си.

— Очевидно все някой трябва да ти го каже.

— Ще имаш ли нещо против, ако се опитам да облекча съвестта си? Аз също не съм се променил. Сам съм, защото винаги съм бил сам. От времето преди да те срещна. Направих всичко възможно да държа откаченото си семейство надалеч. Когато дойдох тук, Тък с дни не идваше да види какво правя, след твоето заминаване ме отведоха в затвора в Каледония. После ме освободиха, но никой в града не искаше да припари до мен, ето защо заминах. В крайна сметка си намерих работа на място насред океана — с такава работа трудно можеш да създадеш или да поддържаш връзка. Видял съм го с очите си. Има няколко души, чиито връзки или семейства преживяха принудителните раздели, но в същото време сърцата на десетки други бяха разбити. Моят начин прави нещата по-лесни, а и съм свикнал.

— Искаш ли да знаеш какво мисля за това дали ми казваш истината?

— Не съвсем.

Аманда се разсмя при тази откровеност.

— Ще ти задам друг въпрос. Може да не ми отговаряш.

— Питай каквото искаш — рече Досън, докато дъвчеше месото.

— Какво стана в нощта на инцидента? Чух някакви слухове, най-вече от майка ми, не знам каква е цялата история и се чудя на какво да вярвам.

Досън преглътна мълчаливо.

— Няма много за разказване — рече той най-накрая. — Тък беше поръчал комплект гуми за една „Импала“, която реставрираше, но така и не разбрахме защо ги доставиха в Ню Берн. Попита ме дали бих отишъл да ги прибера и аз се съгласих. Бе валяло за кратко, а докато стигна до града, вече се беше стъмнило. — Той замълча, за да си събере мислите. — Срещу мен с голяма скорост се зададе някаква кола. Не видях шофьора, може би беше жена. Така и не разбрах. Все едно, караше по осевата линия и когато ме наближи, се наложи да свия към банкета, за да не се ударим. Следващото, което помня, бе, че профуча покрай пикапа, който вече беше почти излязъл от пътя. Видях доктор Бонър, но… — Картините от онази нощ бяха все още ясни в съзнанието му, все така кошмарни. — Натиснах спирачките, завъртях кормилото, но пътят бе хлъзгав, тревата също и тогава… — Досън не успя да довърши.

— Било е нещастен случай — докосна ръката му Аманда. Тъй като той продължаваше да мълчи, тя се престраши да зададе очевидния въпрос: — Защо все пак попадна в затвора? Не беше пил, нали? Скоростта ти не е била голяма, доколкото разбирам.

Мъжът срещу нея само помръдна рамене. Лесно можеше да предвиди отговора и той се подразбираше от фамилията му.

— Съжалявам — промълви тя, колкото и не на място да й се стори.

— Знам. Но истинско съчувствие заслужава семейството на доктор Бонър. Заради мен човекът така и не се прибра вкъщи. Пак заради мен децата му израснаха без баща. А жена му остана сама.

— Няма как да го знаеш — възрази тя. — Може да се е омъжила отново.

— Не се е омъжила — спокойно рече Досън и преди тя да успее да попита защо е толкова сигурен, впери поглед в чинията си. — А ти? — рязко изостави темата, давайки ясно да се разбере, че иска да смени посоката на разговора. — Разкажи какво си правила от последната ни среща.

— Не знам дори откъде да започна.

Той взе бутилката и доля чашите.

— Може да започнеш от колежа.

Аманда се предаде и в общи линии описа какво се е случило. Досън слушаше внимателно, от време на време питаше за повече подробности. Постепенно тя се отпусна, намираше все по-лесно думите, описваше съквартирантките си, изучаваните предмети, преподавателите. Призна, че годината, в която бе учителствала, е била голямо разочарование. Вероятно защото така и не успяла да се откъсне от студентската скамейка. Разказа и за срещата си с Франк. Самото произнасяне на името му я накара да изпита известно чувство на вина, затова избягваше да го споменава по-нататък. Говори за приятелите си, за местата, които бе посетила, но най-много внимание отдели на децата — на характерите и на проблемите им, стараейки се да не се хвали твърде с постиженията им.

От време на време задаваше въпроси на Досън за подробности от живота му на платформата, за дните, когато е бил все още в родния им град, но той все успяваше да отклони разговора към нея и нейния живот. Интересът му беше искрен и постепенно и двамата се почувстваха така, сякаш продължаваха прекъснат преди години разказ.

По едно време тя се опита да си спомни кога за последен път беше водила подобен разговор с Франк. В последно време той най-вече пиеше и не спираше да дърдори. Вълнуваха го предимно проблемите или успехите на децата. Франк почти не се интересуваше от нея и нейните интереси. Аманда си даваше ясна сметка, че това е типично за всяка дълга връзка като тяхната — след толкова време нямаха за какво толкова да говорят. Знаеше обаче, че връзката й с Досън винаги е била по-различна, и не можеше да не се пита дали ако бяха останали заедно, животът щеше да вземе своето и при тях. Не й се искаше да го мисли, но пък и нямаше как да знае.

Говориха до среднощ. Звездите надничаха през кухненския прозорец. Лек вятър люлееше листата и клоните като океански вълни. Бутилката вино вече беше празна, Аманда се чувстваше стоплена и отпусната. Досън занесе чиниите до умивалника и започна да ги мие. Тя застана до него и ги поемаше, за да ги подсуши. От време на време, докато вземаше поредната чиния, улавяше изучаващия му поглед. Много години бяха изминали, но тя имаше тревожното усещане, че никога не се бяха разделяли.

— Имаш ли още няколко минути? — попита Досън, когато приключиха.

Тя погледна часовника си. Крайно време беше да тръгва, но незнайно защо отвърна:

— Да, но само няколко.

Той отвори пред нея задната врата и тя слезе по скърцащите стъпала. Луната се бе издигнала високо в небето, заливайки всичко наоколо с екзотична сребриста светлина. Ситни капки роса вече покриваха тревата и листата на дърветата и отворените върхове на обувките й тутакси се покриха с влага, въздухът бе натежал от аромата на боровете. Вървяха един до друг, звукът на стъпките им се губеше сред песента на щурците и шепота на листата.

Недалеч от брега стар дъб бе разперил почти до земята клони, които се оглеждаха във водата. Реката бе отмила част от брега и човек трудно можеше да стигне до клоните, без да се намокри, ето защо спряха.

— Тук седяхме често.

— Това беше нашето място — промълви тя, — особено след скандал с нашите.

— Чакай, наистина ли се караше с родителите си? — направи се на изненадан Досън. — Не заради мен, нали?

Тя го смушка с рамо.

— Ама че си и ти. Така си беше, ти ме прегръщаше и ме оставяше да се наплача и да викам на воля колко е несправедливо, докато се успокоя. Доста драматична бях тогава, нали?

— Не съм забелязал.

— Помниш ли как скачаха барбуните? Понякога бяха толкова много, че сякаш присъствахме на представление.

— Убеден съм, че ще ги видим и тази вечер.

— Сигурно, но няма да е същото. Когато излязохме, ми се искаше много да ги видя. Сякаш винаги знаеха, че имам нужда да направят нещо специално, за да се почувствам по-добре.

— Аз пък си мислех, че се чувстваш добре заради мен.

— Определено беше заради барбуните.

— Идвахте ли тук с Тък? — усмихна се той.

— Склонът бе твърде стръмен за него. Идвах сама. Или поне се опитвах.

— Не разбирам.

— Мисля, че исках да знам дали това място предизвиква същите чувства у мен. Но така и не успях да стигна толкова близо до водата. Не можех нито да чуя, нито да видя нещо, докато се спусках насам. По-скоро си мислех, че някой се крие в гората, и въображението ми просто… ме побъркваше. Давах си сметка, че съм сама и ако нещо се случи, нищо не мога да направя. Затова се връщах обратно и така и не слизах дотук.

— До днес.

— Сега не съм сама. — Тя се взираше във водовъртежите с надеждата, че някой барбун ще изскочи, но така и не дочака. — Не мога да повярвам, че е минало толкова много време — промърмори. — Бяхме ужасно млади.

— Не чак толкова. — Гласът му прозвуча тихо, но неочаквано уверено.

— Бяхме деца, Досън. По онова време не ни се струваше така, но станеш ли родител, перспективата ти се променя. Лин е на седемнайсет и не мога да си представя, че тя изпитва неща, каквито аз съм преживяла. Тя дори няма приятел. Ако разбера, че се измъква нощем през прозореца на стаята си, вероятно ще се държа така, както моите родители се държаха тогава.

— Искаш да кажеш, в случай че не харесваш момчето, нали?

— Дори да смятам, че е съвършен — извърна тя лице към него. — Какво сме си мислели наистина?

— Не мислехме. Бяхме влюбени.

Аманда вдигна очи и той видя в тях да се отразяват късчета светлина от луната.

— Искам да ти се извиня, че не те посетих и дори не ти писах, когато те изпратиха в Каледония.

— Няма нищо.

— Не е така. Не спрях обаче да мисля за… За нас. През цялото време. — Тя протегна ръка, за да докосне кората на дъба, сякаш искаше да почерпи от силата му, за да продължи. — Всеки път, когато сядах да ти пиша, направо се парализирах. Откъде да започна? Дали да ти разкажа за лекциите си, или за съквартирантките си. Да те питам ли за това как минават дните ти? Прочитах написаното и все ми се струваше не каквото трябва. Скъсвах листа и си обещавах да опитам отново на другия ден. И така дните се нижеха един след друг. Изведнъж се оказа, че е минало твърде много време и…

— Не ти се сърдя — обади се Досън. — И тогава не ти се сърдех.

— Може би си ме забравил?

— Не — гласеше категоричният му отговор. — Тогава не можех да се понасям дори. А вярата, че ти продължаваш напред, беше много важна за мен. Исках да имаш живота, който аз никога нямаше да мога да ти осигуря.

— Не говориш сериозно.

— Напротив.

— Ето в това ти е грешката. Всеки човек има моменти от миналото си, които иска да може да промени. Дори аз. Моят живот също не е съвършен.

— Искаш ли да говориш за това?

Преди години Аманда щеше да е в състояние да сподели с Досън всичко и макар още да не беше готова, тя чувстваше, че е въпрос на време това да се случи. Мисълта за това я стресна точно така, както се сепна, щом осъзна, че той събуди в нея нещо, което не бе изпитвала от дълги години.

— Ще се разсърдиш ли, ако ти кажа, че още не съм готова.

— Ни най-малко.

Вяла усмивка разтегна лицето й.

— Тогава нека се насладим на момента. Също както едно време. Толкова е спокойно тук.

Луната продължаваше бавния си ход, обръщайки всичко с безплътната си магия. Звездите далеч от нейното зарево проблясваха ярко. Стояха един до друг и Досън се питаше колко ли често се бе сещала тя за него. Във всеки случай по-рядко, отколкото той за нея, усещаше, че и двамата са били твърде самотни, по свой начин. Той — самотна фигура сред пустошта, тя — лице в безименна тълпа. Нима не беше така и когато бяха още тийнейджъри? Тъкмо това ги събра и те откриха щастието един в друг.

Чу дълбоката й въздишка в тъмнината.

— Май трябва да тръгвам вече.

— Знам.

Аманда изпита известно облекчение от отговора му, но беше и някак разочарована.

Тръгнаха мълчаливо обратно към къщата, всеки потънал в мислите си. Той изгаси светлините, тя заключи и с бавни стъпки поеха към колите си. Досън й отвори вратата.

— Ще се видим утре при адвоката — рече той.

— В единайсет.

Осветена от луната, косата й бе водопад от сребро и той едва удържа желанието си да прокара пръсти през нея.

— Прекарах чудесна вечер. Благодаря ти и за вечерята.

Изправена срещу него, й хрумна безумната мисъл, че той ще се опита да я целуне, и за първи път, откакто беше в колежа, затаи дъх от нечий поглед. Скри се в колата, преди той да се доближи дори.

— Радвам се, че се видяхме, Досън.

Намести се зад волана с въздишка на облекчение, докато той затваряше вратата. Включи мотора и даде на заден ход.

Досън й махаше, докато тя направи завой, и проследи с поглед как колата й стъпи на покритата с чакъл пътека. Червените задни светлини леко подскочиха няколко пъти и скоро изчезнаха от погледа му.

Сетне с бавни стъпки се върна в работилницата. Запали осветлението и когато единствената крушка на тавана освети помещението, приседна на купчина гуми. Беше тихо, нищо не помръдваше, с изключение на една-единствена малка муха, която пърхаше около крушката. Той се замисли за Аманда и за това как е продължила живота си. Каквито и тревоги да криеше — за него нямаше съмнение, че тя имаше сериозни грижи — тя все пак бе успяла да изгради живота, който бе искала — съпруг, деца, къща в града, а спомените й бяха такива, каквито трябваше.

Докато седеше сега сам в работилницата на Тък, си даде сметка, че се е самозалъгвал, смятайки, че той също е продължил напред. Нямаше такова нещо. Беше подозирал, че се е впил в миналото си, но сега това съвсем ясно се потвърди. Нещо дълбоко в него се размърда и освободи. Отдавна се бе простил с много неща и преди му се искаше да вярва, че е постъпил както трябва. Ала сега, тук, сред жълтеникавата светлина на изоставения гараж, вече не беше толкова сигурен. Бе обичал Аманда преди години, никога не спря да я обича и малкото време, което прекараха тази вечер заедно, само го потвърди. Посегна към ключовете си и неочаквано осъзна и друго — нещо, което дойде като прозрение.

Изправи се, изгаси светлината и тръгна към колата си, чувстваше се необичайно изчерпан. Едно беше да знае, че чувствата му към Аманда са непроменени, а съвсем друго да се изправи лице в лице с бъдеще, което бе сигурен, че те двамата никога няма да имат.

6

Завесите в пансиона бяха тънки и слънчевата светлина събуди Досън минути след изгрева. Той се обърна на другата страна с надеждата, че ще заспи отново. Много скоро разбра, че няма да се получи. Стана, протегна се и в продължение на няколко минути раздвижва ставите си. Сутрин всичко го болеше, особено гърбът и раменете. Често се питаше още колко години ще може да работи на платформите. Много умора и напрежение се бяха натрупали в тялото му. С всяка изминала година травмите му се увеличаваха.

Извади от платнената торба екипа си за крос, облече го и тихо слезе надолу по стълбите. Пансионът отговаряше напълно на очакванията му — четири стаи на горния етаж, кухня с трапезария и помещение, където гостите можеха да се събират. Изобщо не се изненада, че собствениците проявяват подчертан интерес към плаването по реката: малки модели на лодки и рисунки на шхуни висяха по стените. Над камината бе закачен стар корабен рул, а на вратата бе залепена карта на реката, върху която отделните канали бяха ясно отбелязани.

Собствениците бяха вече будни. Когато се регистрира предишната вечер, те му съобщиха, че са оставили цветята, доставени за него, в стаята и че закуската е в осем. Така щеше да има предостатъчно време преди срещата.

Отвън утрото беше настъпило. Над реката се стелеше тънка пелена утринна мъгла, но небето беше искрящо синьо и чисто. Въздухът бе вече топъл и предвещаваше горещ ден. Досън раздвижи рамене с няколко кръгови движения и се затича към пътя. Трябваше да минат няколко минути, докато почувства тялото си по-гъвкаво, после пое в равномерен ритъм.

Скоро навлезе в безлюдния малък център на Ориентъл. Мина покрай два антикварни магазина, покрай железария и няколко офиса за търговия с недвижими имоти. „Ъруинс Дайнър“ на отсрещния тротоар вече беше отворена и няколко коли бяха паркирани отпред. Мъглата над реката бе започнала да се вдига и вдишвайки с пълни гърди, той долови аромата на сол и бор. Недалеч от пристанището мина покрай оживено кафене, след няколко минути сковаността на крайниците му напълно изчезна. Чайки се виеха над съдовете в пристанището и огласяха с виковете си пространството, гъмжащо от хора, които носеха вещите си към лодките.

Мина покрай Първа баптистка църква, възхити се на прозорците от цветно стъкло, мъчеше се да си спомни виждал ли ги бе като дете. Едва тогава започна да се оглежда за офиса на Морган Танър. Беше запомнил адреса и най-сетне видя малката табела на не много висока тухлена сграда, притисната между дрогерия и търговец на монети. Там бе написано и името на още един адвокат. Как ли го беше избрал Тък?

В края на централната част на града Досън се отклони от централния път и пое без посока по страничните улици.

Не беше спал добре тази нощ. Мислите му непрестанно скачаха от Аманда на семейство Бонър. В затвора мислеше единствено за Аманда и Мерилин Бонър. Беше й позволено да се изкаже по време на изслушването и тя го обвини, че не само й е отнел любимия съпруг, но и бащата на децата й, разрушил е целия й живот. С пресекващ от вълнение глас сподели, че няма представа как ще издържа семейството си и изобщо какво ще стане с тях. Оказа се, че доктор Бонър не си беше направил застраховка живот.

В крайна сметка Мерилин Бонър загуби къщата. Премести се при родителите си край овощната градина и животът й продължи в сериозна борба за оцеляване. Баща й се беше пенсионирал и боледуваше от начален стадий на емфизем. Майка й имаше диабет, ипотеката по имота гълташе почти всеки долар, който идваше от градините. Грижите за майка й и баща й не й позволяваха да работи на пълен работен ден. Когато събереше малката си заплата с ниските доходи на родителите си, едва покриваха насъщните нужди, а често и не успяваха. Старата къща, в която живееха, бе започнала да се руши, а вноските за ипотеката се забавяха все повече и повече.

По времето, когато Досън излезе от затвора, положението на семейство Бонър беше станало наистина отчайващо. Той нямаше представа за това, докато един ден не реши да отиде да се извини. Мерилин се появи на вратата и Досън едва я позна — косата й бе посивяла, лицето — повехнало и пожълтяло. Тя обаче го позна на мига и преди той да си отвори устата, започна да му крещи да си върви, че е съсипал живота й, че е убиец на съпруга й, че тя няма пари дори да поправи течащия си покрив. От банката заплашвали да продадат градината и ако не си тръгне веднага, ще повика полиция. Не искала да й се мярка пред очите.

Следващата седмица, щом получи чека си от Тък, той отиде в банката, осребри го и поиска да изпратят почти цялата сума на Мерилин Бонър заедно с всичките му спестявания от затвора, но без дума обяснение, за подпис да не говорим. С течение на времето Мерилин си стъпи на краката. Родителите й починаха и тя наследи овощната градина. Невинаги се справяше добре, но постепенно започна да изплаща вноските, да ремонтира къщата. Вече притежаваше имота, свободен от задължения. Няколко години след като напусна града, започна бизнес с продажба по пощата на плодови консерви. С появата на интернет търговията й се разрасна и не след дълго тя вече можеше да не се тревожи за сметките си. Не се омъжи повторно, но излизаше вече шестнайсет години със счетоводител на име Лио.

Емили завърши университета в Източна Каролина и се премести в Роли, където си намери работа като управител на универсален магазин, очевидно се подготвяше да поеме бизнеса на майка си един ден. Алан живееше в самостоятелна каравана в овощната градина, купена от Мерилин. Така и не стигна до колеж, но имаше постоянна работа и на снимките, които Досън получаваше, изглеждаше щастлив.

Веднъж годишно за него пристигаха снимки с кратко сведение за всеки от семейство Бонър. Частният детектив, когото Досън беше наел, бе точен, без да се интересува прекалено много от подробности.

Имаше моменти, в които Досън се чувстваше неудобно от това, че си вре носа в живота на тези хора, но за него бе важно да знае, че може да направи нещо положително, колкото и малко да е то, за техния живот. От нощта на катастрофата това бе една от главните му грижи, това бе и причината да продължава през последните двайсет години да изпраща всеки месец анонимни чекове чрез офшорна банка. Чувстваше се виновен за огромната загуба на това семейство и докато тичаше през пустите улици, си казваше, че държи да им помага, колкото му стигат силите.

Аби Коул усещаше, че треската му се засилва, целият трепереше въпреки топлото време. Преди два дни бе вдигнал бейзболната си бухалка срещу един, който го предизвика, но пък онзи извади бокс с остри шипове. На всичкото отгоре трябва да беше и мръсен, защото направи гадна рана в корема му. Рано тази сутрин видя, че от мястото тече зелена гной с доста неприятен мирис въпреки лекарствата, които би трябвало да помогнат. Беше решил, ако не помогнат, да отиде с бухалката при братовчед си Калвин, който се кълнеше, че антибиотиците, които бе задигнал за него от кабинета на ветеринаря, няма начин да не действат.

Точно в този момент погледът му попадна на мъж, който тичаше на отсрещния тротоар на улицата и много му заприлича на Досън. Дали брат му, който бе в съседния магазин, го беше видял? Вероятно не, защото иначе би изтичал навън като разбеснял се бик. Щом се разбра, че Тък е ритнал камбаната, Тед започна да чака братовчед им. Вероятно мислеше за появата му най-вече докато остреше ножовете си или докато зареждаше пистолета, докато проверяваше ръчните гранати и базуката си или другите оръжия от арсенала си в оная дупка, в която живееше с онази малка мръсница Ела.

На Тед определено му хлопаше дъската. Открай време си беше жива топка гняв. И деветте години в затвора не го научиха да се владее. А в последно време беше направо невъзможно да го удържаш. Това според Аби невинаги беше толкова лошо. Превърна го в основния пазител на семейния имот. Тед плашеше всички до смърт, включително и роднините, а Аби имаше само полза от това. Никой не се и опитваше да му се меси в делата и всички му се подчиняваха. Аби пет пари не даваше за по-малкия си брат, но пък го използваше както си иска.

Сега обаче, след като Досън беше в града, един бог знаеше какво щеше да последва. Аби се беше сетил, че Досън може би ще дойде за погребението, но се надяваше онзи да е достатъчно с ума си, та да стои далеч от всички и при първа възможност да се разкара. Така би постъпил всеки с малко здрав разум. Досън не можеше да не знае, че Тед е готов да го убие всеки път, щом се погледне в огледалото и види изкривения си нос.

Аби малко се интересуваше какво може да му се случи на онзи проклетник, само не искаше Тед да се забърква в излишни неприятности. Времето, когато и законът се боеше от тях, отдавна беше отминало. Сега ченгетата имаха и хеликоптери, и кучета, и инфрачервени фенери, и доносници. Аби не можеше да не мисли и за това. Сам трябваше да планира всичко.

Работата бе там, че на Досън много повече му сечеше умът, отколкото на слабоумните тъпанари, с които досега си бяха имали работа. Каквото и да си говорим, преди толкова години той успя да изкара акъла и на Тед, и на баща си, и то когато и двамата бяха въоръжени, а това никак не беше малко. Досън не се страхуваше от двамата братя и със сигурност щеше да се приготви. Той беше безмилостен, когато решеше, и това би могло да спре Тед, само дето Тед не можеше да мисли.

Последното, което му трябваше сега, бе да затворят отново брат му. Беше му необходим, половината от семейството бяха склонни към тъпашки постъпки. Ако Аби не успееше да спре Тед да стори някоя глупост, той като нищо щеше да се озове отново пред съдията. Само при мисълта за това стомахът му се сви и още повече му се додрайфа.

Наведе се напред и повърна на асфалта. Обърса уста с опакото на ръката си, а в това време Досън изчезна зад ъгъла. Тед още не беше излязъл. Аби въздъхна с облекчение и реши да не му казва засега какво е видял.

Втресе го за пореден път, стомахът го заболя. Боже, чувстваше се адски гадно. Кой да предположи, че онзи носи бокс с шипове?

Аби нямаше намерение да го убива, просто искаше да го сплаши малко, както и всеки, който се опита да си въобрази разни работи за Канди. Следващия път няма да се остави на случайността. Ще действа направо. Обикновено беше предпазлив — особено когато е замесен законът — но всички трябваше да разберат, да не припарват до неговото момиче. Никакви погледи, никакви разговори, да не говорим за помисли за онова между краката й. И тя трябваше да знае, че е само негова. Нямаше желание да размаже хубавото й лице, за да го чуе.

Канди не знаеше какво да прави с Аби Коул. Бяха излизали няколко пъти и той си мислеше, че може да се разпорежда с нея. От много време си имаше работа с мъже, познаваше и доста упорити, също като Аби. Може да бе само на двайсет и четири, но движеше сама от седемнайсет и добре знаеше, че докато е с тази дълга руса коса и погледне мъжете с онзи поглед, спокойно може да ги накара да правят каквото им каже. Последните седем години се беше справяла доста добре. Караше свой „Мустанг“ кабрио, подарък от един старчок в Уилмингтън, имаше и малка статуя на Буда, която стоеше на перваза на прозореца й, подарък от мил китаец от Чарлстън, който я уверяваше, че е златна. Знаеше, че спомене ли пред Аби, че е закъсала за пари, той щеше да й даде някакви и да се чувства като крал.

И все пак идеята май не беше много добра. Не беше от града и когато пристигна в Ориентъл преди няколко месеца, не знаеше кои са тези Коул. Колкото повече научаваше, толкова по-несигурна ставаше относно това колко близо до себе си да го допусне. Не защото Аби беше престъпник. Беше си имала работа с не един и двама. Притесненията й, свързани с Аби, се дължаха най-вече на брат му Тед.

Често, когато двамата бяха заедно, малкият брат идваше при тях и тя доста се плашеше от него. Не я смущаваха лошата кожа или жълтите зъби, а нещо, което се излъчваше от него. Щом й се усмихнеше, тя имаше усещането, че той не може да реши какво предпочита да направи с нея — да я целуне или да я удуши, но със сигурност и двете щяха да му доставят удоволствие.

От Тед я побиваха тръпки, но трябваше да признае, че колкото повече опознаваше Аби, толкова повече се уверяваше, че двамата са от един дол дренки. Напоследък Аби бе започнал да се държи някак… Собственически. Това я плашеше. Май беше време да се изнася. Можеше да поеме на север към Вирджиния или на юг към Флорида. Беше й все едно.

Камионът за доставки се люшна и кривна от централната линия на пътя към банкета, после обратно, в резултат на опитите на Алан Бонър да извади цигара, потупвайки пакета в бедрото си, като в същото време внимаваше да не разлее чашата с кафе, която крепеше между коленете си. От радиото в колата се носеха гръмките звуци на песен за мъж, който бе загубил кучето си, искаше куче, обичаше да яде кучета или каквото там беше. Думите както обикновено нямаха значение, важен бе ритъмът, а ритъм имаше, и то какъв. Като се прибави фактът, че беше петък, което значеше още около седем часа работа преди дългия приятен уикенд, Алан наистина беше в добро настроение.

— Защо не го изключиш? — попита Бъстър.

Бъстър Тибсън беше новоназначен във фирмата, което бе и единствената причина да бъде в камиона с него. Цяла седмица или се оплакваше от нещо, или задаваше въпроси. Съвсем достатъчна причина да откачиш.

— Защо? Не ти ли харесва парчето?

— В ръководството пише, че силно пуснатото радио отвлича вниманието. Рон изрично го подчерта, когато ме наемаше.

Ето още едно нещо, което го дразнеше в Бъстър. Не можеше да се отлепи от правилата. Сигурно затова Рон го беше харесал.

Алан спря безуспешните си опити да извади цигара и дръпна една със зъби, след което започна да търси запалката си. Беше се завряла на дъното на джоба му и се наложи да насочи цялото си внимание към това да не разлее кафето, докато бърка вътре.

— Карай по-спокойно. Петък е все пак.

Очевидно Бъстър не бе доволен от отговора и Алан му хвърли бърз поглед. Забеляза, че човекът бе дошъл с изгладена риза тази сутрин. Очевидно е искал Рон да го забележи. Сигурно бе влязъл в офиса му с бележник и химикалка, за да е готов да запише всяка дума на шефа, не забравяйки да изкаже възхищението си от неговата мъдрост и опит.

Камионът отново кривна към банкета, защото Алан най-сетне беше успял да освободи запалката си.

— Откъде идва това име Бъстър? — попита той.

— Семейна традиция. По майчина линия — сбърчи чело Бъстър. — Колко доставки имаме за днес?

Цялата изминала седмица този човек бе задавал все този въпрос и Алан не можеше да се начуди защо бройката беше от толкова голямо значение за него. Доставяха опаковки с ядки и снаксове в бензиностанциите и дрогериите. Работата не беше в бързината, защото тогава Рон щеше да им даде нови обекти. Алан го разбра миналата година и за нищо на света нямаше да повтори отново тази грешка. Неговата територия покриваше целия окръг Пимлико, а това означаваше да шофираш до безкрай по най-скучните пътища в историята на човечеството. И въпреки всичко това беше най-добрата работа, която бе имал досега. Много по-добра от строителството, градинарството, миенето на коли или каквото и да било друго, с което се бе занимавал, откакто завърши гимназия. Тук поне чистият въздух влизаше през прозореца, пускаше музиката колкото си искаше силно и нямаше началник да му диша във врата. А и заплащането не беше зле.

Алан задържа волана с лакти, докато палеше цигарата си. Издуха дима през отворения прозорец и въздъхна.

— Хайде стига! Ще е добре, ако обиколим всичките за днес.

Извърнал лице към прозореца от своята страна, Бъстър промърмори:

— Ами да не бяхме се застоявали толкова дълго за обяд.

Това хлапе наистина му лазеше по нервите. А и наистина бе хлапе, въпреки че технически погледнато, беше по-възрастен от него. Най-малко искаше да го изпорти на Рон, че клинчи от работа.

— Не е въпроса в обяда, а в обслужването. Не може да връхлетиш вътре и след това да изчезнеш час по-скоро. Трябва да се разговориш с хората. Част от работата ни е да общуваме с клиентите. Това го пише и в ръководството.

— Както и пушенето може би. Знаеш, че не е редно да пушиш в колата.

— Всеки си има някакъв порок.

— А надуването на радиото?

Уфф! Тоя май наистина имаше списък с оплаквания и Алан трябваше да реагира бързо.

— Правя го заради теб. Вид отпразнуване, нали разбираш? Свършва първата ти седмица и се справяш страхотно. А в края на работния ден непременно ще го кажа на Рон.

Споменаването на името на шефа накара Бъстър да млъкне за няколко минути, което не беше кой знае колко, но пък след цяла седмица заедно в колата с този тук това си беше направо бонус. Краят на деня беше далеч, а следващата седмица Алан щеше да е отново сам. И слава богу.

А тази вечер? Само дано всичко потръгне както трябва, че да забрави най-сетне за съществуването на Бъстър. Щеше да отиде в онази дупка „Тайдуотър“ в предградието на Ориентъл — почти единственото място, където се предлагаше някакъв нощен живот. Щеше да изпие няколко бири, да поиграе билярд и ако има късмет, да види онази сладка барманка. Обикновено носеше тесни дънки, които очертаваха важните места, винаги когато му подаваше бирата, се навеждаше напред с прилепналата си изрязана блузка и това правеше питието му още по-вкусно. Така прекарваше и събота, и неделя вечер, когато майка му най-вероятно щеше да бъде с дългогодишния си приятел Лио и нямаше да го търси в караваната, както миналата вечер например.

Не разбираше защо не се оженят с Лио. Тогава тя щеше да има по-интересни занимания от това да проверява вече порасналия си син. Това, което никак не му се искаше, бе да прави компания тази вечер на майка си, защото нямаше никакво намерение да си остава вкъщи. Какво като щеше да е скапан за работа в понеделник сутрин. Бъстър щеше да е в собствения си камион със собствен списък за доставки, а ако това не беше повод за празнуване, Алан наистина не знаеше кое е.

Мерилин Бонър се тревожеше за Алан.

Не може да се каже, че непрестанно мислеше за това, а и се опитваше да се въздържа. Той беше възрастен човек в крайна сметка и можеше сам да си взима решенията. Но пък тя беше негова майка и според нея основният му проблем бе в това, че винаги избираше най-лесния път, който обикновено не водеше никъде, вместо по-сложния, в чийто край можеше да има по-благоприятен изход. Безпокоеше се, че живее като тийнейджър, а не като двайсет и седем годишен мъж. Миналата вечер, когато се отби да го види, го завари да играе видеоигра и първият му въпрос бе дали не иска и тя да опита. Възможно ли беше синът, когото бе отгледала, толкова да не я познава?

Знаеше, че можеше да е далеч по-страшно. В крайна сметка от Алан все пак излезе нещо. Беше добър човек и имаше работа, не се забъркваше в неприятности, а това в днешни дни и на неговите години бе добър знак. Каквото и да си говорим, тя четеше вестници и чуваше какво става в града. Знаеше, че много от приятелите му, млади мъже, които познаваше от деца, някои от тях от добри семейства, бяха посегнали към дрогата или се бяха пропили, имаше и такива, които попаднаха в затвора. И беше логично, като се има предвид къде живееха. Много хора величаят Америка на малкия град и го описват едва ли не като картина на Норман Рокуел, но реалността беше съвършено различна. С изключение на лекарите и адвокатите или хората, които имаха собствен бизнес, в Ориентъл или който и да е малък град нямаше хора с високи доходи. И макар в много отношения мястото да бе идеално за отглеждане на малки деца, нямаше почти нищо, което да стимулира младежите да се развиват. Не е имало и никога няма да има работа за средна класа служители на такива места, нито пък имаше какво да се прави през почивните дни, не можеше да срещнеш нови хора. Тя не разбираше защо Алан продължава да няма нищо против да живее тук, но беше щастлива, че той сам избра този път. Щеше й се да облекчи някак живота му, ето защо купи караваната, която стоеше на хвърлей място от къщата й. Така той можеше да бъде самостоятелен.

Мерилин не хранеше илюзии относно Ориентъл и това я отличаваше от останалите със „синя кръв“ в града, само че оставайки съвсем млада вдовица с две малки деца, се бе наложило да ограничи перспективите си. Това, че фамилията й е Бонър и че е завършила Калифорнийския университет, не спря банките да се опитват да приберат овощната й градина. Нито фамилията на семейството, нито връзките на родителите й можеха да й помогнат да оцелее. Дори високата диплома за висше финансово образование не успя да й проправи път.

Накрая всичко се свежда до пари и до това какво можеш да свършиш, а не до това какво си мислят, че си. Точно затова не можеше да понася Ориентъл. Само преди няколко дни тя предпочете да наеме на работа трудолюбив имигрант, а не хубавица, завършила „Дюк“ или Калифорнийския университет, не помнеше вече, която вярваше, че светът й дължи добър доход. Подобна стъпка сигурно е скандализирала Евелин Кулиър и Юджиния Уилкокс, но Мерилин отдавна гледаше на тях и на подобните им като на динозаври, вкопчили се отчаяно в света, който отдавна не съществуваше. На неотдавнашно събиране в града тя направо им го каза. В миналото това би предизвикало истински скандал, но Мерилин бе сред малкото със собствен бизнес тук, който на всичкото отгоре се и разрастваше, и никой, дори Евелин Кулиър и Юджиния Уилкокс, не смееше да й противоречи.

През годините след смъртта на Дейвид тя се научи да цени трудно спечелената си независимост. Научила се бе да вярва на интуицията си и трябваше да признае, че й харесва да контролира живота си, без да се съобразява с очакванията на околните. Вероятно това бе и причината да отказва толкова дълго на предложенията на Лио за брак. Счетоводител от Морхед Сити, той бе умен, заможен и тя се забавляваше в компанията му. Най-важното беше, че уважаваше изборите й, а и децата много го харесваха. Емили и Алан не можеха да разберат защо тя все още се дърпа.

Лио знаеше, че тя ще продължава да му отказва, но това не го безпокоеше прекалено, защото в интерес на истината, положението се нравеше и на двама им. Щяха може би да отидат на кино на следващия ден, в неделя тя щеше да ходи на църква, след което — на гробищата, както всяка седмица вече двайсет и пет години. По-късно щеше да се срещне с Лио, за да вечерят. По свой начин тя го обичаше. Може да не беше онази любов, която другите си представят, но какво значение имаше. Това, което ги свързваше и имаха, напълно задоволяваше и двамата.

В другата част на града Аманда пиеше кафе в кухнята на майка си и се стараеше да не обръща внимание на мълчанието на възрастната жена. Предишната вечер тя я чакаше на верандата и преди Аманда да седне, въпросите заваляха.

Къде беше? Защо закъсня толкова? Защо не се обади?

Аманда й напомни, че се е обадила, и преди да бъде въвлечена в обвинителната реч на майка си, която тя очевидно си беше приготвила, заяви, че има страшно главоболие и единственото, което иска, е да се качи в стаята си, за да си легне. Съдейки по изражението на майка си тази сутрин, речта нямаше да й се размине. Освен краткото „добро утро“, което размениха, майка й не каза нищо. Отправи се към тостера и с въздишка пусна филийките да се пекат. Тъй като те прегоряха, въздишката, която се откърти от гърдите на жената, беше още по-драматична.

Разбрах, искаше да каже Аманда. Разтревожила си се. Доволна ли си? Но вместо това продължи да отпива кафе, твърдо решена каквито и опити да прави майка й, да не й позволи да я въвлече в разправия.

Чу как филийките изскачат, как Евелин отваря и затваря шумно чекмеджето с приборите, за да извади нож, и как започва да маже филийката си.

— По-добре ли си? — най-сетне попита майка й, без да се обръща.

— Да, благодаря.

— Готова ли си да ми кажеш какво става? Къде беше?

— Казах ти, тръгнах късно — постара се Аманда да поддържа спокоен гласа си.

— Опитах се да се свържа по телефона, но чувах единствено гласовата ти поща.

— Батерията ми падна. — Тази лъжа й хрумна по пътя снощи.

— Това ли е причината да не се обадиш и на Франк? — Майка й донесе чинията си на масата.

— Говорих с него вчера, около час след като се бе прибрал от работа. — Аманда взе вестника и хвърли поглед на заглавията.

— Той се обади тук.

— И?

— Изненада се, че още не си пристигнала — ехидно подхвърли майка й. — Според него си тръгнала някъде към два часа.

— Имах да свърша някои неща преди това. — Лъжите излизаха твърде лесно напоследък, но пък и практикуваше вече от доста време.

— Звучеше разтревожен.

Не, звучал е пиян, помисли си Аманда, и се съмнявам, че изобщо помни, че се е обаждал. Тя се изправи и допълни чашата си с кафе.

— Ще му звънна по-късно.

— Имах покана за бридж снощи — седна майка й до масата.

Значи затова било всичко, помисли си Аманда. Или поне отчасти. Майка й беше страстна бриджорка и играеше с едни и същи хора от вече близо трийсет години.

— Трябвало е да отидеш.

— Чаках те и се надявах да вечеряме заедно. Как да отида? Наложи се Юджиния Уилкокс да ме замести.

Юджиния Уилкокс живееше по-надолу на същата улица в друга историческа сграда, също толкова великолепна, колкото тази на Евелин. Макар да се предполагаше, че са приятелки — познаваха се, откакто се помнеха — между тях съществуваше неизречено съперничество по отношение на къщите, в които живееха, на градините и всичко останало, включително и това кой прави по-хубав кадифен кейк.

— Съжалявам, мамо — настани се отново до масата Аманда. — Трябваше да се обадя по-рано.

— Юджиния нищо не разбира от анонси и това проваля цялата игра. Марта Ан вече ми се обади и се оплака. Казах й, че си пристигнала, и от дума на дума тя ни покани на вечеря тази вечер.

— Нали не си приела? — сбърчи чело Аманда.

— Приех, разбира се.

Образът на Досън изникна в съзнанието на Аманда.

— Не знам дали ще имам време — опита се тя да се измъкне. — Може би тази вечер ще има събиране преди погребението.

— Какво значи това? Ще има или няма да има?

— Искам да кажа, че не знам още. Адвокатът, който ми се обади, не каза нищо по този въпрос.

— Малко необичайно ми се вижда. Защо да не ти каже, ако ще има?

Може и така да е, помисли си Аманда, но едва ли е по-необичайно от това Тък да ме срещне с Досън на вечеря снощи.

— Според мен изпълнява разпорежданията на Тък.

При споменаването на името на стареца майка й посегна към перления гердан на врата си. Аманда не помнеше тя да е напускала спалнята си без грим и бижу и тази сутрин не правеше изключение. Евелин Кулиър винаги е била въплъщение на духа на стария Юг и очевидно това щеше да важи до края на дните й.

— Все още не разбирам защо трябваше да идваш за неговото погребение. Та ти не познаваше този човек.

— Напротив, мамо, познавах го.

— То беше много отдавна. Друго щеше да е, ако продължаваше да живееш в града. Тогава може би щях да те разбера. Но сега защо трябваше да пристигаш специално?

— За да засвидетелствам уважението си.

— Знаеш, че той нямаше добра репутация. Според мнозина беше луд. Как да обясня сега на приятелите си защо си дошла?

— Защо трябва да им казваш нещо?

— Защото ще ме питат.

— Какво ги интересува?

— Те се интересуват от теб.

Аманда долови нещо в гласа на майка си, което не успя да разтълкува. Докато се опитваше да разбере, добави сметана в кафето си.

— Нямах представа, че съм толкова любопитна тема — отбеляза само тя.

— Няма защо да се изненадваш. Почти не водиш вече Франк и децата. Не мога да ги спра да питат.

— Говорили сме вече за това — въздъхна Аманда, която не успя да скрие раздразнението си. — Франк работи, а децата са на училище, но това не означава, че аз не мога да идвам. Понякога дъщерите правят такива неща. Ходят да видят майките си.

— Случва се и да не се виждат с майките си. Това кара хората да се питат, ако искаш истината.

— Не те разбирам — присви очи Аманда.

— Имам предвид случаите, когато си идвала в Ориентъл, знаейки, че отсъствам. Преспивала си у дома, без дори да ме уведомиш. — Жената не криеше възмущението си. — Не мислеше, че знам, нали? Какъвто е бил случаят, когато бях на круиз миналата година. Или когато ходих при сестра ми в Чарлстън по̀ миналата. Видели са те. Приятелите ми са те видели. Това, което не разбирам, е, защо си мислеше, че няма да науча.

— Мамо…

— Не! — вдигна Евелин съвършено поддържаната си ръка. — Много добре знам защо си идвала. Може да съм стара, но не съм оглупяла още. За какво друго си идвала тук, освен за да се видиш с онзи старец? Очевидно за да се срещнеш с него. При него си ходила всичките онези пъти, когато ми казваше, че отиваш по магазините или че ще се срещнеш с приятелка на плажа. През цялото време си ме лъгала.

Аманда мълчаливо наведе очи. Наистина нямаше какво да каже. Чу дълбока въздишка в настъпилата тишина.

Когато майка й продължи, в гласа й вече липсваше предишната острота:

— Знаеш ли, аз също съм те лъгала, Аманда, и честно да ти кажа, изморих се да го крия. Все още съм твоя майка и можеш да споделиш с мен.

— Знам, мамо. — В гласа си долови сприхавите нотки на тийнейджърските си години и определено й стана неприятно.

— Да не би нещо с децата?

— Те са добре.

— Може би с Франк?

Аманда въртеше дръжката на чашата между пръстите си.

— Искаш ли да поговорим? — продължи майка й.

— Не — с равен глас заяви Аманда.

— Мога ли да направя нещо?

— Не.

— А с теб какво става, Аманда?

Неясно защо въпросът отново насочи мислите на Аманда към Досън и за миг тя се пренесе в кухнята на Тък, където се къпеше в неговото внимание. Даде си сметка, че нищо друго не иска в момента, освен да го види отново, независимо от последствията.

— Не знам — промърмори тя след кратка пауза. — Ще ми се да знаех.

След като дъщеря й отиде да си вземе душ, Евелин Кулиър отиде на задната веранда и се загледа в мъглата, стелеща се над реката. Обикновено това бе един от любимите й мигове на деня, още от дете. Тогава живееше близо до фабриката на баща си, но в края на седмицата обичаше да се разхожда до моста, където можеше да седи с часове и да съзерцава как слънцето полека-лека разкъсва и разнася мъглата. Харви знаеше, че тя винаги е мечтала да живее край реката, затова купи тази къща няколко месеца след като се ожениха. Естествено, купи я от баща си на нищожна цена. Кулиър притежаваха много имоти по онова време, но това беше без значение. По-важното беше, че бе помислил за нея, сега силно й се прииска той да е тук, за да поговорят за Аманда. Кой би могъл да знае какво става с нея в последно време? Аманда винаги е била загадка, още като момиче. Имаше свое мнение за нещата и откакто проходи, се проявяваше като изключителен инат. Ако майка й поръчаше да стои наблизо, тя при първа възможност драсваше нанякъде; ако Евелин настояваше да облече красива дреха, се появяваше с нещо, което бе изровила от дъното на гардероба. Докато Аманда беше малка, Евелин все някак успяваше да я държи под контрол или поне в правия път. Тя беше Кулиър все пак и хората имаха определени очаквания от нея. Един господ знае какво се обърна, когато стана девойка. Сякаш дяволът се всели в нея. Първо — Досън Коул! Не кой да е, а гаменът Коул. Започнаха лъжите, измъкванията, безкрайните лоши настроения и мигновени отговори, когато майка й се опиташе да поговори с нея разумно. С времето косата на Евелин започна да посивява от тревога и макар Аманда да не знаеше, само благодарение на постоянното наливане с бърбън успя да преживее тези ужасни години.

Едва когато успяха да я разделят с момчето от семейство Коул и замина в колежа, Аманда сякаш започна да влиза в релси. Последваха няколко спокойни чудесни години, внуците също донесоха много радост. Много тъжна бе загубата на момиченцето — чудесно весело дете! Но Бог никому не е обещавал живот без тревоги и грижи. Самата тя година преди Аманда да се роди, бе преживяла спонтанен аборт. Късмет беше, че дъщеря й в крайна сметка се стегна — семейството й има голяма нужда от нея — и дори се захвана с благотворителност. Евелин би предпочела дъщеря й да се занимава с нещо не така натоварващо, като например Младежката лига. Така или иначе болницата към университета „Дюк“ бе авторитетно място и тя нямаше нищо против да разказва на приятелките си за обедите за набиране на средства, които Аманда организира, и дори за доброволния труд, който полага там.

Напоследък обаче дъщеря й сякаш се връщаше към младежките си настроения — лъжеше като пубертет за каквото й падне. Те двете никога не бяха били достатъчно близки и Евелин се бе примирила с това. Мит беше приказката, че всяка майка и дъщеря са най-близки приятелки, но приятелството не беше толкова важно, колкото семейството, а то винаги е фактор. Никога не бяха споделяли кой знае колко, но пък и споделяното почти винаги е свързано с оплакване, което обикновено е чиста загуба на време. Животът е трудна работа. Така е било и така ще си остане, тогава не си заслужава да се оплакваш! Или предприемаш нещо, или оставяш нещата такива, каквито са, и приемаш избора си.

Нямаше нужда да си кой знае колко умен, за да разбереш, че дъщеря й и съпругът й имат проблеми. Почти не беше виждала Франк през последните няколко години, защото Аманда все идваше сама. Беше видяла, че той твърде често посяга към бирата. Истината е, че и бащата на Аманда често пиеше бърбън, но пък никой брак не е идеален. Имаше години, когато Емили направо не можеше да понася Харви, камо ли да продължава да е негова съпруга. Ако дъщеря й я беше попитала, тя нямаше намерение да го скрие и щеше да й напомни, че тревата в градината на съседите невинаги е по-зелена от твоята. Онова, което по-младото поколение не разбира, е, че тревата е по-зелена, когато я поливаш. А това означава, че и двамата — и Аманда, и Франк — ще трябва да се измъкнат от черупките си, ако искат да оправят нещата помежду си. Само че Аманда не я попита.

Жалко, защото Евелин можеше да й обясни, че само добавя нови проблеми към вече разстроения си брак и лъжата е част от тези проблеми. След като с такава лекота лъже майка си, не е толкова трудно да се сетиш, че прави същото и с мъжа си. Започнат ли веднъж да текат лъжи, няма да има край. Очевидно Аманда беше объркана, в такова състояние хората бъркат. Щеше да се наложи Евелин да е по-настоятелна тези два дни, все едно дали дъщеря й иска, или не.

Досън се беше върнал в града.

Тед Коул стоеше на стълбите пред бараката и пушеше, загледан разсеяно в „месните“ дървета. Обичаше да ги нарича така, когато момчетата се връщаха от лов. И сега на провесените клони висяха изкормени и одрани два трупа, целите накацани от мухи, които жужаха и над вътрешностите на земята под тях.

Утринният бриз полюляваше труповете и Тед вдиша отново дима от цигарата си. Беше видял Досън. Знаеше, че и Аби го е видял. Само дето Аби излъга, че не го е забелязал, и това вбеси Тед почти толкова, колкото и самодоволното появяване на Досън.

Брат му взе да му писва напоследък. Все нещо му нареждаше и го оставяше да се пита къде отиват парите на семейството. Май скоро щеше да дойде момент, когато старият Аби ще види обратната страна на пищова. Скъпият му брат беше станал небрежен. Онзи с бокса с шипове едва не го уби. Това никога нямаше да се случи преди няколко години. Нямаше да се случи и ако Тед беше с него, но Аби не сподели с него намеренията си, още един знак, че е станал невнимателен. Това момиче, новото му гадже… Канди или Ками, нещо такова беше. Вярно, че беше хубавка и с тяло, с което Тед нямаше нищо против да се позанимае. С жените никога не е сложно — искаш нещо от тях, получаваш го и ако се ядосат или се нацупят, им показваш къде грешат. Случва се да са нужни няколко урока, но в крайна сметка се подчиняват. Май Аби беше забравил тези важни неща.

На всичкото отгоре го излъга право в очите. Тед запрати фаса на цигарата си навън и се замисли, че май ще се наложи скоро да си поговори с Аби на висок глас. Но всичко по реда си. Първо беше ред на Досън. От години чакаше този момент. Заради него носът му бе извит на една страна, а челюстта му се крепеше на тел. Заради този кретен Тед открай време търпеше болки и подигравки, да не говорим, че девет години лежа зад решетките. Всеки, който се заяжда с Тед, трябва да си го получи. Това важеше и за Досън, и за брат му.

Завъртя се на пета и влезе в бараката. Строена в началото на века, вътре висеше само една крушка и тя едва осветяваше помещението. Тина, тригодишната му дъщеря, беше кацнала на разнебитеното канапе пред телевизора и гледаше филм на „Дисни“. Ела мина безмълвно покрай детето. В кухнята тиганите бяха покрити с дебел слой засъхнала мазнина, но тя продължи нататък към бебето, което скимтеше във високото си столче. Лицето му бе измацано с нещо жълто и лепкаво. Едва двайсетгодишна, Ела имаше тесен ханш, тънка рядка коса и обсипано с лунички лице. Роклята й едва прикриваше изпъкналия от бременността корем. Едва в седмия месец, беше изморена. Тя все си беше изморена.

Тед грабна ключовете си от кухненския плот и тя се обърна.

— Излизаш, така ли?

— Не се ври в моите работи — измърмори той, мина покрай детето, потупа го леко по главата и влезе в спалнята. Бръкна под възглавницата, измъкна глока си и го пъхна в колана на панталоните. Беше обзет от възбуда, все едно всичко на този свят беше наред.

7

Когато Досън се върна от сутрешния крос, някои от гостите в пансиона вече пиеха кафе в трапезарията и преглеждаха сутрешния брой на „Ю Ес Ей Тудей“. Докато се качваше по стъпалата към стаята си, той долови аромат на бекон с яйца откъм кухнята. Взе си душ, нахлузи дънки и фланелка с къси ръкави и слезе в трапезарията.

Повечето посетители вече бяха приключили със закуската, затова той седна сам до една маса. Въпреки кроса не беше много гладен, но собственичката Алис Ръсел, жена на около шейсет, преселила се след пенсионирането в Ориентъл, напълни чинията му и той усети, че тя ще е много разочарована, ако не изяде всичко. Напомняше му на грижовна баба, за което допринасяше престилката отпред и домашната роба на квадрати под нея.

Разказа му, че като повечето хора в града, двамата с мъжа й избрали Ориентъл заради пристанището и лодките. Но мъжът й взел да се отегчава и накрая решили да купят пансиона заедно с бизнеса преди няколко години. Обръщаше се към него с „мистър Коул“, очевидно нямаше представа за славата на семейството му, защото не реагира, когато й довери, че е израснал в този град. Ясно беше, че не се е сляла напълно с обстановката.

Семейството му обаче все още беше в града. Забеляза Аби пред магазина и щом зави зад ъгъла, се понесе към пансиона, като подбираше главните артерии. Най-малко искаше да си има неприятности със семейството, особено с Тед и Аби, въпреки предчувствието, че едва ли ще се размине така лесно с тях.

И все пак имаше нещо, което му предстоеше да направи. След като се нахрани, взе букета, който бе поръчал да доставят в пансиона, и се качи в колата под наем. Поглеждаше от време на време в огледалото за задно виждане, за да се увери, че не го следят. Стигна гробището и намери гроба на доктор Дейвид Бонър.

Както се надяваше, мястото беше безлюдно. Остави цветята и мислено прочете кратка молитва за семейството на загиналия. Всичко това му отне само няколко минути и той пое обратно към пансиона. Остави там колата и вдигна глава. Чистото от облаци небе се бе ширнало до хоризонта, а въздухът вече беше топъл. Сутринта наистина бе твърде хубава, за да я пропусне, и Досън реши да върви пеша.

Слънчевите лъчи си играеха с водата на Нюс и той побърза да сложи тъмните очила. Огледа района, докато пресичаше улицата. Магазините бяха отворени вече, но по тротоарите не се виждаха хора. Запита се как издържа малкият им бизнес.

Хвърли поглед към часовника си и видя, че му остава половин час до срещата при адвоката. Недалеч от мястото, където беше застанал, забеляза кафене, покрай което бе минал сутринта по време на кроса. Нямаше нужда от повече кафе, но реши да си купи бутилка минерална вода. Лекият вятър раздвижи листата на дърветата и летящата врата на заведението. В същия миг в рамката й застана позната фигура и той се усмихна широко.

Аманда стоеше пред бара на „Бийнс“ и сипваше сметана и захар в чашата етиопско кафе, което си беше поръчала. Заведението, преустроена малка жилищна сграда с изглед към пристанището, предлагаше около двайсет различни вида кафе и превъзходни сладкиши, ето защо при всяко посещение в Ориентъл Аманда обичаше да се отбива тук. Това беше мястото, освен „Ъруинс“, където местните жители обменяха информация за събитията в града. Зад гърба й се водеха оживени разговори. Сутрешният прилив от посетители бе отминал, но в кафенето все още имаше повече хора, отколкото беше очаквала. Откакто бе влязла вътре, двайсет и няколко годишното момиче зад бара не спираше да изпълнява поръчки.

Аманда изпитваше крещяща нужда от едно силно кафе. Тазсутрешната размяна на реплики с майка й я разлюля. Докато си взимаше душ, й хрумна да се върне в кухнята и да проведе сериозен разговор с Евелин. Вече вън от банята, размисли. Макар винаги да се беше надявала, че майка й все някога ще стане онази майка, изпълнена със съчувствие и разбиране, за каквато бе мечтала, не беше лесно да си представи колко потресена и разочарована би била тя, ако дъщеря й само спомене името на Досън. Тирадата непременно щеше да започне, да се занижат добре познатите гневни, наситени с наставления монолози, които Аманда до болка познаваше от юношеските си години. Не биваше да забравя, че майка й беше жена от друго време със съвсем други ценности. Решенията бяха добри или лоши, изборите правилни или грешни, а някои граници не бива да се прекрачват! Съществуваха неподлежащи на обсъждане правила за поведение. Отдавна знаеше в какво вярва майка й. Тя държеше на чувството за отговорност, вярваше в това, че човек трябва да носи последствията от решенията си, и не търпеше хленченето.

Аманда си даваше сметка, че във всичко това няма нищо лошо, самата тя бе възприела част от тази философия по отношение на децата си и виждаше, че дава резултат. Разликата бе в това, че майка й изглеждаше винаги абсолютно сигурна във всичко. В това коя е тя самата и в изборите, които прави, сякаш животът е песен и единственото, което се иска от теб, е да следваш ритъма й и само така всичко ще върви по план. Аманда си мислеше често, че майка й няма не само никакви колебания, но и угризения.

Само че дъщеря й беше различна. Освен това не можеше да забрави безсърдечното й поведение при болестта и последвалата смърт на Беа. Изказа колко съжалява, разбира се, стоя при тях, за да се грижи за Лин и Джаред при множеството им посещения в Центъра за деца, болни от рак, в „Дюк“. Дори сготви няколко пъти през седмиците, които прекара с тях след погребението. Аманда така и не успя да проумее стоическото приемане на тревогата и скръбта, нито пък лекцията, която майка й произнесе само три месеца след смъртта на Беа за това, че е крайно време да се вземе в ръце, да престане да се самосъжалява. Сякаш загубата на момиченцето й беше нещо подобно на раздяла с гадже. И до днес, когато се сетеше за ония години, прилив на гняв обземаше Аманда, стигаше и дотам да се пита дали Евелин изобщо е способна на съчувствие.

Тежка въздишка се откърти от гърдите й. За кой ли път си напомни, че светът на майка й е различен, че тя никога не е била в колеж, никога не е живяла извън Ориентъл и е възможно това да е причината. Приема нещата такива, каквито са, защото няма с какво да ги сравни. От малкото, което бе чувала за детството на майка си, в семейството им никога не е имало прояви на сърдечност. Всъщност кой знае? Със сигурност знаеше обаче, че довери ли се повече от необходимото на Евелин, това ще доведе само до неприятности, а не беше готова да ги посрещне точно сега.

Докато слагаше капачето на картонената чаша, телефонът иззвъня в джоба й. Погледна екрана и видя, че Лин я търси. Излезе пред вратата на кафенето и няколко минути побъбри с дъщеря си. След това потърси Джаред на мобилния му телефон и очевидно го събуди, ако се съдеше по сънливия глас на момчето. Преди да затвори, синът й каза, че с нетърпение очаква да се видят в неделя. Щеше й се да може да чуе и Анет, но знаеше, че детето се забавлява в летния лагер.

След кратко колебание позвъни и в кабинета на Франк. Не беше успяла да го направи по-рано сутринта въпреки подхвърлянията на майка си. Както обикновено се наложи да почака няколко минути, за да приключи той с поредния пациент.

— Хей, здрасти! — поздрави Франк.

От разговора им пролича, че не помни да е звънял предишната вечер. Въпреки това сякаш се радваше да чуе гласа й. Попита как е майка й. Аманда му каза, че ще ходят на вечеря заедно, а той сподели, че имал намерение да отиде на голф в неделя сутрин с Роджър, стар негов приятел, и може би след това ще гледат мача на „Брейвс“ в клуба. Аманда от опит знаеше, че такива събирания обикновено включват сериозно напиване, но потисна надигналия се яд, знаейки също така, че и да направи негативен коментар, това само ще влоши нещата. Франк попита за погребението и какво смята да прави по-нататък през деня. Тя отговори съвсем честно, че все още не знае нищо определено, но усети, че се стреми да избегне споменаването на името на Досън. Нямаше сигнал Франк да е доловил нещо и двамата затвориха.

Аманда обаче изпита леко чувство на вина. И заедно с гнева това я накара да се почувства доста напрегната.

Досън изчака в сянката на магнолията Аманда да пусне телефона в чантата си. Стори му се, че долови нервна тръпка по лицето й, но много скоро тя намести презрамката на чантата на рамото си и изражението й отново стана неразгадаемо.

Също като него бе с дънки и когато тръгна към нея, не можеше да не отбележи, че тюркоазният цвят на блузата й подчертава цвета на очите й. Очевидно се беше замислила, защото видимо се сепна, когато го позна.

— Здравей! — поздрави я той широко усмихнат. — Не очаквах да те видя тук. — Застана до нея и проследи с поглед как тя прокарва ръка по вързаната си на тила коса. — Исках да си купя вода преди срещата ни.

— Защо не и кафе? — направи тя жест към вратата зад нея. — Тук правят най-доброто в града.

— Вече пих на закуска.

— В „Ъруинс“ ли ходиш? Тък се кълнеше в това място.

— Не, хапнах в пансиона, в който съм отседнал. Закуската е включена в цената на стаята и Алис се беше приготвила както трябва.

— Алис ли?

— Супермоделка, която държи пансиона. Но нямаш основание за ревност.

— Не се съмнявам. Как прекара сутринта?

— Добре. Потичах здраво и видях промените.

— Е, и?

— Имах усещането, че се връщам в стар пашкул. Почувствах се като Майкъл Фокс в „Завръщане в бъдещето“.

— Това е едно от очарованията на Ориентъл. Когато си тук, е лесно да си представиш, че останалият свят не съществува, и дори проблемите ти някак се отдалечават.

— Думите ти звучат, сякаш си член на Търговската камара.

— Това е моето очарование.

— Освен многото други — уточни той.

Докато го произнасяше, тя долови настойчивия му поглед. Не беше свикнала да я гледат така — в повечето случаи оставаше невидима, докато изпълняваше всекидневните си задължения, и преди да завърши самоанализа си, тя го чу да казва:

— Ще вляза да си взема една вода, ако нямаш нищо против.

Той влезе и през открехнатата врата Аманда видя как хубавичката касиерка му хвърля погледи крадешком. Докато Досън взимаше водата от хладилника в дъното на помещението, момичето бързо се огледа в огледалото зад бара, след което го дари с приятелска усмивка. Аманда извърна лице, преди той да види, че го наблюдава.

Минута след това Досън излезе навън, разменил последен поглед с момичето. Аманда се стараеше да удържи усмивката си и двамата поеха към място, откъдето имаше по-добър изглед към яхтеното пристанище.

— Момичето в кафенето флиртуваше с теб — обади се тя по едно време.

— Просто беше любезна.

— Беше очевидно.

Досън сви небрежно рамене, докато отвинтваше капачката на бутилката.

— Всъщност не ми направи впечатление.

— Не е възможно!

— Бях се замислил за нещо друго.

От начина, по който подхвърли думите, тя усети, че той ще продължи, затова реши да изчака.

— Видях Аби тази сутрин — рече той, присвивайки очи. — Докато тичах по улиците.

Аманда цялата се стегна.

— Сигурен ли си? — попита тя.

— Не забравяй, че е мой братовчед.

— И какво стана?

— Нищо.

— Засега това е добре, нали?

— Не съм сигурен още.

— Какво значи това?

Досън не бързаше да отговори. Предпочете да отпие малко вода, а в това време тя почти чуваше как се въртят зъбчатите колелета на мозъка му.

— Имам предвид, че трябва да стоя колкото може по-далеч от погледите им. А появят ли се, няма да имам избор.

— Може и нищо да не предприемат.

— Възможно е — кимна той. — Засега няма никакви сигнали от тях. — Решил да смени темата, продължи: — Как мислиш, за какво ще говори с нас господин Танър? Беше доста загадъчен при последния ни разговор. А и нищо не ми каза за погребение.

— И с мен не беше много словоохотлив. Двете с майка ми говорихме нещо подобно тази сутрин.

— Така ли? Как е майка ти?

— Разстрои се, че е пропуснала партията си бридж снощи. Но за да се утеши, успя да ме убеди да отидем на вечеря днес у една нейна приятелка.

— Което значи, че си свободна дотогава? — усмихна се той.

— Защо? Имаш ли нещо предвид?

— Нека първо да чуем какво ще каже господин Танър. Май е време да тръгваме. Офисът му е съвсем близо, зад ъгъла.

Аманда провери дали капачката на чашата й е здраво закрепена и поеха по тротоара, търсейки сенките на дърветата.

— Спомняш ли си кога за първи път ме попита дали можеш да ми купиш сладолед? — попита тя. — Онзи първи път.

— Така и не разбрах защо каза „да“.

— Заведе ме в дрогерията, онази до стария фонтан, с дългия щанд — продължи Аманда, правейки се, че не чува последната му забележка. — И двамата си взехме сладолед с фъч. Приготвяха ги на място и не помня да съм яла толкова вкусен сладолед след това. Не разбрах защо разрушиха дрогерията.

— Кога?

— Не мога да кажа точно. Може би преди шест или седем години. При едно от идванията ми тук изведнъж забелязах, че я няма. Натъжих се. Водех там децата, когато бяха малки. Много се забавляваха.

Той се опита да си представи как тя седи с децата си в старото заведение, но лицата на хлапетата му се губеха. На кого ли приличаха? На нея или на баща си? Дали бяха сърдечни като нея, също толкова щедри по душа?

— Мислиш ли, че би им харесало да растат на място като Ориентъл? — попита Досън.

— Със сигурност, докато са малки. Градчето е красиво, с много места за игра и разходки. Поотраснат ли обаче, не им стига.

— Както и на теб.

— Именно. Нямах търпение да се махна. Ако си спомняш, подадох документи в Университета в Ню Йорк и колежа в Бостън, само за да мога да живея в голям град.

— Сякаш бих могъл да забравя. Всички тези градове ми се струваха на края на света.

— Баща ми е учил в „Дюк“. Като дете слушах непрестанно за този университет, гледахме всички мачове на отбора им по бейзбол. Някак се подразбираше, че ще продължа да уча там. Оказа се, че изборът е наистина добър, защото мястото е чудесно, образованието — също, а и създадох много приятелства. Може да се каже, че и пораснах. Не мисля, че щеше да ми хареса да живея в Ню Йорк или Бостън. Продължавам в сърцето си да съм дете на малкия град. Обичам, докато заспивам, да чувам песента на щурците.

— В такъв случай в Луизиана ще ти хареса. Тя е световната столица на буболечките.

Аманда се усмихна и отпи от чашата си.

— А помниш ли как отидохме до брега на океана, преди да удари ураганът Даяна? Колко те молих да отидем с колата, а ти се мъчеше да ме разубедиш.

— Мислех, че си откачила.

— Въпреки всичко ме закара. Защото те помолих. Вятърът беше толкова силен, че не можехме да излезем от колата, вълните… Те бяха ужасяващи. Гребените стигаха до хоризонта, а ти ме стискаше за ръката и се мъчеше да ме накараш да се приберем в колата.

— Не исках да пострадаш.

— Там на платформите виждал ли си подобни бури?

— Не чак толкова често, колкото си мислиш вероятно. Евакуират ни, ако сме на пътя на бурята.

— Винаги ли?

— Метеоролозите бъркат понякога — сви той рамене. — Случвало се е да попаднем в периферията и е доста изнервящо. Вятърът ни подмята като дъсчица и трябва да се свиеш в трюма и да чакаш с пълното съзнание, че няма кой да дойде в подобно време, за да те измъкне. Виждал съм мъже направо да се побъркват от страх.

— Мисля, че и аз бих се побъркала.

— Добре се държа при приближаването на Даяна.

— Само защото ти беше с мен — отбеляза съвсем сериозно Аманда и забави крачка. — Бях сигурна, че стига да си до мен, нищо няма да ми се случи. Винаги съм се чувствала в безопасност, когато си наблизо.

— Дори когато баща ми идваше в работилницата на Тък за парите ми?

— Дори тогава. Роднините ти никога не са ме карали да се страхувам.

— Късметлийка.

— Не знам. Докато бяхме заедно, се случваше да срещна някого от тях на улицата. Подсмихваха се, но с нищо не ме притесняваха. А по-късно, когато идвах тук и Тед вече беше зад решетките, срещах Аби и баща ти, но се държаха на разстояние. Мисля, че знаеха какво ще им се случи, ако ми направят нещо. — Тя спря под сянката на поредното дърво и го погледна в очите. — Ето защо никога не съм се страхувала. Никога. Имах теб.

— Надценяваш ме.

— Така ли? Искаш да кажеш, че щеше да ги оставиш да ме изплашат или да ми посегнат?

Досън нямаше отговор. По изражението на лицето му личеше, че е била права.

— Винаги са се бояли от теб. Дори Тед. Не само аз, и те те познават достатъчно добре.

— И ти ли се страхуваш от мен?

— Нямах това предвид — отвърна тя. — Знаех, че ме обичаш и си готов на всичко за мен. Точно затова и толкова много ме заболя, когато прекрати връзката ни. Дори тогава си давах сметка колко изключителна е тази любов. Малко са щастливците, които имат късмет да я изпитат.

Сякаш за част от секундата Досън загуби дар слово.

— Съжалявам, наистина — промълви той най-сетне.

— Аз също — въздъхна Аманда и дори не се постара да прикрие тъгата си. — Не забравяй все пак, че съм една от късметлийките.

Пристигнаха в офиса на Морган Танър и седнаха в малката приемна с ожулено от посетителите и времето чамово дюшеме, масички, отрупани със стари списания, и протрити стари кресла. Рецепционистката, твърде възрастна жена, четеше някакъв роман. Очевидно нямаше много работа. През десетте минути, които прекараха в чакане, телефонът не звънна нито веднъж.

Най-накрая вратата се отвори и достолепен мъж в напреднала възраст, с ослепително бяла коса, рунтави вежди и поизмачкан костюм застана в рамката на вратата.

— Аманда Ридли и Досън Коул, предполагам — вместо поздрав рече той и ги покани с жест в кабинета си. Здрависа се и с двамата и продължи: — Бих искал да изкажа искрените си съболезнования за загубата ви. Сигурно ви е трудно.

— Благодаря — обади се Аманда.

Досън кимна мълчаливо.

Танър им посочи два тапицирани с кожа стола с високи облегалки.

— Моля, седнете. Няма да ви бавя много.

Кабинетът по нищо не приличаше на приемната — по дървените рафтове с цвят махагон бяха подредени десетки книги по право. Прозорецът гледаше към улицата. Върху тежкото бюро с красиви резбовани фигури в четирите ъгъла бе запалена лампа, която напомняше на тези от „Тифани“. В центъра с лице към двата стола се виждаше дървена кутия.

— Моля да ме извините за закъснението, но ме задържаха на телефона — не спираше да говори адвокатът, докато подреждаше листовете върху бюрото си. — Вероятно се питате защо е цялата тази тайнственост, но такова бе изричното желание на Тък. Много държеше на това, очевидно е имал своите основания. — Мъжът ги изгледа изпитателно изпод вежди. — Предполагам, и двамата го познавате добре.

Аманда хвърли кос поглед към Досън, докато Танър заемаше мястото си и извади някаква папка.

— Много ви благодаря, че и двамата успяхте да дойдете. Слушах го как говори за вас и съм сигурен, че и той оценява точността ви. Убеден съм, че имате въпроси, така че най-добре да започваме. — Лицето му изгря за кратко в усмивка и разкри два реда изненадващо бели и равни зъби. — Както ви е известно, тялото на Тък бе намерено във вторник сутринта от Рекс Ярбъроу.

— Кой? — не се сдържа Аманда.

— Пощаджията. Оказа се, че имал ангажимента редовно да проверява как е Тък. Когато почукал на вратата и никой не отговорил, той влязъл, защото не било заключено. Намерил Тък в леглото му. Позвънил на шерифа, за да потвърди, че е починал от естествена смърт. Сетне шерифът се обади на мен.

— Как е знаел, че трябва да ви се обади? — попита Досън.

— Тък го предупредил, че аз съм изпълнител на завещанието му и трябва да ми съобщят, когато почине.

— Излиза, че е имал предчувствие или е знаел, че краят му наближава.

— Така е — съгласи се Танър. — Тък Хостетлър беше възрастен човек и не се страхуваше да погледне реалностите на напредналата си възраст. Искрено се надявам и аз да съм толкова решителен и организиран, когато моето време настъпи.

Аманда и Досън се спогледаха, но нищо не казаха.

— Посъветвах го да ви съобщи последното си желание, но той държеше да го запази в тайна. Нямам представа за причината. Едно беше ясно, че е изключително привързан и към двамата.

— Знам, че не е от голямо значение — наклони се леко напред Досън, — но бихте ли ми казали как се запознахте?

Танър кимна, сякаш беше очаквал подобен въпрос.

— Запознах се с него преди осемнайсет години, когато си купих класически модел „Мустанг“ и поисках той да го реставрира. По това време бях партньор в голяма правна фирма в Роли. Бях и лобист, ако трябва да съм съвсем честен. Занимавах се много с проблеми на земеделието. С две думи, останах в града, за да видя как вървят проектите ми. Бях чувал за Тък и с известно притеснение му поверих колата си. Постепенно се опознахме и след време установих, че животът в града ми допада. Когато след няколко седмици дойдох да си прибера колата, той ми поиска значително по-малко пари, отколкото очаквах, а работата му беше перфектна. Последваха петнайсет много интензивни години. Изведнъж се почувствах напълно изчерпан и реших да се пенсионирам и да се преместя тук. След около година отворих този офис. Работата не е много, най-вече завещания и изповядване на сделки с имоти от време на време. Нямам нужда от работа, но пък ми запълва деня. А и жена ми се радва, че от време на време ме няма в къщи. Една сутрин срещнах Тък в „Ъруинс“ и му казах, че винаги съм насреща, ако има нужда от нещо. Миналия февруари, за моя огромна изненада, той се появи в офиса ми.

— И защо точно вие…

— Останах с впечатлението, че не иска да възложи завещанието си на някого, който е от дълги години в града. Нямаше голямо доверие в запазването на професионалната тайна въпреки уверенията ми, че това е задължително. Има ли нещо друго, което бих могъл да ви разясня?

Аманда поклати глава отрицателно. Адвокатът премести листата към себе си и сложи очилата за четене.

— Тогава да започваме. Тък остави инструкции как да процедирам като изпълнител на неговата воля. Трябва да знаете, че той държеше да няма традиционно погребение. Ето защо след неговата смърт организирах кремация в сроковете, които той посочи. Тък Хостетлър беше кремиран вчера. — Танър докосна кутията върху бюрото, с което даде да се разбере, че там е прибрана пепелта на Тък.

— Но ние пристигнахме вчера — пребледня Аманда.

— Известно ми е, но инструкциите бяха такива.

— Не е искал да присъстваме, така ли?

— Не искаше никой да присъства.

— Но защо?

— Единственото, което имам право да ви кажа, е, че това бе изричното му желание. Предполагам, че не е искал да ви разстройва. — Той вдигна лист от купчината пред себе си. — Само цитирам: „Не искам моята смърт да е тежест за тях“.

Танър свали очилата, облегна се назад и погледна посетителите си — очевидно за да провери реакцията им.

— С две думи — няма да има погребение? — попита Аманда.

— Не и в традиционния смисъл.

Аманда извърна поглед към Досън, после отново го върна към Танър.

— Защо тогава е поискал да дойдем?

— Пожела да ви повикам, за да свършите нещо за него, нещо много по-важно от самата кремация. Да разпръснете праха му на специално за него място, което, както разбирам, никой от вас не е посещавал.

Аманда веднага се сети за какво става дума.

— Вилата му във Вандъмиър.

— Точно така — кимна Танър. — Утре, което и време да изберете, ще бъде много подходящо. Ако за вас не е удобно, ще се погрижа. Трябва да отида там така или иначе.

— Утре е добре — прие Аманда.

— Ето адреса — вдигна Танър един лист. — Позволих си да опиша как се стига до там. Не е лесно. Освен това Тък ме помоли да ви предам и това — и той показа три запечатани плика. — Ще видите, че върху два са написани вашите имена. Поиска да прочетете на глас онова, което е написано в третия, ненадписан, преди церемонията.

— Церемонията ли? — повтори Аманда.

— Имах предвид разпръскването на праха. — Мъжът подаде пликовете и листа с указанията. — Естествено, можете да добавите нещо от вас.

— Благодаря — рече Аманда и пое пликовете. Сториха й се необикновено натежали от тайнственост. — А другите два?

— Предполагам, ще можете да ги отворите и да прочетете съдържанието след това.

— Предполагате ли?

— Тък не даде специални разпореждания, с изключение на това, че първо трябва да отворите ненадписания. Тогава ще разберете кога да отворите другите.

Аманда прибра пликовете в чантата си, все още не можеше да подреди мислите си. Досън изглеждаше не по-малко объркан.

— Други въпроси? — попита адвокатът.

— А уточни ли къде точно във Вандъмиър иска да бъде разпръснат прахът?

— Не.

— А как ще разберем, след като не сме били там?

— Точно този въпрос зададох и аз, но очевидно Тък беше сигурен, че сами ще се сетите какво да правите.

— А спомена ли някакъв час или част от деня?

— Остави на вас да решите. За едно обаче беше категоричен — държеше церемонията да бъде запазена в тайна. Помоли ме да се погрижа никаква информация за смъртта му да не излезе във вестника. Не желае никой друг, освен нас тримата да знае. Следвам инструкциите му, доколкото се простират възможностите ми. За съжаление слуховете вече плъзнаха въпреки старанието ми.

— А каза ли защо?

— Не — отговори Танър. — А и не попитах. По онова време усетих, че и да направя опит да разбера, той нямаше да ми каже. — Мъжът се мъчеше да разбере по изражението на посетителите си дали имат други въпроси. Тъй като и двамата мълчаха, той отново отвори папката пред себе си. — Да минем към недвижимата му собственост. Известно ви е, че Тък няма живи роднини. Имайки предвид скръбта ви в този момент, може да не е много подходящо да обсъждаме този въпрос, но той пожела да го направим, докато сте тук. Имате ли нещо против? — Видя как и двамата кимнаха в знак на съгласие и продължи: — Състоянието му не е голямо — собственик е на малък имот и на няколко неголеми банкови сметки. Все още обработвам сумите, но засега трябва да знаете най-важното: Тък моли да си вземете нещо от личните му вещи за спомен. Ако между вас възникне спор, ще трябва да го решите сами. Ще обработвам документите още няколко месеца, но в основни линии остатъкът от състоянието му ще бъде продаден и сумата ще бъде преведена на Център за раковоболни деца към Университета „Дюк“. — Танър се усмихна на Аманда. — Той смяташе, че за вас е важно да го знаете.

— Не знам какво да кажа. — Аманда усети мълчаливото любопитство на Досън до себе си. — Много щедро от негова страна. — Беше развълнувана повече, отколкото искаше да признае. — Той със сигурност е знаел колко много значи това за мен.

Адвокатът кимна и пререди отново листовете пред себе си. Най-сетне вдигна глава.

— Мисля, че това е всичко. Освен ако не искате да попитате още нещо.

Аманда и Досън се изправиха, за да се сбогуват. Досън взе кутията от бюрото и последва Аманда към вратата на кабинета. Танър се изправи, но не понечи да ги изпрати.

— Господин Танър? — обърна се Досън вече при вратата.

— Да?

— Споменахте нещо, което бих искал да уточним.

— Така ли?

— Казахте, че най-добре е това да стане утре. Имахте предвид не днес, така ли?

— Именно.

— Имате ли обяснение?

— Съжалявам — отвърна Танър и премести затворената папка към ъгъла на бюрото си. — Но нямам такова.

— Какво беше всичко това? — попита Аманда.

Вървяха към колата й, паркирана недалеч от кафенето. Досън пъхна ръка в джоба си замислено.

— Имаш ли планове за обяд?

— Няма ли да отговориш на въпроса ми?

— Не знам какво да мисля. Танър не отговори на моя въпрос.

— Защо изобщо го зададе?

— Защото съм любопитен човек. Винаги всичко ме е интересувало.

— Не — отсече Аманда, докато пресичаше улицата. — Не съм съгласна. Според мен ти живееш живота си, като стоически приемаш всичко, което той ти сервира. Но знам чудесно какво правиш.

— И какво е то?

— Опитваш се да смениш темата.

Без дори да се опитва да отрече, Досън нагласи по-добре кутията под мишницата си.

— Ти също не отговори на моя въпрос.

— Кой по-точно?

— Попитах те имаш ли планове за обяд. Ако си свободна, предлагам да отидем на едно страхотно място.

В първия миг тя се поколеба, сещайки се за клюкарите в малкия град, и както обикновено, Досън се досети за причината за нерешителността й.

— Имай ми доверие — обади се той. — Знам къде да отидем.

След половин час седяха на тревата край малкия приток на реката пред къщата на Тък върху одеяло, което Аманда извади от шкафовете вътре. По пътя насам Досън купи сандвичи от „Бранлис Вилидж“ и няколко бутилки вода.

— Как разбра? — попита тя, спонтанно връщайки се към стенографския им начин на общуване от младежките години. В онова време те общуваха почти без думи. Достатъчен бе незначителен жест или поглед, и другият знаеше за какво иде реч, какво мисли или чувства този до него.

— Майка ти и всички останали продължават да живеят в града. Ти си омъжена, а аз съм човек от твоето минало. Не е толкова трудно да се досетя, че да ни видят заедно не е най-добрата идея.

Аманда мислено му благодари за разбирането, но докато той вадеше сандвичите от опаковката, тя изпита известно чувство на вина. Напомни си, че те само обядват, но това не беше цялата истина и тя го знаеше.

Досън с нищо не показа, че е доловил угризенията й.

— С пилешко или с пуешко? — попита той, протягайки и двата сандвича, за да си избере.

— Все едно — отговори тя. — По-скоро с пилешко.

Той й подаде пакетчето заедно с бутилка вода. Тя оглеждаше пейзажа, наслаждавайки се на тишината. Тънки прозрачни облаци се носеха над главите им, а близо до къщата две катерички се гонеха по обраслия с мъх ствол на дебел дъб. На отсрещния бряг на притока върху потопено във водата дърво се припичаше на слънце костенурка. Аманда беше израснала тук и въпреки това всичко наоколо й се струваше някак непознато, светът бе съвършено различен от този, в който живееше сега.

— Какво ще кажеш за срещата при адвоката? — обади се Досън.

— Видя ми се почтен човек.

— Имаш ли представа за какво се отнасят писмата, които Тък е написал за нас?

— Не, никаква.

Докато развиваше своя сандвич, Досън кимна замислено.

— А за Центъра за деца, болни от рак, в „Дюк“?

— Казах ти, че работя там като доброволка — побърза да уточни тя, мислейки естествено за Беа. — Понякога набирам и средства за тях.

— Така е, но не спомена къде точно в болницата работиш.

Сандвичът му, макар и разопакован, бе още недокоснат.

Тя много добре разбра неизказания въпрос и знаеше, че той чака. Развинти разсеяно капачката на шишето с вода.

— Двамата с Франк имахме още едно дете — момиченце, което се роди три години след Лин. — Замълча, за да събере сили, макар да знаеше, че когато разказва на Досън, няма да изпита болката и тревогата, които преживяваше, когато разговаряше с други на тази тема. — На осем месеца установиха, че има тумор в мозъка. Не можеше да се оперира и въпреки невероятните усилия на чудесен екип от лекари и всички от Центъра за деца, болни от рак, в „Дюк“, дъщеря ни почина шест месеца по-късно. — Погледът й се плъзна по бреговете на тесния приток и отново я обзе познатата неизличима болка и тъга.

— Как се казваше? — попита Досън тихо и стисна пръстите на ръката й.

— Беа.

Двамата мълчаха дълго и само звуците на бълбукащата в краката им вода и шумът на листата нарушаваха тишината. Аманда не изпитваше нужда да говори, а и Досън не го очакваше от нея. Тя знаеше, че той е съвсем наясно какво изпитва и че го боли дори само поради факта, че не може да й помогне.

След като хапнаха, събраха остатъците от импровизирания пикник, вдигнаха одеялото и се отправиха към къщата. Досън влезе след Аманда и видя, че тя бърза да прибере одеялото. Стори му се напрегната и замислена, сякаш внимаваше да не прекрачи някаква граница. Той извади две чаши от шкафа и наля студен чай. Когато Аманда влезе при него в кухнята, й подаде едната.

— Добре ли си?

— Да — отговори тя и пое чашата.

— Дано не съм те разстроил с въпросите си.

— Няма такова нещо. Все още от време на време ми е трудно да говоря за Беа. А и всички събития от последните дни… Всичко е малко неочаквано.

— За мен — също. — Той облегна гръб на плота. — Как искаш да го направиш?

— Кое?

— Обиколката на къщата, за да видиш дали има нещо, което би искала да си вземеш.

Аманда пое дълбоко въздух с надеждата да успокои малко вътрешното си напрежение.

— Да ти кажа право, не зная. Струва ми се някак нередно.

— А не бива. Той иска да го помним.

— Нямам нужда от предмет, за да го помня.

— Помисли за друго — той иска да бъде нещо повече от спомен, иска част от него да бъде с нас, част, която да го замести.

Тя отпи от чашата и се замисли. Досън сигурно беше прав, но мисълта, че ще рови из нещата на стареца, за да си вземе нещо за спомен, й дойде много.

— Нека изчакаме малко. Какво ще кажеш?

— Разбира се. Кажи, когато си готова. Ако искаш, да седнем за малко отвън.

Тя кимна и го последва на задната веранда, където се настаниха на старите люлеещи се столове. Досън опря чашата на бедрото си.

— Клара и Тък трябва да са сядали често тук — обади се по едно време той. — Седели са тук и са наблюдавали как животът около тях тече.

— Вероятно.

— Радвам се, че си идвала да го виждаш. Мъчно ми беше, че е тук съвсем сам.

— Нали знаеш, че той виждаше Клара? — попита Аманда. Внимаваше да не изпусне чашата си, изпотила се от студената течност. — Дори след смъртта й.

— Не те разбирам.

— Кълнеше се, че е наоколо.

За миг в съзнанието на Досън изплува образът на онзи мъж, който напоследък се мярваше в периферното му зрение.

— Искаш да кажеш, че наистина я е виждал, така ли?

— Така твърдеше поне. Дори разговаряше с нея.

— Да не искаш да кажеш, че е виждал призрак?

— Не ти ли е споменавал?

— Никога не е говорил с мен за Клара.

— Съвсем никога ли? — ококори широко очи Аманда.

— Казвал ми е само името й.

Аманда остави чашата си настрани и започна да разказва някои от историите, които бе чувала от Тък през годините. За това как е напуснал училище на дванайсет и започнал работа в сервиза на чичо си. Как четиринайсетгодишен срещнал Клара за първи път една неделя в черквата и тутакси разбрал, че ще се ожени за нея. За семейството му, което по време на Голямата депресия заминало да търси работа и никога не се върнало. За първите години на брака им, включително и спонтанните аборти, за съсипващия труд в стопанството на бащата на Клара денем, а вечер и до късно през нощта строежа на техния собствен дом. След войната Клара получила още два спонтанни аборта и решили да построят малък автосервиз, в който по-късно, някъде през 50-те, той започнал да реставрира класически модели. Включително и кадилак, собственост на изгряваща поп звезда на име Елвис Пресли. Докато Аманда приключи с разказа си за смъртта на Клара и за разговорите на Тък с духа й, Досън вече бе изпил студения си чай и съзерцаваше дъното на чашата. Очевидно се опитваше да свърже чутото с образа на човека, когото познаваше.

— Не мога да повярвам, че не е споделил с теб поне част от това — удивяваше се Аманда.

— Имал си е причина, предполагам. Може теб да е харесвал повече.

— Съмнявам се. Просто започнах да го опознавам по-късно. Беше близък с теб, когато всичко все още е било много болезнено за него.

— Възможно е. — Личеше, че не е много убеден.

— Ти беше много важен за него — отбеляза Аманда. — Пусна те да живееш тук, нали? И не само веднъж. — Когато Досън кимна с глава, тя се престраши и попита: — Може ли да ти задам един въпрос?

— Каквото поискаш.

— За какво си говорехте двамата?

— За коли, мотори. Предавки. Понякога и за времето.

— Трябва да са били задълбочени разговори! — подхвърли Аманда.

— Нямаш представа колко. В ония години и аз като него почти не говорех.

Неочаквано тя се наведе към него с решителен поглед.

— И двамата вече знаем достатъчно за Тък, ти научи доста и за мен. Но аз нищо не зная за теб.

— Знаеш, разбира се. Вчера ти разказах. Работя на петролна платформа. Живея в каравана извън града. Все още карам старата кола. Не ходя на срещи.

С бавно, почти чувствено движение Аманда прехвърли вързаната на опашка коса върху едното си рамо.

— Кажи ми нещо, което не зная — подкани го тя. — Нещо, което никой друг не знае. С което ще ме изненадаш.

— Няма много за разказване.

— Защо ли не ти вярвам?

Защото никога не съм успявал да скрия нещо от теб, помисли Досън.

— Не мога да знам — промълви той.

Тя мълча известно време и очевидно се чудеше как да продължи.

— Вчера подхвърли нещо, което възбуди любопитството ми. Откъде знаеш, че Мерилин Бонър не се е омъжила?

— Просто знам.

— Тък ли ти каза?

— Не.

— Как разбра?

Досън преплете пръстите на двете си ръце и се облегна назад в стола. От опит знаеше, че ако не й отговори, тя няма да спре и отново ще попита. И в това отношение си беше същата.

— Май най-добре да започна от началото — въздъхна той.

Подробно разказа за посещението си при вдовицата и рушащата се ферма преди много години, за борбата на семейството да оцелее, за парите, които бе изпращал анонимно след излизането си от затвора. И накрая за частния детектив, от когото всяка година получава доклади за семейството.

След известно мълчание, време, през което очевидно се чудеше откъде да подхване, Аманда избухна:

— Направо не знам какво да кажа!

— Знаех си, че ще реагираш така.

— Сериозно, Досън. — Тя очевидно беше гневна. — Давам си сметка, че има нещо благородно в това, и съм убедена, че парите ти не са били без значение за тях. Но има и нещо тъжно в цялата история, защото не можеш да си простиш за нещо, което очевидно е било нещастен случай. Всеки прави грешки. Някои са по-неприятни от други, ала има и случайни грешки. Но защо трябва да следиш тези хора? Защо ти е да знаеш какво става в живота им? Това не е редно.

— Как не разбираш…?

— Не, ти не разбираш — прекъсна го тя. — Нима нямат право на личен живот? Снимат ги, ровят се в делата им…

— Не е така — възрази той.

— Така е! — удари тя с ръка подлакътника на стола си. — Ами ако разберат? Представяш ли си как ще се почувстват? Колко измамени? Колко разголени? — За негова огромна изненада тя впи пръсти в ръката му, за да е сигурна, че я чува добре. — Не приемам това, което вършиш. Какво ще правиш с твоите пари, си е твоя работа. Но останалото? С детектива? Трябва да го прекратиш. Обещай ми!

Досън усещаше топлината на дланта й.

— Добре — най-сетне въздъхна той. — Обещавам да не ги следя повече.

Тя не свали очи от лицето му още известно време, за да се увери, че й казва истината. За първи път, откакто се срещнаха, Досън изглеждаше изморен. Имаше нещо в позата му, което даваше сигнали за капитулация, и тя не можеше да не се запита какво би се случило, ако не бе заминала през онова лято. Или ако беше отишла да го посети в затвора. Щеше й се да вярва, че това би имало значение, че животът на Досън нямаше да е толкова тясно свързан с миналото. И той, макар и нещастен, щеше да намери поне някакъв покой. Покоят все му се изплъзваше.

— Имам да направя още едно признание, свързано със семейство Бонър.

— Още едно ли? — усети тя, че дъхът й секва.

Той почеса леко носа си с другата ръка, сякаш за да спечели време.

— Занесох цветя на гроба на доктора тази сутрин. Правех го, след като излязох от затвора. Когато ми идваше твърде много, разбираш ли?

Тя не сваляше поглед от него и се питаше дали има още нещо, което иска да сподели.

— Това е различно — отбеляза тя най-сетне.

— Знам. Просто реших, че трябва да го знаеш.

— Защо? Изведнъж мнението ми има значение, така ли?

— Може би.

— Според мен няма нищо нередно в цветята — рече тя след кратко мълчание. — Стига да не прекаляваш. Това е дори… Съвсем подходящо.

— Наистина ли? — извърна той лице към нея.

— Така е. Да оставяш цветя на гроба му има смисъл, но не е намеса в живота им.

Досън мълчаливо кимна.

— Знаеш ли какво си мисля? — Аманда приближи още повече лицето си към неговото.

— Боя се дори да предположа след всичко това.

— Вие двамата с Тък си приличате много повече, отколкото предполагаш.

— Това лошо ли е, или добро? — погледна я той в очите.

— Тук при теб съм сега, нали?

С напредването на деня стана толкова горещо, че Аманда настоя да влязат вътре. Летящата врата хлопна леко зад тях.

— Готова ли си? — попита Досън.

— Не — отвърна тя. — Но предполагам, че все пак трябва да го направим. Искам да знаеш, че продължавам да се чувствам неудобно. Не знам дори откъде да започна.

Досън крачи известно време напред-назад из кухнята, преди да я погледне.

— Да го направим. Когато мислиш за последната си среща с Тък, какво първо ти идва наум?

— Все едно и също. Говореше за Клара. Приготвих му вечеря. — Тя сви рамене. — После го завих с одеялото, когато заспа в стола.

Досън я поведе към дневната и й кимна към камината.

— В такъв случай може би ще вземеш снимката.

— Не, не мога — поклати тя глава.

— По-добре я вземи, иначе ще отиде на боклука.

— Не, за нищо на света. Ти я вземи. Ти го познаваше по-добре.

— Не е така. Никога не ми е говорил за Клара. Всеки път, когато я погледнеш, ще мислиш за тях двамата, не само за него. Неслучайно ти е разказал за нея.

Тя продължаваше да се колебае и той внимателно взе снимката.

— Искал е това да е важно за теб. Искал е те двамата да са важни за теб.

Тя протегна ръка.

— Ако я взема аз, какво ще остане за теб? Тук няма много неща, които можеш да вземеш.

— Не се тревожи. Има нещо, което видях по-рано, и искам да задържа. — Той тръгна към вратата. — Да вървим.

Аманда го последва надолу по стълбите. Когато приближиха работилницата, я осени прозрението, че ако къщата е мястото, където Тък бе създал връзката си с нея, то работилницата беше мястото на Тък и Досън. Още преди да стигнат там, тя вече знаеше какво ще си вземе Досън.

Той тръгна право към грижливо сгънатата карирана кърпа, оставена върху тезгяха.

— Ето това искам да си взема за спомен.

— Сигурен ли си? — Аманда хвърли скептичен поглед към парчето плат. — Не е кой знае какво.

— За първи път виждам чиста кърпа тук. Значи я е оставил за мен — ухили се широко той. — Да. Сигурен съм. За мен това е Тък. Не помня да съм го виждал без някоя от тях. Винаги едни и същи на цвят.

— Така си е — съгласи се тя. — За Тък говорим все пак. Човек, постоянен във всичко.

Досън пъхна кърпата в задния си джоб.

— Не е лошо. Невинаги промените водят до по-добро.

Настъпи мълчание, в което думите му някак увиснаха във въздуха. И когато Досън се облегна на колата, нещо проблесна в съзнанието на Аманда и тя пристъпи към него.

— Забравихме да попитаме Танър какво да правим с колата.

— Мислех си, че мога да я довърша. Танър вероятно знае кой е собственикът, за да я предадем.

— Наистина ли?

— Доколкото виждам, частите са тук — отбеляза Досън — и съм повече от сигурен, че Тък е искал да я довърша. Ти нали щеше да ходиш на вечеря с майка си? Така че няма какво друго да правя.

— Колко време ще отнеме според теб? — попита Аманда, докато оглеждаше кутиите с резервни части.

— Не мога да преценя. Няколко часа може би.

Тя насочи вниманието си към колата, обиколи я от всички страни.

— Имаш ли нужда от помощ?

— Да не би да си започнала да разбираш и от устройство на автомобили? — Лека усмивка разтегна лицето му.

— Не.

— Ще се заема, след като си тръгнеш. Не е нещо особено. Ако искаш, може да се върнем в къщата — доста топло стана тук.

— Не ми се ще да оставаш да работиш до късно — рече тя. И по стар навик се насочи към обичайното си място. Размести ръждясалите части и седна на тезгяха. — Утре ни чака вълнуващ ден. А и винаги съм обичала да те гледам как работиш.

Стори му се, че чува нещо като обещание в интонацията й, годините сякаш се върнаха назад и той погледна с малко по-други очи мястото, където определено е бил най-щастлив. Напомни си, че Аманда е омъжена и нищо добро няма да излезе от евентуалния опит да пренапишат миналото. Пое решително въздух и протегна ръка към другия край на тезгяха.

— Може да се отегчиш. Ще отнеме време — привидно небрежно подхвърли.

— Не ме мисли. Свикнала съм.

— Да се отегчаваш ли?

Тя подгъна крака под себе си.

— Преди години седях тук с часове и чаках да свършиш, за да излезем за малко.

— Трябвало е да кажеш.

— И го казвах, когато ми омръзнеше да чакам. Но в същото време знаех, че ако започна да те дърпам навън твърде често, Тък няма да ми позволи да идвам. Затова и гледах да не те разсейвам с много приказки.

Лицето й беше скрито частично от сянката, в гласа й се долавяха съблазнителни нотки. Твърде много спомени ги свързваха с това място и с начина, по който тя сядаше на тезгяха и си бъбреха. Досън извади карбуратора и го огледа. Ако е бил поправян, работата бе свършена добре и той го остави настрани, за да хвърли поглед върху плана за ремонта.

Мина отпред, вдигна капака и се загледа в мотора. По едно време чу, че Аманда се изкашля, и вдигна поглед.

— След като Тък вече го няма, не може ли да си говорим, докато работиш?

— Добре. — Той се изправи и приближи до тезгяха. — За какво искаш да говорим?

— Какво си спомняш най-добре от първото ни лято заедно? — попита тя след кратък размисъл.

Досън взе набор гаечни ключове и се замисли.

— През цялото време се питах защо, по дяволите, искаш да прекарваш времето си с мен.

— Сериозно те питам.

— И аз сериозно ти отговарям. Аз нямах абсолютно нищо, ти имаше всичко. Можеше да излизаш с когото си поискаш. И колкото и да се снишавахме и да не искахме да се набиваме на очи, знаех, че ще си имаш много проблеми. Точно затова не можех да се начудя.

Тя опря брадичка на свитите си колене.

— Аз пък знаеш ли какво си спомням? Онзи път, когато отидохме с колата до Атлантик Бийч и видяхме морските звезди. Бяха изхвърлени на брега, помниш ли колко много бяха? Хвърляхме ги обратно във водата. После си разделихме един бургер и картофките към него и гледахме залеза. Тогава говорихме цели дванайсет часа без прекъсване. — Тя се усмихна, преди да продължи. Нямаше начин Досън да не помни този следобед. — Точно затова обичах да съм с теб. И най-простото нещо на пръв поглед, като хвърляне на морски звезди в океана и един бургер, ме караше да се чувствам страхотна късметлийка. Ти беше първото момче, което не се мъчеше да ми вземе ума. Не се опиташе да се правиш на това, което не си, и най-важното — приемаше ме такава, каквато съм. Нищо друго нямаше значение — нито моето, нито твоето семейство. Само ние бяхме важни. Тогава не знаех, че никога след това няма да съм така щастлива. И това важи за всичките ни срещи. Не исках да свършват.

— А може би не са — срещна той погледа й.

Едва сега, от разстоянието на времето и със зрелостта, която неизбежно идва с годините, тя си даде сметка колко много я е обичал той тогава. И продължава да я обича, нашепна нещо тихичко в нея. Обзе я странното чувство, че всичко споделено между двамата в миналото е било само встъпителната глава на книга, която тепърва ще бъде написана.

Идеята би трябвало да я изплаши, но нищо такова не се случи, тя прокара върховете на пръстите си по инициалите им, издълбани по повърхността на тезгяха преди много години.

— Дойдох тук, когато баща ми почина.

— Къде? Тук ли? — попита Досън и се зае с карбуратора. — Мислех, че си започнала да посещаваш Тък едва преди няколко години.

— Той не знаеше, че идвам. Не му се обаждах.

— И защо?

— Не можех все още да говоря. Имах нужда от време, за да си събера душата, а и исках да съм сама. — Тя замълча. — Беше минала година от смъртта на Беа, мъчителна година. Най-неочаквано мама се обади и каза, че баща ми е получил инфаркт. Трудно ми беше да го проумея. Двамата бяха идвали при нас в Дърам предишната седмица и изведнъж — събираме си нещата и децата и тръгваме за неговото погребение. Пътувахме цялата сутрин. Щом отворихме вратата, мама — в пълно снаряжение, започна да докладва подробности относно организацията. Никаква емоция. Сякаш повече се тревожеше дали е избрала подходящите цветя за погребението и дали ще се обадя на всички роднини. Беше като някакъв лош сън и в края на този кошмарен ден се почувствах… Почувствах се безнадеждно самотна. Излязох посред нощ, качих се на колата, обикалях и обикалях, и изведнъж се озовах в края на пътя тук. Не мога да обясня как стигнах до тук. Седнах и се разплаках. Плаках часове наред. — Тежка въздишка се откърти от гърдите й. Спомените я завладяха. — Баща ми така и не ти даде шанс, но не беше лош човек. Винаги съм се разбирала по-добре с него, отколкото с мама. Колкото по-възрастна ставах, толкова повече се сближавахме. Беше много привързан към децата, особено към Беа. — Тъжна усмивка разтегна лицето й. — Странно е, нали? Това, че дойдох тук след неговата смърт.

— Не мисля — обади се Досън. — Никак не ми се вижда странно. След като излежах присъдата си, аз също дойдох тук.

— Нямаше къде другаде да отидеш.

— А ти имаше ли?

Прав беше, разбира се. Освен място за нежни спомени работилницата на Тък бе и убежище, където тя можеше да си поплаче.

Стисна преплетените си пръсти, прогони спомените и се съсредоточи към действията на Досън, който вече бе започнал да сглобява мотора.

Часовете се нижеха и двамата бъбриха за какво ли не — от миналото и настоящето, неща, които им се бяха случили, разменяха мнение за какво ли не — книги, места, които бяха мечтали да посетят. При всеки звук на ключове и клещи Аманда често имаше усещането за вече преживяно. Видя как Досън напрегна мускули, когато трябваше да развинти заяла гайка. Челюстите му се стиснаха и се отпуснаха чак след като гайката поддаде. Точно както преди много години, той спираше от време на време, замисляше се и отговаряше — беше пълноценен участник в разговора. По своя спокоен и деликатен начин й показваше, че онова, което тя мисли и споделя, е важно за него. Когато осъзна това, я заболя още повече. По-късно, когато Досън отиде в къщата, за да донесе от студения сладък чай, Аманда за миг си представи как би се стекъл животът й, ако бе поел в посоката, за която беше мечтала.

Слънцето се беше скрило зад върховете на боровете, когато тя най-сетне реши, че е време да тръгва. Нещо се бе променило между тях през последните няколко часа — крехко възраждане на миналите отношения може би… — това не само я изплаши, но и я ужаси. Досън от своя страна копнееше да я прегърне през кръста, докато крачеха редом по пътеката, но доловил объркването й, се въздържа.

Усмивката на Аманда бе някак нерешителна, когато стигнаха вратата. Тя вдигна очи и не можеше да не забележи гъстите тъмни клепачи, на които би завидяла всяка жена.

— Щеше ми се да не беше нужно да си тръгвам — призна си.

— С положителност двете с майка ти ще прекарате добре — рече той, пристъпвайки от крак на крак.

Може би, помисли си тя, но е малко вероятно.

— Ще заключиш ли, когато си тръгнеш?

— Разбира се — промърмори Досън, загледан в златистите й коси, с които лекият вятър си играеше, докато залязващите слънчеви лъчи хвърляха мека светлина върху кожата на лицето й. — Как искаш да го направим утре? Там ли ще се срещнем, или да те следвам с колата?

Тя се колебаеше.

— Няма смисъл да използваме и двете коли. Не е ли по-добре да се срещнем някъде към единайсет и да отидем заедно?

Той кимна и вдигна очи. Никой не си тръгваше. Най-сетне Досън отстъпи встрани и магията изчезна.

Аманда издиша задържания в гърдите въздух. Дори не си бе дала сметка, че не диша.

След като се намести зад волана на колата си, Досън затвори вратата от нейната страна, фигурата му се очерта на фона на залязващото слънце. За миг й се стори непознат. Неочаквано се смути и започна да рови с треперещи пръсти в чантата, за да намери ключовете си.

— Благодаря за обяда.

— За теб винаги.

Тя хвърли поглед към огледалото за задно виждане и видя, че Досън не е мръднал от мястото си, сякаш се надяваше тя да размисли и да се върне. Почувства дълбоко в душата си опасен трепет — нещо, което се опитваше да не признае.

Той продължаваше да я обича, сигурна беше. Осъзнавайки го, усети, че й се завива свят, и тя се опита да потисне чувството. Досън и общото им минало не бяха безвъзвратно забравени и тя не можеше да отрече простата истина, че за първи път от години почувства, че се е прибрала у дома.

8

Тед проследи с поглед как колата на бившата мажоретка тръгва от пътя пред дома на Тък и заключи, че тя изглежда дяволски добре за годините си. Винаги е била готино парче и много пъти му се бе искало да си „поиграе“ с нея. Да я метне в колата, да я изчука едно хубаво и да я закопае някъде, където никой няма да се сети да я търси. Само че татко му на Досън бе забранил да посяга към нея. А Томи Коул знаеше какво говори.

Едно нещо обаче Томи не знаеше. Тед трябваше да попадне в затвора, за да го разбере, и докато излезе на свобода, той вече мразеше Томи почти толкова, колкото и Досън. Томи нищо не стори, след като синът му ги унижи толкова много. Не само това, направи ги за смях и естествено, застана на първо място в списъка на Тед при излизането му. Не беше трудно да го напие до смърт в онази нощ, докато изпадне в несвяст и после да го остави да се задуши в онова, което е повърнал.

Сега се готвеше да отметне от списъка си и Досън. Докато чакаше Аманда да се разкара, се питаше какво ли правят тия двамата. Може би наваксваха пропуснатото през всичките тези години — сучат чаршафите и си викат имената от възторг. Доколкото знаеше, тя имаше семейство, дали мъжът й имаше представа какво става тук. Вероятно не. Жените не обичат да вдигат шум около забежките си, особено такива, които карат подобна кола. Сигурно е пипнала някой паралия и също като майка си седи по цял следобед във фризьорските салони. Мъжът й трябва да е лекар или адвокат, толкова зает със себе си, че му е все едно какво прави жена му зад гърба му.

Тя сигурно знае да пази тайна. Жените много ги бива в тия неща. Нямаше как да не знае. Все тая му беше дали имат мъже — щом му се предлагат, той ги взимаше. Не му пукаше, дори да бяха роднини. Беше спал с половината жени в семейната къща, дори с тези на братовчедите си. С дъщерите им — също. Чукаше Клер, жената на Калвин, по няколко пъти седмично през последните шест години. Само че тя си затваряше устата, защото знаеше кое е добро за нея. А и мъжете си имат своите нужди.

Стоповете на колата просветнаха, докато Аманда правеше последния завой, преди да се скрие от поглед. Нямаше как да е видяла пикапа му, добре скрит в гъсталака. Почака още малко, за да не вземе оная да се върне. Последното, от което имаше нужда сега, беше свидетел. Само дето не можеше да реши как да го направи. Щом Аби беше мярнал Досън на пътя, със сигурност и оня го беше видял, така че положително се е замислил за това-онова и сега седи и чака с пистолет в скута. Нищо чудно и той да си има планове за действие, в случай че роднините се поинтересуват от него.

Като последния път.

Тед потупа глока, издул джоба му. Номерът беше да изненада Досън. Да го доближи достатъчно, та да го гръмне с един изстрел, после щеше да метне трупа в багажника на колата под наем. Сетне щеше да я изкара от имота на стареца. Ще прибере табелата с номера на колата и ще я подпали, така че нищо да не остане от нея. Нямаше да е трудно да се отърве от тялото. Ще върже няколко тежести и — в реката. Водата ще свърши останалото. Или пък ще го зарови някъде в гората, където няма как да го открият. Трудно можеш да докажеш убийство без тяло. Дребната мажоретка и дори шерифът може да се усъмнят, но едно е да подозираш, друго — да докажеш. Ще има суетня, естествено, но след време всичко ще затихне. След това двамата с Аби щяха да се оправят. А ако Аби не внимава, може и той да се окаже на речното дъно.

Най-сетне, решил, че е готов, Тед излезе от колата си и тръгна през гората.

Досън остави гаечния ключ и хлопна капака. Моторът беше готов. От момента, в който Аманда си тръгна, имаше чувството, че някой го наблюдава. Първия път, когато го усети, стисна ключа и надникна изпод капака — никой.

Тръгна към вратата на работилницата и се огледа. Видя издължените сенки на дъбовете и боровете, по чиито стъбла и клони пълзяха увивни растения. Над главата му прелетя ястреб, чиято сянка премина над пътя, скорци чирикаха в клоните. Всичко друго наоколо тънеше в тишината на ранното лято.

И все пак някой го наблюдаваше. Сигурен беше. Сети се за оръжието, което беше заровил преди много години под дъба недалеч от къщата. Не беше надълбоко, на около педя под земята, увито в намаслен парцал, за да не ръждяса. Тък също имаше някакво оръжие в къщата. Вероятно под леглото, но Досън не знаеше щеше ли да му свърши работа. На пръв поглед нищо не го застрашаваше… Единствено в края на тесния път зад дърветата…

Взря се, но… Пак нищо. Примигна, за да прочисти погледа си. Дали пък не си въобразяваше? И в този миг космите на тила му настръхнаха.

Тед стъпваше предпазливо. От опит знаеше, че в гората е най-добре да не бърза. Защо не взе и Аби? Щеше да му пази поне гърба. По-добре да не се разсейва — Досън бе някъде там, освен ако не е решил да се омете. Едва ли е чул колата.

Трябваше да разбере къде е — в къщата или в работилницата. Или някъде навън. Трудно щеше да влезе незабелязано в къщата. Домът на Тък бе разположен в средата на малко сечище, тесен поток течеше отзад, но прозорци имаше във всички посоки и Досън лесно можеше да види, че някой приближава. Май щеше да е най-добре да го изчака да излезе навън. Работата е там, че Тед не знаеше откъде щеше да излезе, а не можеше да е на две места едновременно.

Значи трябваше да измисли как да привлече вниманието му. Тогава онзи ще излезе да разбере какво става и Тед ще изчака да се приближи достатъчно, че да попадне в мерника му. Най-много сигурност му даваше глокът, опрян в бедрото.

С какво да привлече вниманието му?

Пролази бавно напред, като заобикаляше камъните, които стърчаха над земята — наоколо имаше много варовикови скали. Идеята беше добра. Ще хвърли камък върху колата, може да счупи и някой от прозорците. Досън ще излезе да погледне и Тед ще е готов.

Натъпка няколко камъка в джоба си.

С тихи стъпки Досън се промъкна до мястото, където му се стори, че забеляза подозрително раздвижване. Споменът от халюцинациите след експлозията се върна в съзнанието му. В края на сечището спря и се взря в гората отпред. Трябваше да успокои ускорения си пулс.

Взрив от чирикане на скорци го накара да застине. Хиляди птици цвърчаха между клоните на дърветата. Едно от любимите му забавления като дете бе да плесне с длани и да наблюдава шумното им излитане. Сега те направо викаха, сякаш призоваваха за внимание.

Или може би предупреждаваха?

Не знаеше. Гората бе жив организъм. Въздухът тежеше от аромати, най-вече на гниеща растителност, някои клони бяха приведени до земята, а други се извисяваха нагоре към слънчевата светлина. Увивни растения и мъхове пречеха на видимостта.

С периферното си зрение долови леко раздвижване и затаил дъх, рязко се извърна. Стори му се, че зад един ствол видя тъмнокосия със синьото шушляково яке.

Чуваше оглушителния пулс на сърцето си. Не, не беше възможно! Въобразяваше си. Поредното видение.

Отмести с ръка най-близките клони и последва мъжа навътре в гората.

По-близо, подкани се Тък. Виждаше между листата комина на къщата и се приведе, докато пристъпваше дебнешком. Това бе най-важно при преследването, а Тък го умееше.

Все едно дали дебне животно или човек, ловецът трябва да е хитър.

Досън отстраняваше клоните и храсталаците по пътя си и оглеждаше стволовете на дърветата от всички страни. Беше се задъхал от напрежението. Боеше се да спре, но с всяка следваща крачка страхът му нарастваше.

Стигна мястото, където последно бе видял тъмнокосия, и се огледа за следи. Пот се стичаше по цялото му тяло и мокреше гърба и фланелката му. Едва потисна желанието си да извика. Не беше сигурен, че нещо ще излезе от пресъхналото му гърло. Чувстваше го, сякаш бе глътнал гласпапир.

Под краката му хрущяха сухи борови игли. Стъпи на паднал дънер и мерна главата на тъмнокосия между клоните. Якето му се вееше отзад.

Досън се спусна след него.

Тед се беше промъкнал зад купчината дърва, наредени в единия край на сечището. Къщата се издигаше непосредствено зад тях. От това място виждаше вътрешността на работилницата. Лампата беше запалена и той зачака да види дали няма да забележи някакво движение. Повече от сигурен бе, че Досън е работил вътре. Очевидно обаче беше излязъл.

Значи или беше в къщата, или някъде наоколо. Снишил глава, Тед реши да заобиколи под прикритието на гората. И от другата страна нямаше никого, затова се върна зад дървата. Досън не се бе появил в работилницата, значи беше в къщата. Може да е отишъл да пие вода или до тоалетната. Все едно, рано или късно щеше да излезе.

Тед реши да чака.

Досън видя човека за трети път, но сега доста по-близо до пътя. Затича се след него, без да обръща вече внимание на клоните и храстите, които удряха ръцете и лицето му. По едно време спря запъхтян, останал без сили. Още няколко стъпки и щеше да стъпи на самия път.

Мъжът обаче беше изчезнал. Ако изобщо е бил в гората. Досън вече не беше сигурен и в това. Дразнещото усещане, че го наблюдават, беше изчезнало, вледеняващият страх — също. Това не пречеше да се чувства истински глупак, при това изморен и объркан.

Тък беше разговарял с починалата Клара, а ето че Досън виждаше тъмнокос непознат с шушляково яке посред лято. Дали и той не откачаше като него? Стоя така, докато дишането му не се успокои. Сигурен беше, че човекът го преследва, но и така да беше, кой можеше да е той? И какво искаше от него?

За съжаление, колкото повече се мъчеше да сложи ред в мислите си, толкова повече се объркваше. И подобно на сън, който му се явява минути преди да се събуди, изчезна, оставяйки го да се пита реален ли е бил.

Поклати глава доволен, че е приключил поне с автомобила в работилницата на Тък. Вече мечтаеше да се върне в пансиона, да си вземе душ и да се изтегне на леглото, за да обмисли всичко случило се. Тъмнокосият, Аманда… Откакто стана инцидентът на платформата, животът му съвсем се обърка. Обърна очи към посоката, от която бе дошъл, и реши, че няма никакъв смисъл да се връща по същия път през гората. По-лесно щеше да е да тръгне по пътя и да се прибере на автостоп. Тъкмо бе стъпил на твърдата настилка, когато забеляза покрива на пикап, спрян някъде зад храстите встрани от пътя.

Какво ли правеше там? Нямаше нищо интересно в тази част на гората, като изключим къщата на Тък. Гумите не бяха спаднали, може моторът да е отказал и шофьорът да е тръгнал да търси помощ. Досън нагази сред храстите и приближи, но видя, че вратите са заключени. Опря длан в капака над мотора — беше топъл, но не горещ. Трябва да беше тук от поне час или два.

Защо обаче е спрян навътре в гората? Ако имаше нужда от теглене, по-добре да бе останал на пътя. По-скоро някой бе искал да го скрие от случайно минаващите.

Някой е искал да остане незабелязан.

В същия миг всичко започна да идва на мястото си. Започна се със срещата с Аби тази сутрин. Този тук не беше пикапът на Аби, с който той беше сутринта, но това нищо не значеше. Досън мина предпазливо отстрани и видя пречупени клони.

Човекът беше минал оттук.

Някой бе тръгнал към къщата на Тък.

Изморен да чака, Тед извади единия от камъните и реши, че ако удари или счупи някой от прозорците и Досън е вътре, може да си остане там, за да не си навлече неприятности. Докато неясен шум ще го изкара, за да види какво става. Можеше дори да тръгне към струпаните дърва, за да огледа. Тогава Тед нямаше начин да пропусне.

Той надникна и внимателно се прицели, замахна и запрати парчето към стената. Разнесе се силен глух удар.

Скорците зад него се вдигнаха на шумен черен облак.

До слуха на Досън достигна тъп удар и ято скорци се извиха над главата му, но бързо накацаха по дърветата. Това не беше звук от изстрел, а нещо друго. Продължи да пристъпва безшумно към къщата на Тък.

Имаше някого там. Сигурен беше. Без съмнение някой от роднините.

Тед беше нащрек. Недоумяваше къде ли е Досън. Не можеше да не е чул удара с камъка. Защо не се появяваше обаче?

Извади друг камък и този път се постара повече.

Досън застина за секунда. Втори, по-силен удар стигна до ушите му. Успокоен, той се отпусна и предпазливо тръгна по посока на звука.

Зърна свития зад дървата Тед. Видя и оръжието му.

Беше с гръб към Досън и се взираше към къщата над най-горната цепеница. Май го чакаше да излезе от къщата. Опитваше се да го извади навън, като вдига шум.

За миг Досън съжали, че не е изкопал оръжието си. Или поне да имаше нещо друго подръка. В работилницата имаше предмети, с които можеше да се отбранява, но сега не виждаше как ще се добере до там незабелязано от Тед. Личеше обаче, че братовчед му е напрегнат и нервен. Нетърпението е голям враг на ловеца.

Досън се сви зад едно дърво. Трескаво мислеше и чакаше възможност да се справи с положението, без да бъде застрелян.

Минаха пет минути, после още десет, през които Тед съвсем се изнерви. Нищо. Абсолютно нищо. Никакво движение пред къщата, нито зад прозорците. По лепенката на задния капак на паркираната кола се виждаше, че все някой трябва да е наблизо. Повече от ясно беше, че това не е нито Тък, нито Аманда. Щом като проклетият Досън не е нито пред къщата, нито зад нея, значи беше вътре.

Защо не излизаше обаче?

Дали пък не гледаше телевизия, или може би слушаше музика… Може и да спеше или да е под душа?

Тед остана така свит още няколко минути, целият се люлееше от яд. Най-сетне реши, че не може да чака повече. С прибежки стигна до къщата и надникна към предната част. Не видя никого и се отправи към верандата. Движеше се с плътно прилепен до стената гръб.

Напразно напрягаше слух да чуе някакви звуци от движение. Нито проскърцване на дюшеме, нито звук от телевизор или музика. Уверил се, че никой не го вижда, той надникна през прозореца. Протегна ръка и улови дръжката на вратата. В следващия миг я натисна.

Отключено. Чудесно.

Извади оръжието си и се приготви за стрелба.

Досън проследи как Тед внимателно отваря вратата. Щом тя се затвори зад него, той се спусна към работилницата — не му трябваше повече от минута, за да се скрие вътре. Грабна ръждясала метална шина от тезгяха и с бързи стъпки тръгна към верандата пред входа. Най-вероятно Тед бе стигнал до кухнята или спалнята. Дано само да беше прав.

С един скок се озова на верандата и залепи гръб на същото място, на което Тед бе стоял допреди минута. Здраво стискаше прохладното желязо и чакаше. Много скоро чу как, ругаейки, онзи тръгва отново към вратата. Изчака да я отвори и замахна по посока на предполагаемото място на лицето на Тед. Братовчед му успя само да изкриви лице от изненада при вида на Досън, но беше късно.

Шината летеше към носа му и Досън усети как металът завибрира в ръката му от досега с твърдия череп на Тед. Беше го уцелил в носа. Той политна назад, от лицето му бликна силна струя кръв. Миг след това вече лежеше проснат на пода и Досън удари с все сила разперената ръка, която все още стискаше пистолета. Оръжието отхвръкна настрани и чул пукота на собствените си кости, Тед изрева отчаяно.

Докато той се гърчеше на земята, Досън грабна оръжието и го насочи към главата му.

— Казах ти да не ми се мяркаш пред очите.

Последните думи, които Тед чу, преди да загуби съзнание от болка.

Колкото и да мразеше роднините си, Досън не намери сили да убие Тед. Само че сега не знаеше и какво да прави с него. Можеше да се обади на шерифа, но чудесно разбираше, че щом напусне града, нищо нямаше да се случи на Тед. Щеше да загуби часове, за да дава показания, на които кой знае дали щяха да повярват. Той все още беше член на семейство Коул, а и имаше полицейско досие. Не, реши, не му трябваха разправии.

Но пък и не можеше да остави Тед тук. Нуждаеше се от медицинска помощ, а заведеше ли го в болницата, това значеше и среща с шерифа. Същото щеше да се случи и ако повика линейка.

Пребърка джобовете на припадналия си братовчед и намери мобилен телефон. Отвори списъка с имената и откри доста познати. Напипа и ключовете от пикапа. След това изтича в работилницата, взе ластични въжета и тел, за да завърже пленника си. Слънцето вече залязваше, когато метна Тед на рамо и излезе навън.

Стигна пикапа и хвърли Тед в каросерията отзад. Качи се в кабината и подкара колата към имота, в който самият той бе израснал. За да не привлича излишно внимание, караше със загасени фарове. Спря пред знака „ВХОД ЗАБРАНЕН“. Измъкна Тед и го подпря на стълба на табелата.

Едва тогава отвори отново телефона и набра номера на Аби. Онзи вдигна едва на четвъртото иззвъняване.

— Тед — изкрещя на фона на силна музика. — Къде, по дяволите, беше?

— Не е Тед. Ела да го прибереш. Ранен е — отвърна Досън. И преди Аби да успее да отговори, той му каза къде да намери брат си и бързо затвори. Хвърли апарата в краката на Тед.

Бързо се качи в пикапа и потегли. Запрати пистолета в реката. Замисли се дали да не поеме към пансиона си и да си прибере нещата. Да смени колите и да остави пикапа там, където го откри. А след това да си потърси хотел извън Ориентъл, където да вземе душ и да хапне, преди да се прибере в стаята и да обмисли събитията.

Чувстваше се изтощен. Денят беше дълъг и той се радваше, че краят му вече се вижда.

9

Аби Коул усещаше, че стомахът му гори, сякаш някой бе запалил факла вътре. Треската така и не минаваше и той си мислеше, че може би няма да е зле, когато лекарят отново дойде да види Тед, да му покаже раната си. Сигурно щяха да го разпитват как я е получил, а той нямаше никакво желание да им казва.

Наближаваше полунощ и болницата бе започнала да утихва. Въпреки приглушената светлина той ясно виждаше лицето на брат си, когото Досън хубаво беше подредил. Също както и последния път. Когато го намери, Аби реши, че е умрял. Лицето му беше покрито с кръв, едната ръка висеше настрани. Първото, което мина през ума на Аби, беше, че Тед не е внимавал. Или пък Досън го е причакал… Това го наведе на мисълта, че Досън сигурно крои някакъв план.

Болката в стомаха му се изостри и той усети, че му се повдига. Тук в болницата беше горещо като в пещ. Единствената причина да продължава да стои вътре бе, че искаше да е наблизо, когато Тед дойде на себе си, за да чуе от него какво е замислил Досън. Обзе го пристъп на параноя, но може и да грешеше. Скоро антибиотикът щеше да подейства.

Тази вечер се оказа пълен кошмар. И не само заради Тед. Аби беше решил да се отбие да види Канди, но когато стигна в „Тайдуотър“ завари половината от мъжете в бара, струпани около нея. Веднага разбра, че е намислила нещо. Носеше блузка, която не скриваше нищо от анатомията й, а задникът й направо надничаше от късите шорти. Щом го видя да влиза, тя цялата настръхна, сякаш я беше хванал да краде, и пролича, че никак не се радва да го види. Щеше му се да я извлече от тържеството им на мига. Спря го единствено това, че трябваше да стане пред много хора. По-късно щяха да поговорят и щеше да й даде хубав урок. За момента по-важното беше да разбере защо тя се държа така виновно, когато той влезе. Или заради кого се чувстваше виновна.

Беше ясно като бял ден. Имаше си закачка с някого от бара, виеше му се свят от треската, стомахът му гореше, но той на всяка цена щеше да открие кой е този тип.

Седна и зачака. Много скоро откри човека. Млад, тъмнокос, който флиртуваше малко повече с Канди, все едно няма нищо сериозно. Аби видя как тя докосва ръката му и върти очи към деколтето си, докато му подава бирата. Тъкмо се надигна, за да се обяснят, и телефонът му иззвъня — беше Досън. Следващото, което помнеше, беше, че е в колата си и кара към болницата. На седалката зад него лежеше брат му. Докато се движеха с бясна скорост към Ню Берн, той мислеше за Канди и онзи нафукан загубеняк, който сигурно вече събличаше блузката й, а тя стенеше в ръцете му.

Точно сега Канди вече си тръгваше от работа. Аби кипна от яд, защото знаеше кой я изпраща до колата й, а той нищо не можеше да направи. Вече си представяше и какво беше намислил Досън.

През цялата нощ Тед ту идваше в съзнание, ту отново потъваше. Лекарствата и мозъчното сътресение го караха да се чувства замаян дори когато беше буден. На сутринта на следващия ден обаче вече кипеше от гняв. Най-вече към Аби, защото той не спираше да пита дали Досън ще подгони и него. Яд го беше и на Ела, която не спираше да хленчи, да кърши пръсти и да подсмърча. Яд го беше и на другите роднини, които чуваше, че говорят в коридора пред вратата на стаята му, сякаш не можеха да разберат дали трябва да ги е страх вече от него. Естествено, най-много го беше яд на Досън. Лежеше в леглото и се опитваше да си спомни какво точно се беше случило. Последното, което помнеше, преди да се събуди в болницата, бе, че онзи стоеше над него, и дълго не можеше да проумее какво му говорят Аби и Ела. Наложи се в крайна сметка лекарите да го вържат за леглото и дори го предупредиха, че ако не се укроти, ще повикат полиция.

Той наистина спря да се мята и бунтува, защото това беше единственият начин да се измъкне от тук. Аби седеше на стол до него, а Ела се бе излегнала на свободното съседно легло. Не спираше да се суети напред-назад и той едва се сдържаше да не я перне с опакото на ръката си, нищо че бе завързан за леглото и дори да искаше, не можеше да го направи. При мисълта за Досън подръпна отново каишите, за да провери за кой ли път дали не може да ги скъса. Щеше да го пречука, никой не трябваше да се съмнява в това и той пет пари не даваше за препоръките на лекарите, че е най-добре да остане още една нощ в болницата, за да бъде под наблюдение, и че движението може да е фатално за него.

Ела отново се разхленчи и захълца, и през стиснати зъби той процеди:

— Махай се! Трябва да кажа нещо на Аби.

Жената избърса очи с длан и напусна безмълвно стаята. Тед погледна брат си, който изглеждаше адски зле. Лицето му гореше и той се потеше като прасе. Сигурно от инфекцията. Аби трябваше да лежи в болницата, а не Тед.

— Измъкни ме оттук.

Брат му се наведе напред и примигна.

— Искаш да го хванеш ли?

— Не съм свършил с него.

— Как смяташ да се справиш? — посочи той гипсираната ръка. — Вчера с две здрави ръце не успя, а сега едната е счупена.

— Ти ще дойдеш с мен. Първо ще ме заведеш у нас да взема другия глок и после двамата ще отидем да го намерим.

— И защо мислиш, че ще го направя? — облегна се Аби назад в стола си.

Тед мълча известно време, припомняйки си настоятелните въпроси на брат си отпреди няколко часа.

— Защото последното, което си спомням, преди да ми причернее, бяха думите му, че следващият си ти.

10

Досън тичаше по набития твърд пясък на брега, а изпод краката му излитаха речни рибарки, които се стрелваха към вълните, но бързо се връщаха обратно. Въпреки ранния час плажът гъмжеше от хора — други любители на сутрешния крос, мъже и жени разхождаха кучетата си, деца вече строяха пясъчните си замъци. Собствениците на яхти пиеха кафе, опрели крака в перилата, и се наслаждаваха на чудесната сутрин.

Имаше късмет да намери свободна стая за нощта. По това време на годината крайбрежните хотели обикновено бяха претъпкани и се наложи да се обади на няколко места, докато намери стая. Можеше да избира между хотел в Ню Берн и друг, по-наблизо. Тъй като болницата беше в Ню Берн, предпочете да остане тук. Трябваше да стои по-далече от роднините си. Тед едва ли щеше да остави нещата така.

Въпреки всичките си усилия не можеше да спре да мисли за тъмнокосия мъж. Ако не беше тръгнал след нето, нямаше да разбере, че Тед го дебне от засада. Този образ — духът — му беше помахал и той го беше последвал, точно както се случи след експлозията на платформата.

Двете събития се бяха навързали в съзнанието му. При първото можеше да реши, че си е въобразил, но два пъти? Дали появата на тъмнокосия не бе свързано с някаква по-голяма цел?

Ускори темпото с надеждата да прогони тези мисли, естествено, и дишането му се затрудни. В крачка свали фланелката и избърса с нея лицето си. Реши, че ще тича до последния кей с максимална скорост. Само след минути мускулите на краката му горяха от болка. Не намали обаче темпото, за да стигне границата на възможностите на тялото си. Очите му не спираха да шарят наоколо и по лицата на хората и да търсят тъмнокосия.

Най-сетне стигна кея и вместо да намали крачка или да спре, продължи със същата скорост, докато не стигна обратно до хотела си. За първи път от години завърши кроса си, чувствайки се по-зле, отколкото в началото. Наведе се, за да успокои дишането и мислите си. До отговори така и не успя да стигне. Не го напускаше усещането, че откакто бе пристигнал в града, вътрешният му свят е претърпял огромна промяна. Всичко наоколо бе съвършено различно. И не заради тъмнокосия, заради Тед или заради смъртта на Тък. Причината беше в Аманда. Тя вече не беше само спомен. Изведнъж бе станала нещо реално — трептяща жива версия на миналото, което никога не го напусна. Колко пъти младежкият й образ го бе посещавал в мечтите му и сега той се питаше дали и мечтите, и сънищата му за нея щяха да се променят. Коя беше тя сега? Нямаше как да е сигурен. Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че в нейно присъствие се чувства завършен, и то по начин, който малцина познават.

Обстановката на плажа се бе успокоила, любителите на ранни разходки се бяха отправили към колите си, а летовниците всеки момент щяха да заприиждат и да разгънат кърпите си. Вълните все така заливаха брега с хипнотичен равен ритъм. Досън се загледа с присвити очи в искрящата вода. Все едно колко дълбока бе обичта му към нея, мисълта за съпруга и децата й не го напускаше. И преди не беше лесно да сложи край на връзката им, но сега това му се струваше непоносимо. Лекият вятър нашепна, че времето му с Аманда изтича, и съкрушен, Досън пое към фоайето на хотела, изпълнен с копнеж за каквато и да е промяна.

С всяка следваща глътка кафе увереността на Аманда да се разбере веднъж завинаги с майка си нарастваше. Седяха на верандата в задния двор с изглед към градината. Изправила гръб, Евелин бе облечена така, сякаш очакваше визита от губернатора, и заела съвършена поза на белия люлеещ се стол, подробно анализираше в детайли изминалата вечер. Очевидно изпитваше огромно удоволствие в това да търси и открива тайни помисли и замисли в интонацията и думите на приятелките си по време на вечерята и последвалата партия бридж.

Благодарение на проточилата се игра, гостуването, което Аманда се бе надявала да продължи не повече от час или два, приключи след десет и половина. И след този час сякаш гостите нямаха голямо желание да си тръгнат. Тя бе започнала да се прозява и колкото и да се стараеше, не можеше да си спомни за какво говореше майка й. Имаше усещането, че разговорите с нищо не се отличават от тези, които се водеха в миналото. Обсъждаха се съседи и внуци, кой как тълкува Библията, как най-добре да се закачат пердета, растящите цени на ребърцата и всичко това, разнообразено с безобидни клюки. С две думи, светски разговор, но ако питаше майка си — с национално значение, все едно колко далеч от действителността беше. Майка й бе от хората, които успяват да открият драма и трагедия и в най-дребното нещо, и Аманда искрено се надяваше тя да не подхване обичайните си оплаквания, преди да е изпила кафето си.

На всичкото отгоре мислите за Досън, които не я напускаха, й пречеха да се съсредоточи. Убеждаваше се, че нещата с него са под контрол, но защо пред очите й непрестанно беше спускащата се над яката му гъста коса и дънките, които му стояха толкова добре. Или колко спокойно и естествено се чувстваха в първите мигове на срещата си. Беше женена достатъчно дълго, за да знае, че тези неща не са толкова важни, колкото приятелството и доверието, изковани от общите интереси. Няколко дни заедно след близо двайсетгодишна раздяла не са достатъчни, за да се изковат тези връзки. Иска се много време, за да се изгради здраво приятелство, а доверието усещаш веднага. Жените, поне в началото, често виждат в мъжете онова, което искат, и тя все се питаше дали не прави същата грешка. И докато тя си задаваше тези въпроси, чиито отговори нямаше как да получи, майка й бъбреше неудържимо. Сякаш нямаше сила, която да я спре…

— Ти слушаш ли ме изобщо? — прекъсна мислите й Евелин.

— Разбира се — свали чашата си Аманда.

— Казвам, че трябва да поработиш върху анонсите в началото на играта.

— От доста време не съм играла бридж.

— Точно затова ти казах, че трябва да се включиш в някой клуб или да създадеш свой. Или и това не чу.

— Извинявай, бях се замислила.

— Сигурно за церемонията днес, нали?

Аманда се направи, че не забелязва сарказма — не беше в настроение да спори. А майка й се стремеше точно към това. Беше се подготвяла цяла сутрин, стъпвайки на репликите и фактите от миналата вечер, за да се впусне в нападение.

— Казах ти, че Тък е поискал да бъде разпръснат прахът му. — Тя правеше усилие гласът й да звучи спокойно и равно. — Жена му Клара също е била кремирана. Вероятно за него това е бил начинът да се съберат отново.

Майка й сякаш не чу.

— Какво ли облича човек в такъв момент? Струва ми се, че ще е, как да кажа… прашно.

Аманда извърна лице към реката.

— Нямам представа. Не съм мислила за това.

Лицето на майка й бе застинало и безизразно като маска.

— Как са децата?

— Не съм се чула тази сутрин с Джаред и Лин, но доколкото знам, са добре.

— А Франк?

Аманда отпи от кафето, за да забави отговора. Не й се говореше за него. Особено след последния скандал. Тези разправии бяха станали нещо обикновено за тях напоследък. А той със сигурност вече беше забравил. Браковете — добри или лоши — се определят от онова, което се повтаря в тях.

— Той е добре.

Майка й кимна в очакване на още информация. Но такава не постъпи. Тя приглади с длани салфетката върху коленете си.

— И в какво ще се състои церемонията? Просто ще изсипеш праха на мястото, което той е пожелал, така ли?

— Нещо такова.

— Не трябва ли разрешение за подобно нещо? Не мога да повярвам, че всеки може да изсипва праха на близките си, където му хрумне.

— Адвокатът не спомена нищо за разрешение, така че сигурно не е било необходимо. За мен е чест, че Тък ме е избрал да изпълня волята му.

— Сигурно е така — наведе се напред Евелин, — защото бяхте приятели, нали?

Аманда се извърна рязко — дойде й до гуша от тези подпитвания, от лъжите на Франк и от всички лъжи, които бяха станали неизменна част от живота й.

— Да, мамо, защото бяхме приятели. Радвах се на общуването си с него. Той беше един от най-милите хора, които някога съм познавала.

От много време не беше виждала израз на поражение върху лицето на майка си.

— Къде ще се проведе тази церемония? — далеч по-меко попита Евелин.

— Ти защо се интересуваш толкова много? Очевидно е, че не одобряваш.

— Просто поддържам разговор — изсумтя майка й. — Не е нужно да си груба.

— Може да ти изглежда така, защото ми е мъчно. Или защото така и не чух от теб дума на съчувствие, дори едно формално: съжалявам за загубата ти. Близките хора си казват такива неща.

— Със сигурност щях да го направя, ако знаех за познанството ти с него. Но ти предпочете да ме лъжеш през цялото време.

— Престани да си въобразяваш, че се налага да лъжа заради теб.

— Не ставай смешна — завъртя очи майка й. — Не аз съм тази, която поставя думи в устата на другите. Нито пък съм се промъквала тук тайно. Ти взимаш решенията си, не аз. А както е известно, всяко решение има своите последици. Крайно време е да се научиш да поемаш отговорност за избора, който правиш.

— Смяташ, че бягам от отговорност, така ли? — пламна лицето на Аманда.

— Смятам, че понякога можеш да не си толкова себична.

— Аз ли съм себична?

— Да, разбира се. Всеки човек е такъв в някаква степен. Искам да кажа, че на моменти задълбаваш в някои неща повече от необходимото.

Аманда беше толкова стъписана, че не знаеше какво да отговори. Точно майка й да твърди такова нещо! Това беше възмутително! Винаги беше твърдяла, че хората не са нищо друго, освен огледало на заобикалящите ги.

— Мисля, че няма смисъл да подхващаме тази тема — внимателно подбра думите си Аманда.

— Напротив — опъна се Евелин.

— Защото не ти казах за Тък, така ли?

— Не, защото мисля, че има нещо общо с Франк и проблемите между вас.

Нещо в Аманда трепна и се наложи да концентрира цялата си енергия, за да скрие изненадата си.

— Защо мислиш, че имаме проблеми?

— Познавам те по-добре, отколкото си мислиш. — Майка й се стараеше да звучи спокойно, но в гласа й се прокраднаха хладни нотки. — А фактът, че не отрече, доказва подозренията ми. Не ме тревожи това, че предпочиташ да не говориш за отношенията ви. Те са си ваша работа и не виждам как бих могла да кажа или да направя нещо, за да помогна. Бракът е партньорство, а не демокрация. Което веднага навежда на мисълта какво си споделяла с Тък през всичките тези години. Едва ли си го посещавала от едната любезност. Искала си да споделиш нещо с него.

Думите увиснаха във въздуха. Веждите на майка й останаха вдигнати въпросително. В настъпилата тишина Аманда се опита да преглътне изненадата.

— Предполагам ще се прибереш за вечеря — обади се най-сетне Евелин и намести салфетката си. — Искаш ли да излезем, или предпочиташ да хапнем тук?

— Така значи — не издържа дъщеря й. — Хвърляш намеци и обвинения, след което приключваш темата.

— Не приключвам темата, но ти отказваш да говориш. На твое място щях да си помисля какво точно искам. Защото, когато се прибереш у дома, ще трябва да вземеш решение относно брака си. Ще продължаваш ли, или не. И това до голяма степен зависи от теб.

Имаше голяма доза горчива истина в думите й. И не ставаше дума само за Аманда и Франк, а и за децата, които отглеждаха. Аманда внезапно се почувства напълно изцедена. Остави чашата в чинийката и усети надигащия се в гърдите й гняв.

— Помниш ли семейството видри, които често играеха край нашия мост? — попита най-сетне тя, без да чака отговор. — Когато бях малка, татко ме водеше да ги гледам. Сядахме на тревата и ги наблюдавахме как играят във водата. Мислех си тогава, че те са най-щастливите животни на света.

— Не разбирам какво общо имат видрите с темата…

— Отново видях видри — продължи Аманда, прекъсвайки майка си — миналата година. По време на почивката посетихме аквариума на Пайн Нол Шорс. Бях много развълнувана и исках да видя видрите. Много пъти бях разказвала на Анет за видрите зад нашата къща и тя гореше от нетърпение. Когато влязохме при тях, преживяването нямаше нищо общо с това от детството ми. Видрите там спяха. Стояхме в аквариума с часове, но те не се помръднаха. По-късно Анет ме попита защо тези видри не играят и аз не можах да й отговоря. Много добре знаех причината… — Тя спря за миг да обикаля с пръст ръба на чашата и вдигна поглед към майка си. — Видрите не бяха щастливи. Знаеха чудесно, че не живеят в река. Вероятно и не са разбрали как се е случило, но очевидно усещаха, че живеят в клетка и не могат да излязат навън. Това там не беше животът, за който бяха родени. А нищо не можеха да направят, за да го променят.

За първи път тази сутрин майка й сякаш не знаеше какво да отговори. Аманда плъзна чашата навътре върху масата, преди да се изправи. Докато се отдалечаваше, чу как Евелин се изкашля и се обърна.

— Предполагам, искаше да кажеш нещо с тази история, нали?

— Да — горчиво се усмихна Аманда. — Исках.

11

Досън свали гюрука на ремонтирания „Стингрей“ и зачака Аманда, облегнат на купето. Беше душно и облаците предвещаваха дъжд. Дали Тък имаше чадър някъде в къщата? Съмняваше се. Изобщо не можеше да си го представи с чадър над главата, но кой знае? Както се оказа, старецът криеше изненади. Сянка прекоси пътя и Досън вдигна глава — орел рибар правеше бавни лениви кръгове. В този момент автомобилът на Аманда се зададе по пътя. Чакълената настилка захрущя под колелата, докато тя паркираше колата под сянката до неговата.

Аманда излезе и го изгледа изненадано — той бе облякъл черни панталони и изгладена бяла риза. Сакото висеше на едното му рамо. Беше прекалено хубав, което само потвърждаваше факта, че майка й се оказа далновидна. Какво щеше да прави, мислено въздъхна тя.

— Закъснях ли? — попита високо и тръгна към него.

Досън я наблюдаваше. Слънцето грееше в дълбоките сини очи така, както осветява водите на кристалночисто езеро. Аманда беше облякла черен панталон и копринена блуза без ръкави. На врата й имаше сребърно колие.

— Съвсем не — отвърна той. — Пристигнах по-рано, защото исках да съм сигурен, че колата е готова за път.

— И?

— Този, който е работил върху нея, си е разбирал от работата.

Тя се усмихна и когато го наближи, спонтанно се надигна и го целуна по бузата. Досън изглеждаше смутен, очевидно не знаеше какво да направи. Тя също се притесни, още повече че в съзнанието й отекна предупреждението на Евелин. Побърза да насочи вниманието си към колата, за да не мисли за майка си.

— Ти ли свали гюрука? — попита тя.

Въпросът й го накара да пристъпи към нея.

— Мисля, че можем да отидем с нея до Вандъмиър.

— Колата не е наша.

— Знам, но трябва да бъде покарана, за да сме сигурни, че всичко е наред. Вярвай ми, собственикът би искал да е сигурен, че е в перфектно състояние.

— Ами ако се развали по пътя?

— Няма.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

Лека усмивка заигра по устните й.

— Тогава защо трябва да я изпробваме?

— Добре — разтвори той безпомощно ръце. — Може би просто ми се иска да я покарам. Истински грях е да оставиш такава кола да стои в работилницата, особено след като и ключовете са тук.

— И когато се приберем, ще върнем километража, нали? За да не разбере собственикът, че сме я карали.

— Не се прави така.

— Знам. Научих този номер от криминалните филми.

Той отстъпи назад и я изгледа от главата до петите.

— Между другото, изглеждаш зашеметяващо.

Аманда усети как червенината пълзи по врата й и се запита кога ще спре да се изчервява в негово присъствие.

— Благодаря ти. — Тя кокетно прибра кичур зад ухото си и на свой ред го огледа, като внимаваше да стои на разстояние. — Не мисля, че съм те виждала някога с костюм.

— Така е, не го нося често. Само в специални случаи.

— Тък щеше да одобри. Как завърши вечерта ти?

Досън се замисли за Тед и случилото се между тях, включително и за разходката си до брега.

— Нищо особено. Добре ли мина вечерята с майка ти?

— Не си заслужава да говорим за това. — Аманда прокара ръка по волана на колата и едва тогава го погледна. — Проведохме интересен разговор тази сутрин.

— Така ли?

Тя кимна.

— Накара ме да се замисля за случилото се през последните няколко дни. Това, което става с мен, и… С живота изобщо. Докато карах насам, си дадох сметка, че се радвам, задето Тък не ти е говорил за мен.

— Защо го казваш?

— Защото вчера, докато бяхме в работилницата… — Тя замълча, очевидно търсеше подходящите думи. — Мисля, че излязох от релси. Така се държах. И искам да се извиня.

— Това пък защо?

— Трудно ми е да обясня. Искам да кажа, че…

Досън я гледа известно време и чак тогава пристъпи към нея.

— Какво става, Аманда?

— Не знам. Вече нищо не знам. Колко прости бяха нещата, когато бяхме по-млади.

— Опитваш се да ми кажеш нещо, но не разбирам.

— Трябва да разбереш, че вече не съм предишното момиче — въздъхна тя. — Аз съм нечия съпруга и майка, и като всеки друг не съм съвършена. Боря се с изборите, които съм направила, греша и през по-голяма част от времето се питам коя съм всъщност, какво правя и дали наистина животът ми има някакво значение. Не съм по-специална от другите, Досън, и ти трябва да го знаеш. Искам да разбереш, че съм най-обикновен човек.

— Не си.

— Знам, че го мислиш. — В очите й се четеше болка, но тя не ги отклони. — Чувствам колко си убеден в това, но е така. Проблемът е, че във всичко, което се случва, няма нищо обикновено. Чувствам се напълно объркана. Щеше ми се Тък да ми бе говорил за теб, за да съм малко по-подготвена за тези няколко дни. — Тя неволно вдигна ръка и докосна сребърната висулка на врата си. — Не бих искала да направя грешка.

Досън пристъпи от крак на крак, разбирайки чудесно това, за което тя говори, и защо го прави. Това бе една от причините да я обича, дори да не го изрече на глас. Не това искаше да чуе тя.

— Говорихме — започна той тихо и ласкаво, — хапнахме, спомнихме си разни случки. Нищо повече. Не си направила нищо лошо.

— Напротив — усмихна се тя, като не криеше горчивината си. — Не казах на съпруга си.

— А искаше ли?

Точно там беше въпросът. Без дори да се усети, майка й я попита точно това. Аманда знаеше какво да отговори, но точно в този момент думите направо бягаха от устата й. Тя само поклати бавно глава и прошепна едва чуто:

— Не.

Досън очевидно долови страха й от признанието и улови ръката й.

— Да отидем във Вандъмиър — предложи той. — Нека почетем Тък.

Тя кимна безмълвно, подчинявайки се. Усети как част от нея отказва да се съпротивлява и започва да приема факта, че тя вече не контролира нещата, които може да се случат.

Досън я отведе до колата и отвори вратата пред нея. Тя се настани и изчака той да донесе кутията с праха на Тък. Намести я на задната седалка до сакото си и едва тогава седна зад волана. Аманда се обърна и остави чантата си до кутията.

След няколко минути Досън запали колата и като се увери, че звукът на мотора е както трябва, внимателно започна маневри, за да я изведе на пътя. През цялото време гледаше да избягва дупките. Много скоро стъпиха на главния път.

Възвърнала душевното си равновесие, Аманда установи, че с периферното си зрение долавя всичко, което искаше да види. Досън държеше с една ръка волана — поза, която тя добре познаваше от пътуванията си навремето с него. Това бяха моментите, когато той бе най-спокоен и отпуснат, ръцете му се движеха уверено, докато местеше лостовете.

Косата на Аманда се вееше около лицето й и тя я привърза на тила. Трудно можеха да говорят, защото бе шумно, но тя предпочиташе да мълчат. Така можеше да остане насаме с мислите си и с течение на времето я обзе спокойствие, сякаш вятърът отвяваше напрежението.

Досън поддържаше еднаква умерена скорост, въпреки че пътят изобщо не беше натоварен. Аманда пътуваше с мъжа, когото някога бе обичала, към място, което не познаваха и й хрумна, че само преди няколко дни подобна идея би й се сторила абсурдна. Стъпката наистина беше немислима, но пък носеше и голяма тръпка. Макар и за малко, тя не беше съпруга и майка или дори дъщеря, и за първи път от години насам се почувства почти свободна.

Досън винаги я бе карал да се чувства по този начин. Забеляза, че той опря лакътя на лявата си ръка на сваления прозорец, и се опита да си спомни кой друг неин познат има този навик. Болка и тъга, но и дълбока интелигентност личаха в ъгълчетата на очите му и тя се запита какъв ли баща щеше да бъде той. Най-вероятно добър, предположи. Лесно си го представяше да хвърля и поема безкрай една топка или да се опитва да сплете косите на дъщеря й, нищо че няма представа как се прави. Имаше нещо необикновено мъчително и направо забранено в подобна идея.

Когато Досън я погледна, тя знаеше, че той мисли за нея. Колко ли нощи на платформата бе прекарал в подобни мисли. Той също като Тък бе от малкото хора, които обичат само веднъж и раздялата заздравява чувствата им. Само преди два дни подобна констатация би я объркала, но сега вече знаеше, че Досън просто си е такъв и за него няма друг избор. Любовта говори повече за човека, който обича, отколкото за обичания.

Южният бриз довя дъх на вода и Аманда затвори очи, наслаждавайки се на мига. Когато най-сетне стигнаха предградието на Вандъмиър, Досън извади листа с указанията, които му беше дала, и ги разгледа внимателно.

Селището беше по-скоро селце, отколкото град, само с няколкостотин жители. Аманда забеляза, че къщите бяха разпръснати встрани от пътя. Имаше само един магазин с една-единствена стоянка за бензин отпред. Минута след като го подминаха, Досън направи ляв завой и пое по изровен път. Тя така и не разбра как го беше видял сред гъстата растителност отстрани на главния път. Продължиха бавно напред, избягвайки изровените места и полегналите гниещи дървета. Моторът на колата, който бе толкова шумен доскоро, сега едва доловимо мъркаше — издигащата се висока растителност направо поглъщаше шума. По-нататък пътят се стесни още повече, над главите им се свеждаха покрити с мъх клони. Отрупани с цвят азалии — сочни и подивели, се бореха за място с увивни растения и образуваха гъста завеса, която пречеше на видимостта.

Досън се бе навел над кормилото, за да вижда по-добре пътя и най-вече да избягва клоните, които можеха да издраскат боята. Слънцето се скри зад облак и зеленият цвят на растенията стана по-плътен и силен.

Пътят пред тях постепенно се разшири.

— Това си е чиста лудост — обади се Аманда. — Сигурен ли си, че сме на прав път?

— Според картата и указанията тук някъде трябва да е къщата.

— Но защо толкова далеч от главния път?

Досън само сви рамене. Той самият бе изненадан почти толкова, колкото и тя. При поредния завой неволно натисна спирачка и двамата тутакси намериха отговор на въпроса си.

12

Последната отсечка на пътя свършваше пред скромна хижа, сгушена в горичка от стари разлистени дъбове. Пред овехтялата от времето постройка с олющена боя и потъмнели по ръбовете капаци на прозорците се виждаше малка каменна веранда с бели колони отстрани. С годините едната от тях се бе скрила под обвилата я лозница, плъзнала нагоре към покрива. Близо до края на верандата стоеше метален стол, а в ъгъла саксия с разцъфнало мушкато придаваше колорит на околната зеленина.

Но това, от което не можеха да откъснат очи, бяха дивите цветя. Растяха с хиляди, цяла поляна от ярки пламъци, разпрострели се досами стъпалата на къщата — море от червено, оранжево, виолетово, синьо и жълто, с високи до пояс стъбла, полюшвани от нежния ветрец. Над поляната кръжаха стотици пеперуди, които напомняха на променящи цвета си вълни, облени от слънчевите лъчи. Околните поля бяха отделени с лека дъсчена ограда, почти скрита между избуялите лилиуми и гладиолите.

Аманда извърна изумена лице към Досън, после отново се втренчи в цветната поляна. Запита се кога и как Тък е успял да засади цветята, но в същия миг се сети, че той го е направил още когато Клара е била жива. Искал е да изрази онова, която тя е означавала за него.

— Невероятно е! — прошепна тя.

— Знаеше ли за всичко това? — Тонът на Досън сякаш бе отглас на нейната собствена почуда.

— Не. Предназначено е било само за тях двамата. — Представи си как Клара седи на верандата, а Тък, облегнат на колоната, се наслаждава на опияняващата красота на градината с диви цветя.

Досън най-сетне отмести крака си от спирачката и колата пое напред към къщата, а протегналите се към слънцето цветове се размесиха като капки прясна боя.

Паркираха отпред и излязоха навън, продължавайки да се любуват на гледката. Между цветята лъкатушеше тясна пътека. Омагьосани, двамата нагазиха в цветното море под покритото с бели облачета небе. Много скоро слънцето се показа иззад един облак и Аманда почувства как топлината му разпръсква наоколо й аромата на цветя. Сетивата й се изостриха, сякаш този ден бе създаден специално за нея.

Усети как пристъпващият до нея Досън протяга ръка към нейната. Помисли си колко естествено й се струва това и си представи годините на тежък труд, отпечатани върху мазолестата, покрита с белези длан, чийто допир беше толкова нежен, че Аманда изведнъж разбра — Досън също би направил такава градина за нея, ако знае, че тя го иска.

Завинаги. Беше издълбал думата на работната маса на Тък. Обещание на тийнейджър, нищо повече, но беше успял някак да го опази живо. Сега, когато двамата вървяха между цветята, тя усещаше как силата на това обещание запълва разстоянието помежду им. Чуха далечен тътен на буря и я обзе странното чувство, че това е зов към нея, който я подканва да се вслуша.

Рамото й допря неговото и пулсът й се ускори.

— Чудя се дали цветята поникват отново напролет, или се налага да ги засаждаш всяка година — попита замислено той.

Въпросът му я извади от унеса.

— И двете — отвърна тя с глас, който сякаш не бе нейният. — Познавам някои.

— Значи е идвал по-рано тази година? За да сее?

— Трябва да е идвал. Виждам див морков. Мама го отглежда вкъщи и той умира, щом настъпи зимата.

Няколко минути вървяха по пътеката, а тя му сочеше едногодишните растения, които познаваше — рудбекия, канзаско перо, грамофонче, астри, смесени с многогодишни цветя като незабравка, мексиканска шапка и ориенталски мак. Градината не бе подчинена на никакъв ред и сякаш Бог и природата бяха решили да правят каквото им е угодно, независимо от плановете на Тък. Но тъкмо безпорядъкът засилваше хубостта й и докато минаваха през многообразието от цветове, тя си мислеше какво щастие е, че Досън е с нея и могат да споделят мига.

Ветрецът се засили, разхлади въздуха, но и събра повече облаци. Досън вдигна очи към небето.

— Наближава буря — отбеляза той. — Ще трябва да вдигна гюрука на колата.

Аманда кимна, но не пусна ръката му. Боеше се, че може да не я хване отново, че може да не се появи нова възможност. Но той беше прав — облаците потъмняваха.

— Ще се видим вътре. — Гласът му издаваше същото нежелание да отдели пръстите си от нейните.

— Мислиш ли, че вратата е отключена?

— Можем да се обзаложим — усмихна се той. — Връщам се след минута.

— Ще вземеш ли чантата ми?

Той кимна, а тя го изпрати с поглед, като си мислеше колко бе заслепена от него, преди да се влюби истински. Започна като момичешко увлечение, от онези, които те карат да изписваш името на любимия в тетрадката, вместо да пишеш домашните си. Никой, дори и самият Досън не подозираше, че партньорството им по химия не беше плод на случайността. Когато учителят поиска учениците да се разделят по двойки, Аманда помоли за разрешение да иде до тоалетната, а когато се върна, Досън, както обикновено, беше единственият останал сам. Приятелите й я бяха изгледали съчувствено, но тя тайно потръпваше, че ще бъде редом с тихото загадъчно момче, което изглеждаше твърде мъдро за възрастта си.

Сега, докато той заключваше колата, като че историята се повтаряше отново и Аманда пак почувства онзи трепет. В Досън имаше нещо, което бе предназначено само за нея, близост, която й липсваше през годините на раздяла. Разбра, че в определен смисъл го беше чакала така, както и той бе чакал нея.

Не можеше да си представи, че няма да го види отново. Не искаше да допусне Досън да се превърне само в спомен. Съдбата се намеси в лицето на Тък и когато тръгна към къщата, Аманда разбра, че сигурно има причина. Всичко това би трябвало да има някакъв смисъл. Миналото си беше отишло и единственото, което им оставаше сега, беше бъдещето.

Входната врата беше отключена, както предсказа Досън. Първата мисъл на Аманда, когато прекрачи прага, беше, че тук е било убежището на Клара.

Същият чамов под и стени от кедрово дърво, същото общо разположение като дома им в Ориентъл, но на дивана бяха сложени пъстроцветни възглавници, а по стените — изкусно подредени черно-бели фотографии. Кедровата ламперия беше загладена с шкурка и боядисана в светлосиньо, а от големите прозорци в стаята струеше естествена светлина. Двете вградени полици бяха пълни с книги и порцеланови фигурки помежду им, явно събирани от Клара през годините. На гърба на едно кресло беше метната ръчно изработена покривка за легло със сложни мотиви. По масичките в ъглите нямаше и следа от прах. В двете страни на стаята стърчаха лампиони, а в ъгъла до радиото се кипреше умален вариант на снимката от годишнината.

Чу как зад гърба й Досън влиза в къщата. Застана смълчан на прага, държейки сакото си и нейната чанта, и явно не знаеше какво да каже.

— Невероятно! — не скри възторга си Аманда.

— Чудя се дали не съм сбъркал къщата, в която те доведох — бавно пристъпи той вътре.

— Не се тревожи — посочи снимката тя. — Това е мястото. Но е ясно, че е било на Клара, а не на Тък. Очевидно нищо не е променил.

Досън остави сакото си на гърба на един стол и постави чантата на Аманда отстрани.

— Не помня домът на Тък да е бил толкова чист. Предполагам, че Танър е наел някого да подготви мястото за нас.

— Естествено — помисли си Аманда. Адвокатът беше споменал, че смята да идва тук, и ги посъветва да изчакат до деня на срещата и да предприемат пътуването след това. Отключената врата само потвърди подозренията й.

— Видя ли останала част? — попита Досън.

— Още не. През цялото време се опитвах да си представя мястото, което Клара е определила за Тък. Повече от ясно е, че не му е разрешавала да пуши тук.

Той посочи с палеца си през рамо отворената врата.

— Това е обяснението за стола на верандата. Сигурно го е карала да излиза навън.

— Дори и след като е починала?

— Може да се е страхувал, че духът й ще се появи и ще му се скара, ако запали вътре.

Тя се усмихна и двамата тръгнаха да разгледат вътрешността, допирайки рамене от време на време. Също както и в дома на Тък в Ориентъл, кухнята беше отзад и гледаше към реката, но тук тя напомняше само за Клара — от белите шкафове и сложната спираловидна резба на корнизите до синьо-белите плочки на облицовката зад плотовете. На печката беше оставен чайник, а на плота — ваза с диви цветя, явно набрани от градината отпред. Под прозореца бе масата, а на нея стояха две бутилки вино — червено и бяло, заедно с две искрящи от чистота чаши.

— Вече става предсказуем — отбеляза Досън и взе бутилките.

— Можеше да бъде и по-лошо — повдигна рамене тя.

Загледаха се смълчани през прозореца надолу към река Бей. Докато стояха там, Аманда се бе потопила в тишината, чиято интимност успокояваше. Усещаше лекото повдигане и спускане на гърдите на Досън, докато дишаше, и едва потисна желанието си да протегне отново ръка към него. Мълчаливо, но като един се извърнаха от прозореца и продължиха обиколката си.

Срещу кухнята беше спалнята, с меко легло с четири колони. Пердетата бяха бели, а по-малкото писалище нямаше следи от удари и одрасквания, както по мебелите на Тък в Ориентъл. Върху всяка от двете нощни масички се виждаше по една кристална лампа, а на стената срещу гардероба висеше импресионистичен пейзаж.

Спалнята беше свързана с баня с вана на птичи крака, за каквато Аманда винаги бе мечтала. Над мивката бе окачено старинно огледало и тя зърна отражението на лицето си до това на Досън, виждайки за пръв път образа на двамата заедно от връщането им в Ориентъл. Мина й през ум, че докато бяха тийнейджъри, не се бяха снимали заедно. Говореха за това, но някак все не успяваха да го осъществят.

Сега съжаляваше, но какво от това, че щеше да има такава снимка? Да я пъхне в някое чекмедже и да я забрави, за да я намери чак след години? Или да я съхранява на специално място, известно само на нея? Не беше наясно, но да вижда лицето на Досън в огледало в банята до своето, създаваше осезаемо усещане за близост. Отдавна никой не я беше карал да се чувства привлекателна, а сега беше точно така. Наслаждаваше се на начина, по който погледът му се плъзга по нея, на лекотата на движенията на тялото му. Усещаше отчетливо почти първичното разбирателство помежду им. Макар да бяха заедно само от няколко дни, тя инстинктивно му имаше доверие и знаеше, че може да му каже всичко. Вярно, че на вечерята през първия ден се скараха, а после пак заради семейство Бонър, но в онова, което си казаха, нямаше полуистини. Нямаше прикрит смисъл, потайно намерение за раздаване на правосъдие — разногласията им угасваха още с пламването си.

Аманда продължи да изучава Досън в огледалото. Той се обърна и улови погледа й в него. Без да поглежда настрани, нежно се протегна да прибере непокорна къдрица коса, паднала пред очите й. После изчезна, оставяйки я с убеждението, че независимо от последиците, животът й вече беше безвъзвратно променен по начин, който й се бе струвал невъзможен.

След като взе чантата си от дневната, Аманда намери Досън в кухнята. Беше отворил бутилка вино и пълнеше две чаши. Подаде й едната и те мълчаливо се отправиха към верандата. Тъмни облаци се трупаха над хоризонта, донесли със себе си лека мъгла. На полегатия залесен бряг, който водеше към реката, листакът трептеше в притъмняваща зеленина.

Аманда остави чашата и бръкна в чантата си. Извади двата плика, подаде на Досън онзи, надписан с името му, и задържа в скута си другия, този, който трябваше да прочетат преди церемонията. Видя как Досън сгъва своя и го пъхва в задния си джоб.

Тя му подаде плика без надпис.

— Готов ли си вече?

— Толкова готов, колкото мога да бъда.

— Искаш ли да го отворим? Трябва да го прочетем преди ритуала.

— Не, чети ти — каза той, като доближи стола си. — Аз ще гледам от тук.

Аманда повдигна залепеното ъгълче, после внимателно отвори плика. Разгъна листовете и се сепна от хаотично разкривените думи по страниците. Тук-там думите бяха зачеркнати, а неравните редове разкриваха несигурната ръка на възрастен човек. Писмото бе дълго — три плътно изписани листа. Колко ли време му беше отнело на Тък да го напише. Носеше дата 14 февруари същата година. Денят на свети Валентин! Това й се стори някак много подходящо.

— Готов ли си? — попита тя.

Досън кимна, Аманда Се наведе напред и двамата започнаха да четат.

„Аманда и Досън,

Благодаря ви, че дойдохте. Благодаря ви, че направихте това за мен. Не знаех кого другиго бих могъл да помоля.

Не съм голям писател, затова мисля, че най-добрият начин да започна, е да ви кажа, че това е любовна история. Моята и на Клара имам предвид, и тъй като предполагам, че подробностите по ухажването или първите години на брака ни ще ви отегчат, нашата истинска история, онази част, която бихте поискали да узнаете, започна през 1942 г. Дотогава бяха минали три години от брака ни, а тя беше направила своя първи спонтанен аборт. Знам каква болка й причини това, а и на мен също, защото не можех да направя нищо. Трудностите разделят някои хора. А други като нас сближават още повече.

Но аз се отклоних. Между другото, често се случва, като остарее човек. Почакайте и ще разберете.

Беше 1942 година, както казах вече, и по случай годишнината ни този път отидохме да гледаме «За мен и моето момиче» с Джийн Кели и Джуди Гарланд. И двамата щяхме да гледаме филм за пръв път, а за целта трябваше да идем с колата до Роли. Когато прожекцията свърши, останахме на местата си и след като запалиха осветлението, замислени върху видяното. Съмнявам се, че сте го гледали и няма да ви занимавам с подробностите, но в него става дума за един човек, който се осакатява, за да не участва във Втората световна война, а после се налага да започне да ухажва наново обичаната жена, за да си я върне, защото тя е повярвала, че е страхливец. Бях получил вече първата повиквателна, затова филмът отчасти ме засягаше пряко. И аз не исках да изоставя момичето си, за да тръгна на война, но никой от нас не желаеше да мисли за това. Затова говорехме за песента от филма, най-мелодичното и прекрасно нещо, което бяхме чували до този момент. По пътя към вкъщи я пяхме отново и отново. Седмица по-късно се записах във флота.

Малко е странно, защото, както казах, трябваше да ме вземат войник и като знам с какво се занимавам сега, армията вероятно щеше да ми подхожда повече, разбирам от двигатели, а и не умея да плувам. Можех да работя по поддръжката, да осигурявам безпрепятственото пътуване на колите и джиповете през Европа. Войската е доста безсилна, ако транспортните средства не се движат, нали? И макар да бях само едно момче от дълбоката провинция, знаех, че армията те поставя там, където пожелае, не където искаш да отидеш, а тогава всички разбираха, че да сразим Европа е само въпрос на време. Айк тъкмо беше отишъл в Северна Африка. Трябваше им пехота, мъже на земята, и както се бях запалил по идеята, че ще открия огън по Хитлер, мисълта да се включа в пехотата съвсем не ми допадна.

На стената в наборната комисия висеше пропаганден плакат. «Във флота. Застанете до оръдията» — пишеше там. Гол до кръста моряк зареждаше малокалибрено оръдие и нещо в него просто ми проговори. И аз мога това — помислих си, затова се насочих към масата на флота и се записах. Като се върнах вкъщи, Клара плака с часове. После ме накара да й обещая, че ще се върна при нея. И аз обещах.

Минах основната подготовка и специалното обучение. После, през ноември 1943-та, ме зачислиха към «Ю Ес Ес Джонстън», изпратен в Тихия океан. Не позволявайте да ви убеждават, че да служиш във флота е по-безопасно, отколкото в армията. Или по-леко. Оставен си на милостта на кораба, а не на своя собствен ум, защото ако корабът потъне, и ти умираш с него. Ако паднеш зад борда, умираш, защото никой от ескортиращите кораби няма да поеме риска да спре, за да те спаси. Не можеш да избягаш, не можеш да се скриеш, а мисълта, че нищо не зависи от теб, се забива в главата ти и остава там. По време на службата във флота съм се страхувал така, както никога през целия си живот. Навсякъде снаряди, пушек и огън по палубата. Оръдията стрелят безспир, а грохотът им е неописуем. Гръмотевичен тътен, умножен по десет може би, но не можеш да го сравниш и с това. В големите боеве японските «Зеро» непрекъснато обстрелваха палубите, а ударите рикошираха навсякъде. И докато трае това, ти трябва да изпълняваш задълженията си.

През октомври 1944 година обикаляхме близо до остров Самар, готови да окажем помощ при инвазията на Филипините. Разполагахме с тринайсет съда в групировката, което изглежда много, но освен самолетоносача, другите бяха военни и ескортиращи кораби, затова не разполагахме с много огнева мощ. И тогава на хоризонта съзряхме, че сякаш цялата японска флота идва към нас. Четири бойни кораба, осем кръстосвача, единайсет разрушителя, решени твърдо да ни пратят на дъното. По-късно някой казваше, че сме били като Давид срещу Голиат, само че без прашка. Обсегът на оръдията ни дори не стигаше до тях, когато откриха огън. Какво да правим? Знаехме, че изглед за успех няма. Влязохме в бой. Сега го наричат Битката в залива Лейте. Тръгнахме право към тях. Нашият кораб почна стрелбата пръв, пръв изхвърли дим и торпеда и пръв откри огън по един кръстосвач и един боен кораб. Големи поражения им нанесохме. Но понеже бяхме най-отпред, ние първи започнахме да гинем във водата. Два вражески кръстосвача се приближиха, започнаха да стрелят и ние потънахме. На борда имаше 327 човека и 186 от тях, някои от които мои близки приятели, загинаха в този ден. Аз бях сред оцелелите сто четирийсет и един.

Обзалагам се, че се чудите защо ви разказвам всичко това — сигурно си казвате, че пак съм се отплеснал, пък може и да е така. В надуваемата лодка, сред вилнеещата навред грандиозна битка, проумях, че вече не ме е страх. Изведнъж разбрах, че ще бъда добре, защото с мен и Клара не беше свършено, и това чувство на покой ме обзе напълно. Може да го наречете боен посттравматичен синдром, но аз си знам, каквото знам, а точно там под взривеното небе, пълно с оръдейна пушилка, си спомних нашата годишнина отпреди няколко години и започнах да пея «За мен и моето момиче», също както я бяхме пели с Клара на връщане от Роли. Ревях с цяло гърло, сякаш нямах ни една грижа на този свят, защото знаех, че Клара ме чува някак си и ще разбере, че няма защо да се тревожи. Бях й дал обещание, нали? И нищо, дори и падането в Тихия океан нямаше да успее да ми попречи да го изпълня.

Луда работа, знам. Но както казах, мен ме спасиха. През пролетта получих ново назначение в екипажа на друг кораб и теглих морски съдове до Иво Джима. А после помня, че войната свърши и аз се прибрах. Като се върнах, не говорех за войната. Не можех. Не казах ни дума. Беше много болезнено, а Клара разбираше това и лека-полека се върнахме към предишния живот.

През 1955 година започнахме да строим къщичката тук. Сам извърших по-голямата част от работата. Един следобед, тъкмо бях свършил за деня, тръгнах към Клара, която плетеше на сянка. Чух я да пее «За мен и моето момиче».

Застинах на място, връхлетян от спомена за битката. От години не се бях сещал за песента и никога не й бях казвал какво стана на гумената лодка в онзи ден. Но тя трябва да е забелязала нещо в изражението ми, защото ме загледа.

— От годишнината ни — отбеляза, преди да се върне към плетката. — Не съм ти казвала, но когато беше на фронта, една нощ сънувах сън. Бях в това поле от диви цветя и макар че не те виждах, чух те да пееш песента, а когато се събудих, вече не ме беше страх. Защото дотогава все се боях, че няма да се върнеш.

Стоях онемял.

— Не е било сън — казах накрая.

Тя се усмихна, а аз усетих, че е очаквала отговора ми.

— Знам, нали ти казах, че те чух.

След това мисълта, че между мен и Клара има нещо могъщо, духовно, не ме напусна никога. Затова след няколко години реших да направя градината и я доведох тук на годишнината ни, за да й я покажа. Тогава не беше кой знае каква, не беше като сега, но тя се закле, че това е най-красивото място на света. И така следващата година разкопах още наоколо, прибавих още семена, като все тананиках песента. Правех това всяка година след сватбата ни, докато тя накрая почина. Тук разпръснах пепелта й, на мястото, което обичаше.

Но след като тя умря, аз се прекърших. Бях вечно сърдит и подпийнал и бавно и полека погубих себе си. Спрях да копая и сея, спрях и да пея, защото Клара я нямаше и не виждах защо да поддържам градината. Мразех света и не исках да продължавам. На няколко пъти мислех да се самоубия, но после се появи Досън. Беше хубаво да е с мен. Той ми напомняше, че все още съм част от този свят, че все още не съм свършил работата си. После ми отнеха и него. А след това дойдох тук и видях мястото за пръв път от години.

Беше през есента, но някои цветя цъфтяха още и не знам защо, като запях нашата песен, от очите ми бликнаха сълзи. Плачех за Досън, струва ми се, но и за себе си. И най-вече за Клара.

И тогава се започна. Късно вечерта, като се прибрах, видях Клара през прозореца на кухнята. Макар и неясно, чух да пее нашата песен. Но тя бе като в мъгла и не беше наистина тук, а щом влязох вътре, я нямаше. Отново започнах да се занимавам с къщата и започнах да копая пак. Подготвях нещата, така да се каже, и я видях отново, този път на верандата. Няколко седмици след като пръснах семената, тя почна да идва редовно, може би всяка седмица, и аз успях да я приближа, преди да изчезне. А когато цветята разцъфтяваха, идвах тук и вървях между тях и преди да си тръгна, я чувах и виждах като бял ден. Стои на верандата, чака ме, сякаш се пита защо ми е трябвало толкова време да разбера какво става. И така продължава оттогава.

Тя е част от цветята, разбирате ли? Прахът е помогна на цветята да израснат и колкото повече растяха те, толкова по-жива ставаше тя. Докато поддържах цветята живи, Клара успяваше да намери начин да дойде при мен.

Затова сте тук и затова ви помолих да направите това за мен. Това е нашето място, кътче от света, където любовта прави всичко възможно. Мисля, че вие двамата ще го разберете по-добре от всеки друг.

Но сега е време да ида при нея. Време е да запеем заедно. Дойде и моят час и аз не съжалявам. Отново съм с Клара и това е единственото място, където бих искал да бъда. Пръснете праха ми на вятъра и сред цветята и не плачете за мен. Засмейте се вместо това, смейте се радостно за мен и моето момиче.

Тък“

Досън се приведе напред с опрени върху бедрата длани и се опита да си представи как Тък пише писмото. То нямаше нищо общо с мълчаливия грубоват мъж, който го беше прибрал. Това бе един напълно непознат Тък, човек, когото не беше срещал никога.

Нежност се четеше по лицето на Аманда, докато внимателно сгъваше писмото.

— Знам песента, за която говори — каза тя, като го прибра на сигурно място в чантата си. — Веднъж го чух да я пее, докато седеше в люлеещия се стол. Като го попитах за нея, не ми отговори, а я пусна на грамофона.

— В къщата?

Тя кимна.

— Спомням си, че беше мелодична, а Тък бе затворил очи, сякаш се беше загубил в нея. Щом свърши, стана и свали плочата, но тогава аз не знаех какво означава това. Едва сега разбирам — обърна се тя към Досън. — Викал е Клара.

Досън бавно въртеше чашата си.

— Вярваш ли му? Че е виждал Клара?

В далечината проехтя гръм и им напомни за какво бяха дошли.

— Струва ми се, че е време — каза Досън.

Аманда стана, приглади панталона си и двамата слязоха в градината. Ветрецът бе утихнал, но мъглата се беше сгъстила още повече. Кристално ясното утро беше заместено от следобеда, свъсен от тъмното бреме на миналото.

Досън извади кутията и те намериха пътеката към средата на градината. Вятърът поде косата на Аманда и той видя как тя прокара пръсти през нея в опит да я укроти. В центъра на градината спряха.

Изведнъж кутията натежа в ръцете на Досън.

— Редно е да кажем нещо — прошепна той.

Тя кимна и той пристъпи напред, за да изрази почитта си към човека, дал му подслон и приятелството си. Сетне Аманда благодари на Тък за това, че беше неин довереник, и му каза, че го е обичала като баща. Вятърът се надигна като да беше чакал и той своя миг. Досън повдигна капака.

Прахът излетя и се изви над цветята. Докато го наблюдаваше, Аманда не спря да мисли, че Тък търси Клара, зовейки я по име за последен път.

Върнаха се в къщата, поговориха си за Тък, на моменти потъваха в приятно мълчание. Навън капките дъжд потропваха по листата. Беше плътен, но не силен, топъл летен дъжд, който приемаш като благословия.

По едно време огладняха, изтичаха до колата и поеха надолу по криволичещата пътека, докато излязоха на пътя. Можеха да се върнат в Ориентъл, но вместо това завиха към Ню Берн. Спряха пред ресторант „Челси“ близо до стария център на града. При пристигането им вътре беше почти празно, но когато си тръгваха, всички маси бяха вече заети.

Дъждът беше спрял за малко и те използваха момента да се разходят по безлюдните тротоари и да надникнат във все още отворените магазини. Докато Досън ровеше книгите втора ръка в една книжарница, Аманда използва възможността да излезе и да се обади вкъщи. Поприказва с Джаред и Лин, преди да се свърже с Франк. Беше оставил съобщение на секретаря — също като децата се обръщаше към нея с „мамо“ и предупреждаваше, че може да закъснее, ето защо я молеше да остави вратата отключена. Затвори, щом Досън се появи. При вида му я жегна мисълта, че вечерта приключва. Сякаш прочел мислите й, той й предложи ръка и тя почти се залепи до него, докато крачеха бавно обратно към колата.

Щом излязоха на магистралата, дъждът заваля отново. Мъглата се сгъсти, след като пресякоха река Нюс, от гората се протягаха клонки като призрачни пръсти, фаровете на колата едва осветяваха пътя, а дърветата сякаш поглъщаха и малкото виделина. В несигурния дъждовния сумрак Досън забави скорост.

Под равномерното трополене на дъжда по гюрука, напомнящ шум на далечен влак, Аманда се замисли за отминалия ден. По време на вечерята беше видяла, че Досън на няколко пъти се взира в нея, това я смущаваше, но не искаше той да спре да я гледа.

Знаеше, че не е редно. Животът й не допускаше блянове от този вид, а и обществото не ги прощаваше. Можеше да се опита да потисне чувствата си, все едно са малотраен страничен продукт на други фактори от живота й. Но знаеше, че истината е друга. Досън не беше чужд човек, с когото е излизала случайно, той беше нейната първа и единствена истинска любов, най-трайната от всички.

Франк щеше да бъде съкрушен, ако знаеше какво мисли. Но въпреки тревогата си Аманда знаеше, че обича Франк. Все пак, дори и да не станеше нищо и да се върнеше в къщи още днес, тя знаеше, че Досън ще продължи да витае в ума й. Макар бракът й да не вървеше от години, тя не търсеше утеха другаде. Важното беше, че Досън е до нея и онова „ние“ което образуваха те, щом останеха заедно, правеше всичко това естествено и неизбежно.

Прекосиха Бейбъро и Досън намали. Задаваше се завой към другата магистрала, водеща на юг към Ориентъл. Право пред тях лежеше Вандъмиър. Досън очевидно се канеше да направи завой, но когато наближиха кръстовището, тя реши да му каже да кара напред. Не искаше да се събуди сутринта с въпроса дали ще го види отново някога пак. Мисълта я ужасяваше, а думите някак запираха в гърлото й.

Пътят беше пуст. Вода се стичаше по настилката на платното към плитките канавки от двете страни на шосето. Стигнаха кръстовището и Досън плавно натисна спирачката. За нейна изненада той спря колата.

Чистачките избутваха водата в двете страни на стъклото. Дъждовни капки проблясваха в светлината на предните фарове. Двигателят утихна и Досън се обърна към нея, но лицето му остана в сянка.

— Майка ти сигурно те чака.

— Да. — Тя усети, че сърцето й бие учестено. Кимна и не каза нищо повече.

Един дълъг миг той се взира в нея, четейки мислите й, виждайки надеждата, страха и желанието в очите, приковани в неговите. После се усмихна, обърна се към предното стъкло и колата отново потегли полека напред към Вандъмиър. Никой от двамата нямаше нито желание, нито сили да я спре.

Когато спряха пред къщата, и двамата прекрачиха прага без неудобство. Аманда тръгна към кухнята, а Досън светна лампата. Тя напълни отново чашите с вино, едновременно неспокойна и развълнувана.

В дневната той въртя копчето на радиоапарата, докато намери джаз от предишни години, и намали звука, така че да е едва доловим. Свали от полицата някаква книга и тъкмо прелистваше пожълтелите страници, когато Аманда му подаде виното. Той върна книгата на място, взе чашата и я последва на дивана. Гледа я как изхлузва обувките си.

— Толкова е тихо — въздъхна тя. Сложи чашата на страничната маса, вдигна краката си и обгърна колене с ръце. — Разбирам защо Тък и Клара са искали да останат тук.

Слабата светлина в дневната придаваше загадъчност на лицето й. Досън се прокашля.

— Мислиш ли, че ще дойдеш тук отново? — попита той. — Искам да кажа, след този ден.

— Нямам представа. Ако знаех, че ще е все така, бих казала „да“. Но съм наясно, че е невъзможно, защото нищо не трае вечно. А една част от мен иска да запомни мястото такова, каквото е днес, с цветята и избуялата растителност.

— Да не говорим за чистата къща.

— Това също — съгласи се тя. Посегна към чашата и разклати виното в нея. — Днес, докато разпръсквахме праха, знаеш ли за какво мислех? За нощта, когато бяхме на пристанището и гледахме метеоритния дъжд. Не знам защо, но се почувствах така, сякаш отново съм там. Представих си как лежим на одеялото, говорим си тихо и слушаме щурците, като божествен музикален отзвук. А над нас небето беше толкова живо!

— Защо ми казваш това? — нежно попита той.

Лицето й се натъжи.

— Защото в онази нощ разбрах, че те обичам. Че съм се влюбила действително и истински. Мисля, че майка ми съвсем точно позна какво се бе случило.

— Защо го казваш?

— Защото на следващата сутрин ме попита за теб и когато казах какво изпитвам, се разрази ожесточен спор, грандиозен, един от най-лошите между нас. Тя дори ме удари. Бях толкова шокирана, че не знаех как да отвърна. През цялото време ми повтаряше колко нелепо е поведението ми и че не знам какви ги върша. Изглеждаше, че се ядосва, защото става дума за теб, но като помисля за това сега, знам, че щеше да се разстрои, независимо от това кой е бил. Защото въпросът не е бил в това дали си ти или ние, или пък фамилното име, което носиш. Ставало е въпрос за нея. Знаела е, че съм вече голяма, и се е страхувала, че губи контрол. Не е знаела как да се справи с положението — нито тогава, нито сега. — Тя отпи и започна да върти столчето между пръстите си. — Тази сутрин заяви, че съм себична.

— Не е права.

— И аз реших така — рече тя. — В първия момент. Но сега вече не съм толкова сигурна.

— Защо казваш това?

— Не постъпвам съвсем като омъжена жена, нали?

Той я загледа, запазвайки мълчание, за да й даде време да обмисли какво казва.

— Искаш ли да те върна обратно? — попита я накрая.

Тя се поколеба за миг, но поклати отрицателно глава.

— Не. Там е работата. Искам да съм тук, с теб. Макар да знам, че не е правилно. — Очите й бяха сведени надолу, а миглите хвърляха сянка върху бледите скули.

— Има ли смисъл в това?

Той прокара пръст по ръката й.

— Наистина ли искаш да ти отговоря?

— Не — каза тя. — Всъщност не. Но е… сложно. Имам предвид брака. — Тя усещаше как той чертае нежно фигури по ръката й.

— Харесва ли ти да бъдеш омъжена? — попита Досън плахо.

Аманда не отговори веднага, а отпи от виното, за да събере мислите си.

— Франк е добър човек. Поне през повечето време. Но бракът не е това, което си представят хората. Хората искат да вярват, че бракът представлява идеалното равновесие, а истината е друга. Единият от двамата винаги обича повече от другия. Знам, че Франк ме обича, и аз го обичам, но не толкова много. И никога не съм.

— Защо не?

— Не знаеш ли? — погледна го тя. — Заради теб. Дори когато стояхме в църквата и се готвех да изрека брачната клетва, си мислех, че искам ти да стоиш там, на неговото място. Не само защото още те обичах, а защото те обичах безмерно и още тогава подозирах, че никога няма да изпитам същото към Франк.

Досън усети, че гърлото му пресъхва.

— Тогава защо се омъжи за него?

— Защото смятах, че е за добро. И се надявах нещата да се променят. Да започна след време да изпитвам към него същото, което изпитвах към теб. Но не се случи и с годините и той започна да го осъзнава. И го заболя, знаех, че го боли, но колкото повече се стараеше да ми показва колко важна съм за него, толкова по-задушена се чувствах аз. И възроптах. Възроптах срещу него. — Тя се стресна от думите си. — Знам, че изглеждам ужасен човек.

— Не си ужасна — каза Досън. — Откровена си.

— Нека да довърша — помоли тя. — Имам нужда да разбереш това. Трябва да знаеш, че го обичам, че държа на семейството, което сме създали. Франк обожава децата ни. Те са смисълът на живота му и заради това мисля, че загубата на Беа беше толкова тежка за нас. Нямаш представа колко страшно е да гледаш как детето ти става все по-болно и по-болно и да знаеш, че не можеш да направиш нищо, за да му помогнеш. Политаш на влакчето на ужасите — чувствата ти минават от гняв срещу Бог за предателството му до усещането за пълен провал и крах. Накрая все пак успях да се измъкна от мъката. Но Франк не можа. Защото в дъното на всичко е безкрайното отчаяние, което те подкопава отвътре. Там, където е била радостта, остава зейнала празнина. Защото Беа беше такава. Въплъщение на радостта. Шегувахме се, че е излязла от утробата ми усмихната. Дори като бебе почти не плачеше. И това не се промени. Смееше се постоянно. За нея всичко беше вълнуващо откритие. Джаред и Лин се състезаваха за вниманието й. Представяш ли си?

Гласът й одрезгавя и тя млъкна.

— После започнаха болките в главата и все по-често се блъскаше в предметите. Консултирахме се с безброй специалисти и всеки казваше, че не може да й помогне. — Тя преглътна мъчително. — Постепенно се влоши. Но си остана каквато си беше, разбираш ли? Щастлива. Дори накрая, когато не можеше да седи сама, продължаваше да се смее. Щом чуех смеха й, сърцето ми се пръскаше от мъка. — Аманда замълча, загледана през притъмняващия прозорец, сякаш бе другаде.

Досън чакаше.

— Накрая лежах до нея в леглото с часове, прегръщах я, докато спи, а щом се събудеше, лежахме така, обърнати една към друга. Нямах сили да се извърна настрани, защото исках да запомня всичко от нея — носа, брадичката, къдриците. Щом заспеше пак, я притисках към тялото си и плачех заради огромната несправедливост.

Аманда замълча и примигна, явно не бе разбрала, че по лицето й се стичат сълзи. Не понечи да ги изтрие, а и Досън не стори това. Седеше, без да помръдва, погълнат от думите й.

— С нея умря и част от мен. Дълго време не можехме да се погледнем с Франк. Не от гняв един към друг, а от болка. Във Франк виждах Беа, а той виждаше нея в мен. Беше непоносимо. Едва се търпяхме, макар че Джаред и Лин се нуждаеха от нас повече от всякога. Започнах да пия по две-три чаши вино вечер, за да изключа, но Франк пиеше и повече. По едно време проумях, че няма полза. И спрях. За Франк се оказа по-трудно. — Тя замълча и стисна горната част на носа си, защото споменът надигаше познатата болка в главата. — Той не можа да спре. Мислех, че появата на още едно дете може да му помогне, но не се получи. Стана алкохолик и през последните десет години живее като половин човек. Търся начин да му дам другата половина, но без успех.

— Не знам какво да кажа — преглътна Досън.

— И аз не знам. Повтарям си, че ако Беа не беше умряла, това нямаше да се случи с Франк. Но после се питам дали и аз нямам вина, че е пропаднал. Защото го огорчавах от години, и преди Беа. Той знаеше, че не го обичам по същия начин, както той обича мен.

— Не е по твоя вина. — Дори на него самия думите прозвучаха не на място.

Тя поклати глава.

— Много мило, че го казваш, и на теория знам, че си прав. Но ако той пие, за да избяга от онези дни, сигурно бяга от мен. Защото знае, че съм гневна и отчаяна и няма начин да изтрие десет години скръб, каквото и да стори. А кой не би искал да избяга от това? Особено ако идва от човек, когото обичаш? Когато единственото, което искаш от този човек, е да те обича толкова, колкото и ти обичаш него?

— Недей — пресрещна погледа й той. — Не можеш да поемеш вината за неговите проблеми и да ги превърнеш в свои.

— Казано от човек, който не се е женил никога — усмихна се накриво тя. — Ще кажа само, че колкото по-дълго съм омъжена, толкова повече разбирам, че нещата никога не са само черни или бели. И не твърдя, че проблемите в брака ни са само по моя вина. Казвам само, че би трябвало да има и проблясъци от сиво. Никой от нас не е идеален.

— Звучи ми като изказване на психоаналитик.

— Вероятно. Няколко месеца след като почина Беа, започнах два пъти седмично да посещавам психоаналитичка. Не знам как щях да оцелея без нея. Джаред и Лин също ходеха там, но не толкова дълго време. Децата са по-устойчиви, струва ми се.

— Със сигурност е така.

Тя облегна брадичка на коленете си, а изражението й показваше колко се измъчва.

— Всъщност никога не съм казвала на Франк за нас.

— Не си ли?

— Знаеше, че в гимназията съм имала приятел, но не съм му казвала колко сериозно е било. Мисля, че не съм споменавала и името ти. Майка ми и баща ми очевидно направиха всичко възможно да се преструват, че не е станало нищо. Отнесоха се към това като към дълбока, мрачна семейна тайна. Естествено, майка ми въздъхна с облекчение, когато й казах, че съм сгодена. Не се развълнува, представи си. Майка ми не се вълнува от нищо. Сигурно смята, че това е под равнището й. Но ако ще се почувстваш по-добре, дълго трябваше да й напомням името на Франк. Докато твоето име…

Досън се засмя, преди да потъне отново в мълчание. Аманда отпи от виното, почувства как топлината му се разлива надолу по гърлото й и едва ли чуваше леката музика, която идваше сякаш отдалеч.

— Случиха се толкова неща, нали? След нашата последна среща — приглушено добави тя.

— Случи се животът.

— Беше повече от живота.

— За какво говориш?

— За всичко. Да бъда с теб тук, да те видя. Това ме връща във времето, когато вярвах, че всичките ми мечти ще се сбъднат. От дълго време не съм се чувствала така. — Тя се обърна към него, а лицата им останаха на милиметри едно от друго. — Мислиш ли, че щяхме да се справим? Ако се бяхме махнали и заживели заедно?

— Трудно е да се каже.

— Но ако трябва да предположиш?

— Да. Мисля, че щяхме да се справим.

Тя кимна, а в нея сякаш нещо се разчупи, като чу отговора му.

— И аз мисля така.

Пристъп на вятъра запрати струи дъжд в прозореца отвън като шепи захвърлени камъчета. Откъм радиото се носеше тиха музика отпреди години и тя се смесваше с ромона на дъжда. Топлината на стаята ги обгръщаше като пашкул и Аманда почти повярва, че нищо друго не съществува.

— Беше много срамежлив — прошепна тя. — Когато за пръв път застанахме един до друг в клас, почти не ми говореше. Аз все правех намеци, чаках да ме поканиш да излезем и се питах дали изобщо ще го направиш.

— Ти беше красива — повдигна рамене Досън. — Аз бях никой. Това ме изнервяше.

— Все още ли те изнервям?

— Не — призна той, после размисли. Усмивка плъзна по лицето му. — Може би малко.

— Мога ли да помогна? — повдигна вежди тя.

Той улови дланта й и я обърна няколко пъти, отбелязвайки мислено колко идеално си подхождат ръцете им, а това му напомни отново от какво се беше отказал. Преди седмица щеше да бъде доволен. Може и да не беше напълно щастлив, може би самотен, но — доволен. Беше разбрал кой е и какво е мястото му в света. Беше сам, но това бе съзнателен избор и дори сега не съжаляваше за него. Особено пък сега. Защото никой досега не успя да заеме мястото на Аманда и никой нямаше да го стори и в бъдеще.

— Ще танцуваш ли с мен? — попита накрая Досън.

— Да — отвърна с бледа усмивка тя.

Той стана и нежно подаде ръка. Тя се изправи и усети, че краката й треперят, докато отиваха към средата на стаята. Музиката изпълваше въздуха с копнеж и за миг и двамата не знаеха какво да направят. Аманда чакаше, наблюдавайки как Досън се обръща към нея с непроницаемо лице. Накрая отпусна ръка на хълбока й и я притегли към себе си. Телата им се сляха и тя се облегна на него, почувствала твърдостта на гърдите му. Ръката му обгърна кръста й. Много бавно се завъртяха и се залюляха в ритъма на музиката.

Беше й толкова хубаво с него. Вдишваше аромата му, чист и реален като всичко, което помнеше. Усещаше изпънатата гладкост на корема и краката му срещу своите. Затвори очи и отпусна глава на рамото му, изпълнена с желание, мислейки за първата нощ, когато се бяха любили. Тогава трепереше, трепереше и сега.

Песента свърши, но те останаха прегърнати, докато почна нова. Дъхът му изгаряше тила й и Аманда го чу да издиша, като че си отдъхва. Лицето му се доближи още повече, а тя отпусна назад глава в подчинение, очаквайки песента да продължи вечно.

Устните му докоснаха първо тила й, после леко допряха бузата и макар да чуваше предупредителния зов, тя се устреми към нежния допир.

Сетне се целунаха, в началото колебливо, после все по-страстно, сякаш искаха да наваксат времето на раздялата, продължила цял живот. Аманда почувства ръцете му върху себе си, навсякъде, а когато най-после се разделиха, усещаше само колко дълго е жадувала за това. Жадувала за него. Погледна Досън през спуснатите си клепачи, желаейки го повече от всеки друг, желаейки го изцяло, тук и сега. Усещаше и неговото желание и с движение, което бе сякаш предначертано, тя го целуна пак и го поведе към спалнята.

13

Денят беше скапан. Започна скапано, следобедът и вечерта бяха скапани, даже и времето беше скапано. Аби се чувстваше така, сякаш умира. Валеше от часове, водата се просмука през ризата му, а той, колкото и да се мъчеше, не успя да спре вълните тръпки и пот, които го връхлитаха една през друга.

Сигурен беше, че и Тед не е по-добре. Когато излезе от болницата, едва се добра до колата, без да падне. Това не му попречи да подкара направо към задната стаичка на бараката си, където държеше всичките си оръжия. Натовариха камиона и потеглиха към дома на Тък.

Само че имаше един проблем — там нямаше никого. Отпред стояха паркирани две коли, но от собствениците им нямаше и следа. Аби знаеше, че Досън и мадамата ще се върнат. Налагаше им се, тъй като колите им бяха тук, затова се разделиха с Тед и зачакаха.

Чакаха. И чакаха.

Чакали бяха поне два часа, преди да почне да вали. Още един час в дъжда и започна да ги тресе. Всеки път, щом потрепереше, Аби подбелваше очи от болката в корема. За бога, имаше чувството, че умира. Помъчи се да мисли за Канди, за да минава времето, но това само го накара да се зачуди дали този тип ще се появи тук пак тази вечер. Мисълта го вбеси, което го разтрепери още повече, и се започна отново. Чудеше се къде, по дяволите, се беше запилял Досън и какво въобще правеше самият той тук. Даже не беше сигурен дали вярва на Тед за Досън, всъщност бе убеден, че не вярва, но като видя изражението на лицето на брат си, реши да си затваря устата. И за пръв път в живота си се уплаши малко от онова, което би направил Тед, ако отидеше и му заявеше, че ще се прибират.

Междувременно Канди и онзи тип сигурно вече бяха в бара. Хилят се един на друг, разменят онези особени усмивки. Само като си го представи, и пулсът му заподскача от яд. Болката го прониза и за секунда си помисли, че този път няма да се размине. Ще убие онзи тип. Кълнеше се в Бога. Още щом го зърне пак, ще го убие, а после ще разбере дали Канди е схванала правилата. Най-напред трябваше да разчисти тази семейна работа, а Тед да е наоколо, за да му помага. За бога, та той не бе в състояние да се справи сам.

Мина още час и слънцето се сниши към хоризонта. Тед чувстваше, че е готов да се раздрайфа. Щом мръднеше, главата му се пръскаше, а ръката вече така го сърбеше под гипса, че му идеше да разпори проклетото нещо. Не можеше да диша през подутия си нос и искаше само Досън да се появи, да приключи тази работа веднъж завинаги.

Не го интересуваше дали госпожа „организаторката“ щеше да е с него. Вчера свидетелите го притесняваха, но днес не. Ще скрие и нейното тяло и толкоз. Хората ще си помислят, че двамата са избягали заедно.

Но къде, по дяволите, беше Досън? Къде се беше затрил цял-целеничък ден? И то в този дъжд? Изобщо не беше предвидил това. Отсреща Аби изглеждаше така, като че умира. Момчето беше зелено, но Тед не можеше да свърши работата сам. И то докато мозъкът му пулсира здраво в черепа му. Едва дишаше от болка, за бога, мръднеше ли, така му се завиваше свят, че трябваше да се хване за нещо, за да не се строполи.

Когато падна мрак и мъглата се спусна, Тед продължи да си повтаря, че те ще се върнат ей сега, но му ставаше все по-трудно да вярва в това. Не беше хапвал от предния ден и световъртежът се засилваше.

В десет часа все още нямаше и следа от тях. Сетне стана единайсет. После полунощ и звездите между облаците образуваха мъждукащо покривало над тях.

Беше схванат и замръзнал, а и гаденето пак започна. Тед се разтрепери неудържимо, неспособен да се стопли.

Един часът и още нищо. В два Аби най-накрая дойде, залитайки, едва държащ се на краката си. По това време и Тед беше разбрал, че тази нощ онези няма да се върнат, и двамата се заклатушкаха към пикапа. Не помнеше почти нищо от пътуването до дома, нито пък как двамата с Аби се бяха залепили един до друг, докато се катереха по алеята. Спомняше си само яростта, която изпита, когато се срина на леглото, а после всичко потъна в мрак.

14

На Аманда й бяха нужни няколко секунди, за да осъзнае къде се намира, когато отвори очи в неделя сутринта. Изведнъж споменът от вечерта бликна като вълна. Отвън долиташе песен на птици, а от процепа между пердетата струеше слънчева светлина. Обърна се предпазливо и видя, че мястото до нея е празно. Прониза я отчаяние, бързо заменено от объркване.

Седна, загърна се с чаршафа и погледна към банята, питайки се къде може да е Досън. Дрехите му също липсваха и тя спусна крака на пода, уви чаршафа по-плътно и се запъти към вратата на спалнята. Надникна навън и го видя да седи на стъпалата на верандата. Върна се в спалнята, облече се набързо и влезе в банята. Прокара няколко пъти четката през косата си и тръгна навън. Имаше нужда да говори с него, а и той със сигурност искаше същото.

Чул изскърцването на вратата зад себе си, Досън се обърна и се усмихна. Наболата брада му придаваше леко пиратски вид.

— Заповядай — посочи той мястото до себе си. Подаде й чаша от стиропор, докато крепеше друга между коленете си. — Помислих се, че може да имаш нужда от кафе.

— Откъде го взе? — попита Аманда.

— От магазинчето надолу по пътя. Доколкото разбрах, това е единственото място във Вандъмиър, където правят кафе. Може да не е толкова хубаво като онова, което пи в петък сутринта.

Той проследи как тя поема чашата и сяда до него.

— Добре ли спа?

— Да. А ти?

— Май не — сви той леко рамене, обърна се и насочи вниманието си отново към цветята. — Дъждът най-после спря.

— Забелязах.

— Ще трябва да измия колата, след като я върна в работилницата на Тък. Мога аз да се обадя на Морган Танър, ако искаш.

— Аз ще му се обадя. Сигурна съм, че бездруго ще се чуем. — Аманда знаеше, че и двамата се опитват да избегнат разговора за очевидното. — Не си добре май.

Той приведе рамене, но не каза нищо.

— Разстроен си — прошепна тя с болка в сърцето.

— Не — отвърна й за нейна изненада. Прегърна я с едната си ръка. Наведе се, целуна я нежно и бавно се отдръпна.

— Виж — започна тя. — За снощи…

— Знаеш ли какво намерих, докато седях тук? — прекъсна я той.

Тя объркано поклати глава.

— Четирилистна детелина. Тук, до стъпалата, малко преди да излезеш. Надничаше от земята право пред очите ми. — Подаде й крехко зелено стръкче, притиснато в къс стара хартия. — Казват, че носи късмет, а аз тъкмо за късмета мислих тази сутрин.

В гласа му Аманда долови тревога и я прониза лошо предчувствие.

— За какво говориш Досън? — попита го тихо.

— За късмет, за духове, съдба.

Думите му с нищо не успокоиха тревогата й и тя го загледа как отпива от кафето. Свали чашата си и се втренчи в далечината.

— Едва не загинах при един инцидент — обади се той накрая. — Не знам. Може би е трябвало да умра. Падането е трябвало да ме убие. Или експлозията. По дяволите, може би е трябвало да умра преди два дни…

Замлъкна, изгубен в мислите си.

— Плашиш ме — каза най-сетне тя.

Досън изправи рамене, завръщайки се при нея.

— Тази пролет на платформата избухна пожар — започна той.

Разказа й всичко — за огъня, превърнал се в ад, как беше паднал във водата, как зърна чернокосия мъж, как непознатият го бе насочил към спасителната жилетка, как се беше появил отново с шушляковото си яке и изчезна пак в товарния кораб. Разказа й всичко, което се беше случило през следващите няколко седмици — за чувството, че го наблюдават, и как бе видял мъжа отново на пристанището за яхти. Накрая й описа срещата си с Тед в петък, включително и необяснимата поява и изчезване на тъмнокосия мъж в гората.

Когато свърши, Аманда усети, че сърцето й препуска от усилието да проумее случилото се.

— Да не искаш да кажеш, че Тед се е опитал да те убие? Че е отишъл в жилището на Тък с пушка, за да те простреля, а ти дори не намери за необходимо да го споменеш вчера?

Досън поклати глава с привидно безразличие.

— Беше приключило. Погрижих се.

— Като остави тялото му в старата ферма и викна Аби ли? — Тя се чу, че надига глас. — Като прибра оръжието му и го изхвърли? Това ли значи да се погрижиш?

— Това е моето семейство — беше прекалено уморен, за да спори. — Така уреждаме нещата.

— Ти не си като тях.

— Винаги съм бил един от тях — възрази той. — Аз съм Коул, не помниш ли? Те идват, бием се, после идват пак. Това правим.

— Какво искаш да кажеш? Че не е свършило?

— Не и за тях.

— Тогава какво ще правиш?

— Същото, както и досега. Всичко възможно да съм далеч от очите им, да не се пречкам на пътя им. Не би трябвало да е толкова трудно. Освен да обърна колата може би и да се отбия на гробището, нямам друга причина да оставам тук.

Внезапна мисъл, неоформена и смътна в началото, започна да се избистря в ума й, мисъл, която я доведе до първите талази на паниката.

— Затова ли не се върнахме снощи? — запита тя. — Защото си мислел, че може да са пред дома на Тък?

— Сигурен съм, че са били там. Но не, не това е причината да останем тук. Вчера изобщо не мислех за тях. Прекарах един чудесен ден с теб.

— И не си им ядосан?

— Не особено.

— Как постигаш това? Просто да изключиш. Дори като знаеш, че са там и те дебнат? — Аманда усети как адреналинът се разлива по тялото й. — Да не те е сполетяла налудничавата мисъл за предопределеност на съдбата, защото си Коул?

— Не — леко поклати глава Досън. — Не мислех за тях, защото мислех за теб. А тъй като ти първа влезе в живота ми, винаги е било така. Не мисля за тях, защото те обичам, а за двете неща място няма.

— Досън… — сведе поглед Аманда.

— Не е необходимо да го казваш.

— Напротив — възрази тя, притисна се към него и устните й срещнаха неговите. Когато се разделиха, думите излязоха естествено като дъха й. — Обичам те, Досън Коул.

— Знам — отвърна той и нежно обгърна кръста й с ръката си. — Аз също те обичам.

Бурята беше изцедила влагата от въздуха, оставяйки след себе си синьо небе и сладък аромат на цветя. От време на време от покрива се отцеждаха капки вода и падаха върху папратта и бръшляна, които заблестяваха на ясната златиста светлина. Досън все още не сваляше ръката си от Аманда, а тя се сгуши в него, наслаждавайки се на уюта на тялото му.

Тя зави детелината и я сложи в джоба си, после станаха и обходиха двора прегърнати. Заобикаляйки дивите цветя — пътеката, по която минаха вчера, беше кална — те свърнаха отзад. Къщата беше издигната върху малка скала, а зад нея се простираше река Бей, широка почти колкото Нюс. Досами водата над плитчините стърчеше сива чапла. Малко по-надолу на един дънер се припичаха купчина костенурки.

Постояха така, поглъщайки пейзажа наоколо, а после заобиколиха обратно към къщата. На верандата Досън я притисна, целуна я отново, а тя отвърна на целувката му, изпълнена със съзнанието за любовта си към него. Когато най-сетне се отделиха един от друг, тя чу далечното иззвъняване на мобилен телефон. Беше нейният и й напомняше за живота, който все още имаше някъде другаде. При звука Аманда наведе глава с нежелание, същото стори и Досън. Челата им се опряха едно в друго, звънът продължаваше и тя стисна очи. Звукът трая сякаш векове, но най-после спря. Аманда отвори очи и го погледна с надеждата той да разбере.

Досън кимна и отвори вратата пред нея. Тя влезе, но усетила, че той няма да я последва, се обърна назад. Преди да тръгне към спалнята, видя, че той сяда отново на стъпалото. Взе чантата си и започна да търси мобилния си телефон, натисна бутона и зачете списъка на пропуснатите обаждания.

Изведнъж я присви стомахът и умът й запрепуска. Тръгна към банята, хвърляйки дрехите си пътьом. Инстинктивно състави списък на нещата, които трябваше да свърши, и на това, което трябваше да каже. Пусна душа и затърси из шкафовете за шампоан и сапун, като за щастие намери и двете. Влезе вътре и се опита да отмие чувството на паника. Избърса се и навлече дрехите си, подсушавайки, доколкото можа, косата си. Внимателно сложи лекия грим, който винаги носеше със себе си.

Бързо мина през спалнята, за да я подреди. Оправи леглото и сложи възглавниците на мястото им. Взе почти празната бутилка вино и изля остатъка в мивката. Пусна бутилката в кофата за отпадъци отдолу, но се подвоуми дали да не я изнесе със себе си, а после реши да я остави там. Взе полупразните чаши от страничните маси. Изплакна ги с вода, избърса ги и ги прибра в шкафа. Скри уликите.

Но телефонните обаждания! Имаше пропуснати телефонни обаждания. Съобщения.

Щеше да се наложи да излъже. Мисълта да каже на Франк къде е била й се струваше напълно неприемлива. Не можеше да понесе мисълта какво ще си помислят децата й. Или майка й. Трябваше да оправи нещата. Трябваше някак да оправи всичко, но иззад тази мисъл надничаше неизменният въпрос „Съзнаваш ли какво стори?“.

Да. Но аз го обичам — отговаряше друг глас.

Застанала в кухнята, омаломощена от чувствата си, тя усети, че ще се разплаче. И може би щеше, но миг след това, като че предугадил покрусата й, Досън влезе в кухнята. Прегърна я и й прошепна, че я обича, и за един момент, колкото и невъзможно да изглеждаше, й се стори, че всичко ще бъде наред.

По пътя към Ориентъл и двамата мълчаха. Усетил тревожността на своята спътница, Досън благоразумно пазеше тишина и здраво стискаше кормилото.

Гърлото на Аманда беше пресъхнало. Нерви, помисли си тя. Само присъствието на Досън до нея я спираше да не избухне в сълзи. Умът й скачаше — спомени, планове, чувства, тревоги, нижеха се едно след друго, истински калейдоскоп, изменящ се с всяко завъртане. Изгубена в мислите си, тя не забелязваше изминатите километри.

Стигнаха Ориентъл малко преди обяд и минаха край яхтеното пристанище. След няколко минути завиха нагоре по алеята. Съдейки по начина, по който Досън се бе привел над кормилото и тревожно оглеждаше редуващите се край пътя дървета, Аманда смътно долови колко е напрегнат. Станал беше предпазлив. Братовчедите му, сети се изведнъж тя, когато колата намали, а по лицето му внезапно се изписа недоумение.

Проследила погледа му, Аманда се обърна натам. Къщата и гаражът изглеждаха съвсем същите. Колите все още бяха паркирани на същото място. Но когато съзря онова, което Досън вече бе забелязал, тя установи, че не чувства почти нищо. Беше знаела през цялото време, че ще се стигне до това.

Досън намали и най-сетне спря. Аманда се усмихна смутено, опитвайки се да го увери, че ще се справи.

— Оставила е три съобщения на гласовата ми поща — сви тя безпомощно рамене.

Досън кимна в знак на потвърждение, че трябва сама да се справи. Тя пое дълбоко въздух, отвори вратата и слезе. За нея не беше никаква изненада, че майка й изглежда така, сякаш беше отделила специално време, за да се облече за случая.

15

Досън наблюдаваше как Аманда върви право към къщата, оставила майка си да я следва, ако реши. Евелин имаше вид на човек, който не знае какво да направи. Явно не беше идвала в жилището на Тък преди. Не беше идеалната дестинация за жена в кремав костюм с панталон и перли на врата, камо ли след дъждовна буря. Разколебана, тя погледна към Досън. Гледаше го втренчено, с безизразно лице, като че ли да реагира на присъствието му би било недостойно за нея.

Накрая се обърна и тръгна след дъщеря си към верандата. Аманда вече седеше в един люлеещ се стол. Досън включи колата на скорост и бавно я подкара към работилницата.

Слезе и се облегна на тезгяха. От тук не виждаше Аманда, нито пък можеше да си представи какво щеше да каже на майка си. Докато оглеждаше работилницата на Тък, нещо се мерна в паметта му, нещо, което Морган Танър бе споменал, когато бяха в кабинета му. Казал беше, че Досън и Аманда ще се сетят кога да прочетат писмата, оставени от Тък за всеки от тях, и изведнъж осъзна, че старецът е искал да прочете своето точно сега. Сигурно е предвиждал как ще се развият събитията.

Бръкна в джоба си и извади плика. Прокара пръсти по името отгоре. Същият треперлив почерк, който беше видял в писмото, което бяха прочели заедно с Аманда. Отвори плика и извади писмото. За разлика от предишното то беше само един лист, изписан отпред и отзад. В тишината на работилницата, която Досън наричаше някога дом, той се съсредоточи върху думите и започна да чете.

„Досън,

Не съм съвсем сигурен как да започна това писмо, освен като ти кажа, че с годините опознах Аманда добре. Бих искал да вярвам, че не се е променила от момента, когато я зърнах за пръв път, но честно казано, не съм сигурен. Тогава вие двамата не говорехте много и като повечето млади хора млъквахте, щом се появя. Нямах нищо против, между другото. Аз бях така с Клара. Не знам дали баща й изобщо ме беше чувал да говоря, докато не се оженихме, но това е друга история.

Искам да кажа, че не знам каква е била, но знам каква е сега, и нека само да отбележа, че знам защо ти не можа да я забравиш. В нея има много доброта, много. Много любов, много търпение, умът й сече и е най-красивото нещо, вървяло по улиците на нашия град, със сигурност. Но мисля, че най-много харесвам добротата й, защото съм живял достатъчно и мога да разпозная такава рядкост.

Навярно не ти казвам нещо, което не знаеш, но през последните няколко години започнах да мисля за нея като за дъщеря. Което значи, че трябва да говоря, както би говорил баща й може би, защото бащите не струват кой знае колко, ако не се тревожат поне малко. Особено за нея. Защото най-вече трябва да разбереш, че Аманда страда, и страда от дълго време. Видях това, когато дойде при мен първия път, и си помислих, че това е само един период, но колкото по-често идваше, толкова по-страдаща изглеждаше. Когато се будех и я гледах как се лута из работилницата, разбирах, че донякъде ти си причината да се чувства така. Беше обсебена от миналото, обсебена от теб. Но повярвай, като казвам, че спомените са странна работа. Понякога са действителни, понякога стават това, което искаме да бъдат, и по свой начин според мен Аманда се опитваше да разбере какво е означавало миналото за нея. Затова нагласих този уикенд така. Предусещах, че да те види отново е единственият начин да намери изход от тъмнината, каквото и да значи това.

Но както казах, тя страда и ако съм научил нещо, то е, че когато човек страда, невинаги вижда нещата така ясно, както би трябвало. Тя е в момент от живота си, когато трябва да вземе някои решения, и тук се явяваш ти. И двамата трябва да помислите какво ще стане после, но ти помни, че на нея й трябва повече време. Може няколко пъти да промени намеренията си. Но когато вземе окончателно решение, трябва и двамата да го приемете. И ако между вас не се получи, разбери, че не можеш повече да гледаш назад. В края на краищата, това ще те унищожи, ще унищожи и нея. Никой от вас не може да продължи да живее в съжаление, защото това ще изсмуче живота от вас, а мисълта за това разбива сърцето ми. В последна сметка, ако съм започнал да гледам на Аманда като на моя дъщеря, на теб гледам като на свой син. И ако имам последно предсмъртно желание, то е да знам, че вие, моите две деца, ще бъдете все пак добре.

Тък“

Аманда наблюдаваше как майка й проучва изгнилите дъски на верандата, сякаш се страхува да не пропадне между тях. До люлеещия се стол поспря. Очевидно не можеше да реши дали наистина е необходимо да сяда.

Тя усети познатата досада, щом Евелин предпазливо седна на стола. Беше кацнала на него така, сякаш искаше допирът с него да е възможно най-малък.

Вече поуспокоена, се обърна и я загледа, явно доволна, че изчаква Аманда да започне да говори първа, но тя продължаваше да мълчи. Знаеше, че не може да каже нищо, с което да улесни разговора, и умишлено гледаше настрани, наблюдавайки играта на слънчевите лъчи, процеждащи се през прокъсаната тента.

Накрая майка й завъртя очи.

— Наистина, Аманда. Престани да се държиш като дете. Не съм твой враг. Аз съм майка ти.

— Знам какво ще ми кажеш. — Гласът на Аманда остана равен.

— Може и така да е, но едно от задълженията на родителите е да се уверят, че децата им знаят кога са сгрешили.

— Мислиш си, че е така. — Аманда стрелна майка си с присвити очи.

— А как би го нарекла? Ти си омъжена жена.

— Мислиш, че не знам ли?

— Определено не постъпваш като такава. Не си първата жена на света, която е била нещастна в брака си. Нито си първата, провокирана да предприеме нещо заради нещастието си. Разликата при теб е в това, че продължаваш да мислиш, че друг е виновен.

— За какво говориш? — Аманда усети как впива пръсти в облегалките на стола.

— Все обвиняваш другите — презрително подхвърли майка й. — Виниш мен, виниш Франк, а след случилото се с Беа виниш дори и Бог. Търсиш навсякъде другаде, освен в огледалото причината за проблемите в живота си. Вместо това се държиш като мъченица. Горката малка Аманда, която се бори с несправедливостите в един труден и жесток свят. Истината е, че светът не е лесен за никого. Никога не е бил и няма да бъде. Но ако си честна към себе си, ще разбереш, че и ти не си абсолютно невинна в цялата игра.

Аманда стисна зъби.

— А аз се надявах, че си способна поне на искрица съчувствие или разбиране. Май съм сгрешила.

— Така ли мислиш наистина? — попита Евелин, вдигайки въображаема прашинка от дрехата си. — Тогава какво би трябвало да ти кажа според теб? Да ти взема ръката и да те питам как се чувстваш? Трябва ли да те излъжа, като заявя, че всичко ще се нареди? Че няма да има последствия, дори и някак да опазиш Досън в тайна? — Направи пауза. — Винаги има последствия, Аманда. Достатъчно възрастна си и трябва да си разбрала това. Наистина ли искаш да ти напомням?

— Не разбираш какво искам да кажа — с усилие запази равен тон Аманда.

— А ти не разбираш какво искам да кажа аз. Не ме познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

— Познавам те, мамо.

— О, да, добре. Според думите ти аз не съм способна на искрица съчувствие или разбиране. — Тя докосна диамантеното камъче на ухото си. — Това предизвиква въпроса защо те прикривах снощи.

— Какво?

— Когато се обади Франк. Първия път се направих, че не подозирам нищо, докато той ми разправяше несвързано, че на другия ден щели да играят голф с някакъв приятел на име Роджър. А после, като се обади за втори път, му казах, че вече спиш, макар и да знаех прекрасно какво ще направите. Знаех, че си с Досън, а когато дойде време за вечеря, разбрах, че няма да се върнете.

— Откъде си можела да знаеш? — запита Аманда, стараейки се да прикрие потреса си.

— Не си ли забелязвала колко малък е Ориентъл? Има предостатъчно места за нощуване. Още с първото си телефонно позвъняване говорих с Алис Ръсел в пансиона. Тя ми каза, че Досън е напуснал, но мисълта, че е в града, ми беше достатъчна, за да си представя какво става. Предполагам, че заради това дойдох, вместо да те изчакам вкъщи. Мислех си, че можем да си спестим лъжите и отричането. И така разговорът ни ще бъде по-лесен за теб.

На Аманда й се зави свят.

— Благодаря ти, че не си казала на Франк — промълви тя.

— Не е моя работа да казвам на Франк каквото и да било, още по-малко нещо, което би донесло повече неприятности в брака ти. Какво ще кажеш на Франк, е твоя работа. Що се отнася до мен — нищо не се е случило.

Аманда преглътна горчилката в устата си.

— Защо си тук тогава?

— Защото си моя дъщеря — въздъхна Евелин. — Може да не искаш да ми говориш, но очаквам да ме изслушаш. — Аманда долови нотки на отчаяние в гласа на майка си. — Нямам желание да слушам украсените подробности за случилото се снощи или пък най-вече колко ужасна съм била, че не съм приела Досън. Нито искам да обсъждам проблемите ти с Франк. Вместо това държа да ти дам един съвет. Като твоя майка. Въпреки онова, което си мислиш понякога, ти си моя дъщеря и аз те обичам. Въпросът е дали имаш желание да слушаш.

— Да. — Гласът на Аманда се чуваше едва. — Какво друго да правя?

Лицето на майка й изгуби застиналата си острота и гласът й изненадващо омекна.

— Всъщност е много просто. Не приемай съвета ми.

Аманда я чакаше да продължи, но майка й запази мълчание и не добави нищо към отбелязаното. Не знаеше как да я разбира.

— Да не ми казваш да напусна Франк? — прошепна накрая.

— Не.

— Тогава ще трябва да се постарая да оправя нещата с него.

— И това не съм казала.

— Не разбирам.

— Не се опитвай да търсиш скрит смисъл. — Майка й се изправи, подръпна жакета си и тръгна към стъпалата.

Аманда примигна, опитвайки се да проумее станалото.

— Чакай… тръгваш ли? Не каза нищо.

Майка й се обърна.

— Напротив. Казах всичко, което има значение.

— Да не приемам съвета ти?

— Точно така — потвърди майка й. — Не приемай съвета ми. Нито съвета на когото и да било. Вярвай на себе си. За добро или зло, щастлива или не, това е твоят живот и какво ще правиш с него, е само твоя работа. — И тя положи лъснатата си кожена обувка на паянтовото първо стъпало, а лицето й отново доби вид на маска. — Предполагам, че ще се видим по-късно. Когато се върнеш в къщи, за да прибереш нещата си.

— Да.

— Ще приготвя леки сандвичи и плодове. — С тези думи Евелин продължи надолу по стълбите. Когато стигна до колата си, забеляза, че Досън стои в работилницата, взря се в него за миг, а после се обърна. Седнала зад кормилото, тя включи двигателя и потегли рязко.

Оставил писмото настрани, Досън излезе пред работилницата и се втренчи в Аманда. Тя се взираше в гората, много по-спокойна, отколкото беше очаквал да бъде, но на лицето й не личеше нищо повече.

Когато тръгна към нея на верандата, тя му се усмихна едва, а после се обърна. Ниско в стомаха си той усети конвулсиите на страха.

Седна на люлеещия се стол и се наведе напред, стиснал мълчаливо ръце.

— Няма ли да ме питаш как е минало? — попита Аманда накрая.

— Смятам, че ще ми кажеш рано или късно. Ако искаш да говориш за това.

— Толкова ли съм предсказуема?

— Не — отвърна той.

— Само че съм. Майка ми, от друга страна… — Тя подръпна крайчеца на ухото си, за да спечели време. — Ако някога ти кажа, че разбирам майка си, напомни ми какво се случи днес.

— Ще го направя — кимна той.

Аманда пое бавно и продължително въздух, а когато накрая проговори, гласът й прозвуча странно издалеч:

— Когато се качваше на верандата, знаех съвсем точно как ще протече разговорът ни. Щеше да иска да узнае какво правя и да ми каже каква ужасна грешка е това. После очаквах лекция за очакванията и отговорността, аз щях да я отрежа, като й заявя, че изобщо не ме разбира. Щях да й кажа, че съм те обичала през целия си живот и че Франк вече не ме прави щастлива. Че искам да съм с теб. — Тя се обърна към него, сякаш го молеше да разбере. — Чувах се да изричам думите, но…

Досън видя как тя помръкна.

— Тя успя да ме накара да се усъмня във всичко.

— Имаш предвид нас — попита той, а страхът го присви още повече.

— Имам предвид себе си — повтори тя шепнешком. — Но да, говоря и за нас. Защото исках да й кажа тези неща. Повече от всичко исках да ги кажа, защото са верни. — Тя поклати глава, като че искаше да отърси остатъци от мечта от съзнанието си. — Но майка ми започна да говори, истинският ми живот ме връхлетя и изведнъж се чух да казвам нещо друго. Сякаш слушах два предавателя, настроени на различни станции, като всяка свиреше нещо различно. Във втория вариант се чувах да казвам, че не искам Франк да узнае нищо. И че имам деца, които ме чакат вкъщи. И че независимо от това какво съм казала или как съм се опитала да го обясня, това ще си остане нещо дълбоко егоистично.

Когато Аманда спря, Досън я видя, че несъзнателно върти брачната си халка.

— Анет е все още малко дете — продължи тя. — Не мога да си представя, че ще я оставя, а в същото време не мога да си представя, че ще я отнема от баща й. Как да й обясня такова нещо? Така че да разбере. А Джаред и Лин? Те са почти възрастни, но ще им бъде ли по-леко? Да знаят, че съм разбила семейството, за да бъда с теб. Сякаш се опитвам да съживя младостта си. — Гласът й беше измъчен. — Обичам децата си и сърцето ми ще се пръсне, като виждам разочарованието в очите им.

— Те те обичат — каза Досън и преглътна бучката в гърлото си.

— Знам. Но не искам да ги поставям в това положение — каза тя, вдигайки парче отронила се от стола боя. — Не искам да ме мразят или да бъдат разочаровани от мен. А Франк… — Тя пое въздух на пресекулки. — Да, той има проблем и да, през цялото време се боря с чувствата си към него. Той не е лош човек и знам, че една част от мен винаги ще го обича. Понякога чувствам, че аз съм причината да е все още жив, доколкото е жив. Но той не е човек, който би се примирил с мисълта, че съм го изоставила заради друг. Повярвай ми, той няма да може да дойде на себе си след такова нещо. Това просто… ще го унищожи, а после какво? Ще пие повече, отколкото сега? Или ще потъне в дълбока депресия, от която няма да може да избяга? Не знам дали мога да му причиня това. — Раменете й увиснаха. — А после, разбира се, се явяваш ти.

Досън почувства какво ще последва.

— Този уикенд беше чудесен, но това не е реалният живот. Приличаше по-скоро на меден месец и след малко вълнението ще утихне. Можем да си повтаряме, че това няма да се случи, можем да си даваме всякакви обещания, но това е неизбежно, а после ти никога няма да ме погледнеш по начина, по който ме гледаш сега. Аз няма да съм жената, за която мечтаеш, нито момичето, което си обичал някога. И ти няма да бъдеш моята отдавна изгубена любов, моето единствено истинско нещо. Ти ще си онова, което децата ми презират, защото си разрушил семейството им, и ще ме виждаш такава, каквато наистина съм. След няколко години аз ще съм просто една жена, наближаваща петдесетте, с три деца, които може да я мразят, а може и да не я мразят, но която може да намрази себе си заради всичко това. А накрая ще я намразиш и ти.

— Не е вярно. — Гласът на Досън беше непоколебим.

Аманда направи всичко възможно, за да покаже смелост.

— Но е така — каза тя. — Медените месеци винаги свършват.

Той се пресегна и сложи ръката си на бедрото й.

— Да бъдем заедно не означава да сме на меден месец. Означава, че сме били истинските ти и аз. Искам сутрин да се будя с тебе до мен, да прекарвам вечерите си, като те гледам отсреща на масата за хранене. Искам да споделям всяка дребна подробност от деня си с теб и да чувам всяка подробност за твоя. Искам да се смея с теб и да заспивам с теб в ръцете си. Защото ти не си просто някой, когото съм обичал тогава. Ти беше моят най-добър приятел, моята по-добра половина и не мога да си представя отново да се откажа от това. — Той замълча, търсейки най-подходящите думи. — Може и да не разбираш, но аз ти дадох най-доброто от себе си, а след като си замина, нищо не беше същото. — Досън почувства, че ръцете му овлажняват. — Знам, че се боиш, аз също се боя. Ако оставим нещата така, ако се престорим, че нищо не се е случило, не съм сигурен дали ще получим нова възможност. — Той се пресегна и махна кичур коса от очите й. — Още сме млади. Имаме време да поправим нещата.

— Вече не сме толкова млади.

— Млади сме — настоя Досън. — Все още разполагаме с остатъка от живота си.

— Знам — прошепна тя. — Затова искам да направиш нещо за мен.

— Всичко.

Тя притисна крайчеца на носа си, мъчейки се да удържи напиращите сълзи.

— Моля те, не ме моли да тръгна с теб, защото ако ме помолиш, аз ще го направя. Не ме моли да кажа на Франк за нас, защото ще направя и това. Моля те, не ме карай да изоставям задълженията си или да разбивам семейството си. — Тя пое въздух и запреглъща като удавник. — Обичам те и ако и ти ме обичаш, не можеш да ме молиш да извърша тези неща. Защото не си вярвам достатъчно, за да ти кажа „не“.

Когато свърши, Досън не каза нищо. Макар и да не искаше да го признае, той беше уверен, че в онова, което бе казала, има истина. Разрушаването на семейството й би променило всичко — то би променило и нея и макар че това го плашеше, си спомни писмото на Тък. Може да й потрябва повече време, беше казал Тък. Или може наистина това да е краят и той ще трябва да продължи.

Не, не беше възможно. Мислеше за всичките години, през които беше мечтал да я види отново. Мислеше за бъдещето, което можеше никога да не преживеят заедно. Не искаше да чака, искаше тя да избере него сега. Но все пак разбираше, че трябва да й даде време, потребност, по-голяма от всичко досега. Въздъхна с надеждата, че така думите ще излязат по-лесно.

— Добре — прошепна накрая.

Тогава Аманда се разплака. Досън се изправи, борейки се с бушуващите в него чувства. Стана и тя, а той я притисна силно, усещайки, че ще припадне в ръцете му. Вдиша аромата на косите й, а в съзнанието му изникна картината със слънчевата светлина, докосваща косите й на излизане от гаража, когато той за пръв път дойде при Тък, естествената грациозност, когато се движеше между дивите цветя във Вандъмиър, безмълвния момент, когато жадуващите им устни се бяха докоснали за пръв път в топлината на една селска къща, за чието съществуване не бе подозирал. Сега това свършваше и Досън сякаш гледаше последните проблясъци на светлина в тъмнината на един безкраен тунел.

Дълго стояха прегърнати на верандата. Аманда слушаше биенето на сърцето му, сигурна, че никога нищо няма да бъде толкова хубаво. Тя копнееше да започне всичко отначало. Този път да го направи както трябва, да остане с него и никога да не го напусне. Бяха предназначени един за друг и си принадлежаха. Време за тях двамата все още имаше. Когато почувства ръцете му в косата си, тя за малко да изрече думите. Но не можа. Вместо това се чу да казва:

— Щастлива съм, че те видях отново, Досън Коул.

Досън усети разкошната мекота на копринената й коса.

— Може би някога ще го направим отново.

— Може би — отвърна тя и изтри влагата от лицето си. — Кой знае? Може би ще се вразумя и ще се появя в Луизиана един ден. Аз и децата ми, искам да кажа.

Той се усмихна насила, а в гърдите му се надигна отчаяна, напразна надежда.

— Ще приготвя вечеря — каза той. — За всички.

Време беше Аманда да тръгва. Когато слязоха от верандата, Досън хвана ръката й и я стисна силно, до болка. Взеха нещата си от шевролета и тръгнаха бавно към колата й. Сетивата му бяха силно изострени — утринното слънце прогаряше тила му, ветрецът бе лек като перо, а листата шумоляха, но нищо от това не изглеждаше реално. Единственото, което знаеше, бе, че всичко е свършило.

Аманда увисна на ръката му. Когато стигнаха колата й, той отвори вратата и се обърна към нея. Целуна я нежно, после прокара устните си по бузата й, проследявайки пътечката на сълзите. Очерта линията на челюстта й, мислейки за думите, които беше написал Тък. Никога нямаше да продължи напред, разбра Досън с внезапна яснота, независимо от молбата на Тък да изчака. Тя беше единствената жена, която беше обичал някога, единствената жена, която искаше да обича.

С видимо усилие Аманда отстъпи назад. После седна зад кормилото, включи двигателя и затвори вратата, накрая вдигна прозореца. Очите му блестяха от сълзи, отразяващи нейните. Тя включи неохотно на задна. Досън се дръпна мълчаливо, а болката, която изпитваше, се изписа на измъченото му лице.

Аманда направи маневрата и колата пое към пътя. Светът се беше замъглил през сълзите й. Когато взе завоя на алеята, тя погледна в огледалото за задно виждане и преглътна хлипането си, гледайки как Досън се смалява зад нея. Не беше помръднал.

Когато колата набра скорост, Аманда се разплака още по-силно. Дърветата я притискаха отвред. Искаше да обърне колата и да се върне при него, да му каже, че има куража да бъде човекът, който иска да бъде. Прошепна името му и макар че нямаше как да я чуе, Досън вдигна ръката си, за да й каже сбогом.

Когато пристигна, майка й седеше на предната веранда. Отпиваше от чашата със студен чай, а от радиото се носеше тиха музика. Аманда мина край нея, без да каже и дума, и се изкачи по стълбата към стаята си. Пусна душа и свали дрехите си. Застана гола пред огледалото, изстискана и изтощена като празен съд.

Почувства ударите на душа като наказание, а когато накрая излезе, извади джинси и семпла памучна блуза, след което прибра останалите си вещи в куфара. Сложи детелината в затварящо се с цип отделение на чантата си. Свали, както обикновено правеше, чаршафите от леглото и ги отнесе в пералното помещение. Постави ги в машината и я пусна, движейки се машинално.

Върна се в стаята си и продължи да попълва списъка с нещата, които трябваше да свърши. Напомни си, че машината за лед в хладилника трябва да се оправи — беше забравила да уреди това, преди да тръгне. Освен това беше време да започне нова кампания за набиране на средства за клиниката. Отлагаше го от доста време, но септември бе близо. Имаше нужда от кетъринг и може би не беше зле да започне да търси дарения за кошниците с подаръци. Лин трябваше да се запише за съботните подготвителни часове и не помнеше дали бяха внесли депозита за пансиона на Джаред. Анет щеше да се върне по-късно през седмицата и вероятно щеше да поиска нещо специално за вечеря.

Прави планове. Заобикаля уикенда и влиза отново в действителния си живот. Като водата на душа, отмила мириса на Досън от кожата й, и това беше вид наказание.

Но когато накрая умът й бавно се задейства, тя разбра, че все още не е готова да слезе долу. Седна на леглото, светлината меко струеше в стаята и изведнъж тя си спомни как изглеждаше Досън, когато стоеше на алеята. Образът беше ясен, така ясен, като че го виждаше отново, и въпреки всичко, Аманда изведнъж разбра, че е взела погрешното решение. Все още можеше да се върне при него и двамата да намерят изход, независимо от трудностите. След време децата щяха да й простят, след време даже тя щеше да прости на себе си.

Но дори тогава продължи да се чувства парализирана, неспособна да се застави да мръдне.

— Обичам те — прошепна тя в тишината на стаята, усещайки бъдещето си като изметени зрънца пясък, бъдеще, което вече бе заприличало на сън.

16

Мерилин Бонър стоеше пред прозореца в кухнята и наблюдаваше как работниците поправят напоителната система в овощната градина. Въпреки проливния дъжд предишния ден дърветата имаха нужда от допълнително поливане. Мъжете щяха да работят почти през целия ден, нищо че беше почивен. Беше се примирила с факта, че градината е като разглезено дете, непрестанно иска още и още внимание и все е недоволно.

Истинският й бизнес беше в цеха, където се бутилираха мармаладите и консервите. През седмицата в него работеха десетина души, но сега там беше пусто. Добре помнеше как съгражданите й предричаха, че е истинска авантюра да отваря този цех. С течение на времето обаче замлъкнаха. Знаеше, че никога няма да забогатее от производството на мармалад и консерви, но пък с него можеше да осигури на децата си спокоен живот, а и да им остави разработен бизнес. Лично тя не искаше повече от живота.

Всяка неделя, облечена по един и същи начин, ходеше на църква, а после и на гробищата. Обикновено се преобличаше, щом се прибере, но днес нямаше сили да го направи. Дори не беше гладна, което беше доста необичайно. Някой би си помислил, че е лепнала вирус, но тя чудесно знаеше какво й е.

Обърна се към вътрешността на помещението и огледа кухнята си. Само преди няколко години я бе ремонтирала и модернизирала. И не само нея — банята и тоалетната — също, както и целия долен етаж. Старата къща вече наистина приличаше на дом или поне на дома, който винаги бе мечтала да има. Преди ремонта това беше къщата на родителите й. С течение на времето този факт беше започнал да я дразни. Много неща я дразнеха през всичките тези години на борба, но колкото и трудни да бяха някои от тях, тя придоби много опит. При това за твърде малко неща съжаляваше.

Онова, което видя обаче тази сутрин, не й даваше мира и тя се чудеше какво да прави. По-скоро се чудеше дали изобщо трябва да прави нещо. Можеше да се престори, че не разбира значението му, и да остави на времето да свърши своето.

От горчив опит знаеше, че загърбването на проблемите рядко води до нещо добро. Помисли още миг-два, след което грабна чантата си и излезе.

След като напъха и последния кашон на седалката в колата си, Канди влезе в къщата и взе фигурата на златния Буда от перваза на прозореца в дневната. Колкото и грозен да беше, тя си го харесваше и си бе въобразила, че й носи късмет. Освен това си го пазеше и като застраховка. Държеше на него, но знаеше, че закъса ли за пари, винаги може да го даде в заложна къща.

Уви фигурата във вестник и я пъхна в жабката на колата. Отстъпи назад и огледа подредбата на вещите си. Изуми се, че успя да натика всичко в мустанга.

Едва затвори капака на багажника, предната седалка също бе толкова отрупана, че намаляваше видимостта през страничното стъкло. Всяко ъгълче и пролука бяха натъпкани. Наистина трябваше да спре пазаруването чрез интернет. Една нова, по-голяма кола щеше да реши проблема, защото спешното изнасяне ще става все по-трудно. Защо ли не остави някои неща. Машината за капучино например, но в Ориентъл й трябваше нещо, което да не я кара да се чувства в дълбоката провинция. Малко напомняне за градския живот.

Така или иначе, животът й тук приключи. Щом свърши смяната си днес в „Тайдуотър“, се качва на колата и тръгва на юг, за да излезе на I-95. Бе решила да се премести във Флорида. Чула беше доста обещаващи неща за Саут Бийч и искаше да прекара там известно време. А можеше и да се установи. И преди го беше казвала, но сега щеше да се пробва наистина. Пък и всяко момиче иска да си помечтае.

Бакшишите в събота вечер не бяха за изпускане, за разлика от петъците. Точно затова снощи реши да се махне. Всъщност вечерта бе започнала добре — беше облякла разголена блузка и мъжете буквално изпразниха портфейлите си, за да привлекат вниманието й, но после се появи Аби и всичко развали. Стовари се на една маса с ужасен вид — потеше се така, сякаш излизаше от сауна, и я зяпа половин час с онова лудо негово изражение.

И преди го беше виждала — нещо като маниакално желание за собственост. Този уикенд щеше да е дълъг. Имаше предчувствието, че Аби се кани да направи някоя глупост. Той можеше да стане и много опасен. Сигурна беше, че тъкмо бе решил как да започне, когато телефонът му иззвъня и за неин късмет той се разкара на бърза ръка. Дори очакваше да го завари пред вратата си в събота сутринта или да се появи в бара вечерта, но той не дойде. За огромно нейно облекчение го нямаше и днес. И слава богу, защото съдейки по натоварената кола, всеки би се досетил за намеренията й. Не искаше да си го признае, но Аби наистина я плашеше. Изкара ангелите и на половината бар в петък. Щом се появи, хората започнаха да се изнизват и бакшишите за нея секнаха. А след като той си тръгна, почти никой не посмя вече да влезе.

Така или иначе, краят му се виждаше. Още една смяна и заминава. Ориентъл, както и другите места, където бе поживяла за кратко, щеше да остане само спомен.

За Алан Бонър неделята винаги беше малко потискаща, защото след нея идва понеделник, а това значи начало на работната седмица.

Нямаше кой знае какъв избор за работа. Майка му вдигаше голяма пушилка за това той да намери своя път в живота или както там му викаше, но си беше гадно. Хубаво щеше да е да го направи управител на цеха, където щеше да си седи в офиса с климатик, да издава нареждания и да надзирава, вместо да разнася снаксове и закуски по магазинчетата. Но какво друго да прави? Мама беше шефът и тя пазеше началническото място за сестра му Емили. За разлика от него Емили завърши колеж.

Всъщност не беше толкова лошо. Имаше си свое жилище, пак благодарение на мама, тока и водата плащаше овощната градина, така че парите, които получаваше, почти изцяло си оставаха за него. Освен това влизаше и излизаше, когато си поиска, далеч по-добре, отколкото във времето, когато живееше в семейната къща. А и да работиш за мама, макар и в офис с климатик, не беше лесна работа. Първо, това значеше да се виждат непрестанно, което не беше приятно и за двамата. Като се прибави и фактът, че майка му страшно държеше на документацията, а това не беше неговата сила, сегашният му начин на живот му беше най-удобен. Правеше каквото и когато си поиска, вечерите и почивните дни си бяха само негови.

В петък вечер беше особено приятно, защото в „Тайдуотър“ беше сравнително празно. Нещата се скапаха след идването на Аби и хората побързаха да си тръгнат. Алан седеше на бара и известно време му беше много, ама много… приятно. Бъбреше си с Канди и на нея явно й беше интересно да го слуша. Разбира се, флиртуваше с всички, но като че него го харесваше повече. Та се надяваше това да се повтори и в събота, но когато отиде, в заведението бе истинска лудница. Страшно много хора бяха дошли, всички маси бяха заети. Собствените си мисли не чуваше, камо ли какво говори Канди.

От време на време се провикваше да говорят по-тихо и всеки път Канди му се усмихваше над главите на посетителите. Всичко това го изпълваше с надежда и за тази вечер. Неделя вечер винаги беше по-спокойно, а цяла сутрин той събираше кураж, за да я покани на среща. Не беше сигурен, че тя ще се съгласи, но пък защо да не опита. Нямаше какво да губи. Все пак тя не беше омъжена, нали?

На три часа път в западна посока Франк стоеше пред тринайсетата дупка на голф игрището и пиеше бира, докато Роджър се готвеше за удар. Роджър играеше много по-добре от него. А днес Франк и една топка не удари както трябва. Замахът му бе прекалено рязък, топките падаха много близо до него.

Все си напомняше, че идва на игрището не за да трупа точки, а за да се измъкне от кабинета и да прекара няколко часа с най-добрия си приятел. Каква по-добра възможност да подиша чист въздух и да се отпусне. За съжаление съветите към самия него нещо не вършеха работа. Всеки знае, че най-приятното в играта на голф е да замахнеш умело и да проследиш дъгата на топката, която най-добре да падне на около петдесет сантиметра от дупката. До този момент не бе направил нито един удар, който да си заслужава да помниш, да не говорим, че на осмата дупка се наложи да стреля цели пет пъти. Пет! И новак би се справил по-добре. Днес изобщо не му беше ден. Дори прибирането на Аманда не можа да го разведри. Както вървяха нещата, май нямаше желание дори само да наблюдава играта докрай. Не изпитваше никакво удоволствие.

Допи бирата си и с облекчение се сети, че е заредил хладилната чанта с достатъчно кутийки.

Много добре се получи, че майка му бе заминала вън от града, мислеше си Джаред. Така можеше да се прибира, когато си поиска. Тая работа с вечерния час беше направо нелепа. Учеше вече в колеж, а студентите нямат вечерен час, само че очевидно никой не бе съобщил този факт на майка му. Щом се прибере от Ориентъл, ще й обясни някои неща от живота на днешните студенти.

Не че точно този уикенд това беше толкова важно. Когато баща му заспи, нищо не може да го събуди, което значеше, че Джаред спокойно можеше да се прибере когато си поиска. В петък вечер стоя навън до два през нощта, а снощи се прибра след три. Баща му нищо не разбра. А може и да е разбрал, но по нищо не пролича. Когато стана тази сутрин, той вече беше отишъл на голф игрището с Роджър.

Късното лягане обаче си казваше думата и след като порови в хладилника, за да намери нещо за хапване, Джаред реши да се върне в стаята и да си доспи. Понякога няма нищо по-приятно от това да спиш следобед. По-малката му сестра беше на лагер, а Лин на езерото Нюман, и двамата родители не бяха вкъщи. С две думи, къщата беше тиха или поне малко по-тиха, отколкото беше обикновено през лятото.

Изтегна се на леглото в стаята си и се запита дали да не изключи мобилния телефон. От една страна, не искаше да му пречат, но пък Мелъди можеше да се обади. Бяха излезли в петък вечер, снощи ходиха на парти и макар да бяха отскоро заедно, той наистина я харесваше. Истината е, че дори много я харесваше.

Все пак реши да не изключва телефона и се отпусна. Много скоро потъна в дълбок сън.

Още щом отвори очи, Тед усети силна болка да пронизва главата му. В съзнанието му прелитаха откъслечни образи, които постепенно започнаха да се сливат и да оформят цялостна картина. Досън, счупеният нос, болницата. Ръката му беше в гипс. Снощното седене в дъжда, докато Досън се криеше и му правеше номера…

Досън. Номера. Точно на него.

Седна рязко в леглото и болката в главата заблъска като парен чук. Стомахът му се бунтуваше здраво. Примигна, но дори това движение му причини болка. Докосна лицето си и едва не извика. Носът му се беше надул като картоф, гадеше му се неудържимо. Щеше ли да успее да стигне до тоалетната, за да пусне поне една вода?

Сети се за металната шина, която размаза лицето му, за отвратителната нощ в дъжда и гневът заклокочи. Чу хленченето на бебето откъм кухнята, което само след минута се превърна в истински вой, заглушаващ дори телевизора. Присви очи, мъчейки се да се изолира от режещите звуци, и се надигна от леглото.

Причерня му и протегна ръка, търсейки опора в стената. Пое дълбоко въздух и изскърца със зъби — какво, по дяволите, правеше Ела? Няма ли да накара проклетото бебе да млъкне? И защо беше надула този телевизор?

Запрепъва се към банята, но без да иска, направи по-рязко движение с гипсираната ръка и сякаш силен ток мина по костта. Така извика, че вратата на стаята зад него се отвори рязко. Писъците на бебето сякаш се врязваха в мозъка му. Изви предпазливо очи и видя на прага Ела с двете деца.

— Направи нещо с детето, за да не дойда да му затворя устата — изръмжа той. — И намали проклетия телевизор!

Ела побърза да отстъпи назад. Тед се извърна и затваряйки едното си око, за да отстрани двойното виждане, се опита да открие глока. Полека-лека зрението му се нормализира и той видя оръжието на масичката край леглото до ключовете за пикапа. Едва на втория опит успя да го хване. Цял уикенд ли ще се занимава с Досън? Ще сложи край на тази история.

С ококорени от страх очи Ела го гледаше как се клатушка, докато влиза в банята. Успя да накара детето да замълчи, но забрави за телевизора. Звукът се врязваше като нож в мозъка на Тед. Олюлявайки се, той влезе в малката дневна и изрита апарата, който се стовари шумно на пода. Тригодишното хлапе изпищя изплашено, Ела и бебето също се разплакаха високо. Усетил, че стомахът му отново започва да се бунтува и му се завива свят, Тед излезе.

Наведе се през верандата и повърна. Избърса уста с опакото на ръката си и пъхна пистолета в джоба си. Улови се здраво за парапета и тръгна надолу по стълбите. Не виждаше ясно пикапа, но се насочи към очертанието му.

Досън няма да му избяга, не и този път.

Аби стоеше пред прозореца на дома си, докато Тед се клатушкаше към пикапа си. Много добре знаеше закъде се е запътил, дори да не успее да уцели колата си от първия път. Брат му май имаше големи проблеми с вървенето по права линия.

За разлика от предишната вечер Аби се чувстваше далеч по-добре тази сутрин. Лекарството на ветеринаря май беше започнало да действа, защото не го тресеше, а раната в корема му, макар и чувствителна на допир, вече не беше толкова червена.

Далеч не беше във върховата си форма. Но състоянието на Тед беше друга работа. Последното, което искаше, бе останалите от семейството да го видят на какъв хал е. Вече бе чул да шушукат, че Досън му е дал да се разбере отново, а това не беше добре. Можеше да им мине през ума и те да надигнат глава, а сега най-малко от това имаха нужда.

Някой трябваше да спре това в зародиш. Аби отвори, излезе навън и тръгна към брат си.

17

Досън почисти калта, полепнала по стингрея, върна гюрука на място и реши да се разходи до потока зад къщата на Тък. Температурата на въздуха се бе вдигнала и беше толкова горещо, че дори на барбуните не им се играеше. Водата пред него беше гладка като стъкло. Всичко наоколо бе застинало. В съзнанието му изплуваха последните минути преди раздялата с Аманда.

Едва се удържа да не изтича след нея, докато колата й се отдалечаваше, и да се опита да я накара да промени решението си. Толкова му се искаше да й каже колко много я обича! Вместо това бе стоял като закован, следейки с поглед как тя се отдалечава, съзнавайки дълбоко в сърцето си, че това е последният път, когато я вижда. Защо, за бога, я остави да си тръгне.

Идването му Ориентъл беше грешка. Нищо не го свързваше с това място и беше време да си върви. Знаеше, че стоенето му тук само ще вбеси братовчедите му, а нямаше желание да се разправя с тях. Обърна се и тръгна към колата си. Оставаше му за последен път да спре в града. После щеше да замине. Завинаги.

Аманда нямаше представа от колко време стои в стаята си. Час, два или може би повече. Всеки път, когато погледнеше през прозореца, виждаше как майка й седи на верандата с разтворена в скута книга. Беше покрила храната върху масата, за да я предпази от насекоми. Откакто се беше прибрала, Евелин не отиде нито веднъж да я види как е, а и Аманда не очакваше да го направи. Достатъчно добре се познаваха, за да знаят, че щом е готова, Аманда сама ще слезе.

Франк бе позвънил от голф игрището. Гледаше да е кратък, но по няколкото думи, които размениха Аманда разбра, че е пил. Цели десет години вече — тя разпознаваше мигновено признаците. Той едва ли схвана нежеланието й да говори. И не защото беше пил, а защото въпреки кошмарното начало на играта, от един момент нататък най-неочаквано му беше потръгнало. За първи път Аманда се радва, че той пие. Знаеше, че когато се прибере вкъщи, ще е толкова изморен, че ще е дълбоко заспал, когато тя се върне. Последното, за което можеше да мисли сега, беше секс. Само не и тази вечер.

Не, не беше готова да слезе при майка си. Стана от леглото и отиде в банята. Отвори шкафчето с лекарства и порови известно време вътре, докато откри шишенце с визин. Капна по малко в очите си. Резултатът не беше кой знае какъв, но пък и това не я вълнуваше точно сега. Така или иначе Франк нямаше да забележи.

Ако беше тук, Досън щеше да забележи. А и тя би искала да изглежда добре.

Отново се замисли за него. Истината бе, че не беше спирала да мисли за него, откакто влезе в къщата, но се стараеше да овладее чувствата си. Погледът й попадна върху багажа, който беше приготвила, където беше и дамската й чанта — от нея стърчеше бял плик. Извади го и като видя името си написано отгоре с разкривения треперлив почерк на Тък, реши да го отвори. Имаше усещането, че както и преди, Тък има отговори на нейните въпроси.

„Скъпа Аманда,

В момента, в който четеш тези редове, вероятно ще си изправена пред най-трудния избор в живота си. Със сигурност ще имаш чувството, че целият ти свят се разпада.

Може би се питаш откъде знам. Вероятно защото през последните няколко години те опознах. Винаги съм се тревожил за теб, но целта на това писмо е друга. Не мога да ти кажа какво да правиш и се съмнявам, че има нещо, което да те посъветвам, за да се почувстваш по-добре. Просто искам да ти разкажа една история. Тя е за мен и Клара, но не си я чувала досега, защото така и не намерих подходящ случай да я споделя с теб. Срамувах се, а и се боях, че ще спреш да идваш, защото ще решиш, че те лъжа.

Клара не беше привидение. Виждах я по цяла нощ и я чувах. Не твърдя, че нещата не са се случили, защото те се случиха. Всичко, което написах в писмото до теб и Досън, беше вярно. Видях я в онзи ден, когато се върнах от хижата. И колкото повече се грижех за цветята, толкова по-ясно я виждах. Силата на любовта може да те накара да виждаш много неща, но дълбоко в сърцето си знаех — тя не е там. Виждах я, защото исках да я виждам, чувах я, защото много ми липсваше. Това, което се опитвам да кажа, е, че тя беше мое произведение, нищо повече, колкото и да се самозалъгвах и да си въобразявах.

Може би се питаш защо ти го казвам точно сега. Ожених се за Клара, когато бях на седемнайсет, и прекарахме заедно четирийсет и две години, време, през което се сляхме в едно цяло, което си мислех, че никога няма да се разруши. Цели двайсет и осем години след нейната смърт изпитвах такава болка, че повечето хора, включително и аз самият, мислеха, че направо откачам.

Ти си още много млада, Аманда. Може да не усещаш, но за мен ти си наистина дете и имаш много години пред себе си. Чуй ме добре: живях с истинската Клара, живях и с нейния дух. Едната от тях ме изпълваше с огромна радост, а другата беше само мъгляво отражение. Ако сега обърнеш гръб на Досън, ще живееш до края на дните си с привидението на нещо, което е могло да бъде твое. Знам, че в този живот невинни хора неизбежно биват наранявани от нашите решения. Можеш да ме наречеш егоистичен старец, но не бих искал да си от тях.

Тък“

Аманда прибра писмото обратно в плика с пълното съзнание, че Тък е напълно прав. Тя почувства истината с цялата си същност и това я остави направо без дъх.

Обзета от трескаво нетърпение, което дори сама не разбираше, досъбра вещите си и понесе чантите към стълбите. Обикновено ги оставяше до вратата, докато се приготви за тръгване. Този път понесе всичко направо към колата.

Нахвърля чантите в багажника и се отправи към вратата откъм мястото на шофьора. В този момент забеляза, че майка й е излязла в предната част на верандата и я наблюдава.

Аманда мълчеше, Евелин — също. Известно време двете не откъсваха поглед една от друга. Аманда имаше усещането, че майка й знае къде отива. Думите на Тък още ехтяха в съзнанието й. Единственото, което я интересуваше в момента, беше час по-скоро да види Досън.

Възможно бе да е още при къщата на Тък, но едва ли. Лесно щеше да почисти колата и вероятно бързо щеше да напусне града, знаейки чудесно, че братовчедите му го търсят.

Но спомена, че има още едно място, където трябва да се отбие…

Думите сами изникнаха в ума й и тя седна бързо зад волана, знаейки чудесно кое е това място.

Досън излезе от колата, спря за миг пред вратата на гробището и бавно тръгна към надгробната плоча на Дейвид Бонър.

В миналото гледаше да идва тук в необичайни за останалите часове, за да не го видят. Днес обаче това беше невъзможно. През почивните дни хората идваха при покойниците си. Никой не му обърна особено внимание, но въпреки това той вървеше с наведена глава.

Още докато приближаваше, забеляза, че цветята, които бе оставил в петък сутринта, бяха там, макар и преместени малко встрани. Най-вероятно от градинаря, докато бе косил тревата. Досън се наведе и откъсна няколко пропуснати от косачката стръка трева.

Мислите му полетяха към Аманда и сърцето му се сви от внезапно усещане за огромна самота. От самото му раждане животът му бе прокълнат. Затвори очи и прочете наум молитва за душата на Дейвид Бонър. Нямаше как да забележи сянката, която покри неговата. Някой безшумно го беше доближил в гръб.

Аманда спря на кръстовището на главната улица на Ориентъл. Левият завой щеше да я отведе към яхтеното пристанище и оттам до дома на Тък, докато десният водеше вън от града, към магистралата, а оттам към собствения й дом. Право пред нея зад ограда от ковано желязо се намираше гробището. Най-голямото в Ориентъл, където почиваше доктор Дейвид Бонър. Досън бе споменал, че вероятно ще се отбие тук, преди да си тръгне.

Портите на парка бяха широко отворени. Младата жена хвърли бегъл поглед към колите и пикапите на паркинга с надеждата да зърне колата му под наем и в един миг наистина я видя. Само преди три дни беше спрял същия автомобил до нейния в двора на Тък. Рано тази сутрин Аманда бе стояла до него, докато той я целуваше за последен път.

Досън бе тук.

Достатъчно млади сме, бе прошепнал той. Имаме време да оправим нещата.

Кракът й беше на педала на спирачката. В този момент срещу нея се зададе миниван, който продължи към центъра на града и за малко наруши видимостта. След това пътят отново опустя.

Ако пресече и паркира при останалите автомобили, ще го намери. Помнеше думите на Тък за мъката през всичките години, които бе прекарал без Клара, и Аманда знаеше, че решението й е жизненоважно. Не можеше да си представи живота без Досън.

Представи си срещата им пред надгробната плоча на доктора. Чу се да му казва, че е сгрешила, като си е тръгнала тази сутрин. Почти изпита щастието да усети ръцете му отново, което щеше да означава, че са заедно.

Ако отидеше при него, щеше да го последва навсякъде или може би той щеше да я последва. Ала отговорностите й щяха да продължават да я притискат. Тя усети как стъпалото й полека се вдига от педала на спирачката. Вместо да продължи напред, ръцете й завъртяха кормилото, в гърдите й се надигна ридание, което тя едва потисна, докато колата се насочваше към магистралата за Дърам.

Увеличаваше скоростта, убеждавайки сама себе си, че е взела правилното решение — единственото реалистично решение. С всяка минута оградата на гробището се отдалечаваше все повече и повече.

— Прости ми, Досън — прошепна тя. Толкова й се искаше той да я чуе. Щеше й се да не се налагаше да го изрича.

Лек шум зад гърба му сепна Досън и той бързо се изправи на крака. Позна жената до себе си и застина.

— Дошъл си на гроба на мъжа ми — рече Мерилин Бонър.

— Моля за извинение — сведе той очи. — Не биваше да го правя.

— Но го направи — уточни жената. — Бил си тук скоро. — Тъй като Досън продължаваше да мълчи, тя кимна към цветята. — Идвам тук след черква. Не бяха тук миналата неделя, а са и достатъчно свежи, за да са оставени по-рано през седмицата. Така че предполагам… Било е в петък.

— Сутринта — преглътна мъчително той.

— Правиш го от доста време. — Гласът и погледът на жената не трепваха. — След като те пуснаха от затвора, нали? Ти си бил, нали?

Досън мълчеше.

— Така си и помислих. — Тя въздъхна и пристъпи напред.

Досън отстъпи встрани, за да й направи място срещу надписа.

— Много хора оставяха цветя за Дейвид след смъртта му. Това трая година или две, но след това всички спряха да се отбиват тук. С изключение на мен. Известно време само аз оставях цветя — близо четири години. После изведнъж започнаха да се появяват и други. Не често, но достатъчно, за да се питам кой може да е. Питах родителите си, приятелите, но не беше никой от тях. По едно време се запитах дали Дейвид не е имал приятелка. Можеш ли да повярваш? — Тя поклати глава и въздъхна тежко. — Едва когато спряха да се появяват, разбрах, че си ти. Знаех, че си излязъл от затвора и си под гаранция тук. Научих също, че след година си напуснал града. Страшно ме беше яд, че продължаваш да го правиш. — Тя скръсти ръце пред гърдите си, сякаш да се затвори и изолира от спомена. — Тази сутрин отново ги видях. Разбрах, че си идвал. Не бях убедена, че ще те заваря отново и днес… Но ето че си тук.

Досън пъхна ръцете си дълбоко в джобовете. Щеше му се да избяга час по-скоро.

— Няма да идвам повече, нито да оставям цветя — промърмори той. — Имате думата ми.

— Може би си въобразяваш, че идването ти може да оправи нещата? Като се има предвид какво направи? И това, че мъжът ми лежи тук, вместо да бъде сега с мен? Че заради теб не успя да види как растат децата му?

— Не — гласеше краткият отговор.

— Така си е. Защото продължаваш да изпитваш вина за стореното. Затова изпращаше и пари през всичките тези години, нали?

Много му се искаше да я излъже, но не намери сили.

— Откога знаете?

— Още от първия чек. Отби се у нас няколко седмици преди това. Не беше много трудно да събера две и две. — Тя се поколеба, преди да продължи. — Искаше да се извиниш, нали? Лично. Тогава, когато се появи на верандата.

— Да.

— Не те пуснах вътре. Казах… Много неща казах в онзи ден. Много от тях може би не биваше да изричам.

— Бяхте в правото си.

Лека усмивка заигра по устните й.

— Тогава беше на двайсет и две. Видях пред вратата си един пораснал мъж, но с годините научих, че хората стават възрастни едва след като навършат поне трийсет. Синът ми е доста по-голям от твоята възраст тогава, но продължавам да мисля за него като за хлапе.

— Всеки на вашето място би направил същото.

— Възможно е — мръдна тя рамене. После направи стъпка към него. — Парите, които изпращаше, свършиха работа. Много ми помогнаха, но нямам нужда вече от тях. Така че престани да пращаш.

— Исках само…

— Разбирам какво си искал — прекъсна го тя. — Всичките пари на света няма да ми върнат Дейвид, нито ще компенсират загубата ми. Нито ще върнат на моите деца бащата, когото така и не успяха да опознаят.

— Знам.

— Парите не могат да купят и прошка.

Досън усети как раменете му сякаш увиснаха под тежестта на думите й.

— Трябва да вървя — рече той и се извърна.

— Сигурно. Преди това обаче има още нещо, което е добре да знаеш.

Тя настойчиво потърси погледа му.

— Много добре знам, че случилото се е било нещастен случай. Знам го открай време. Давам си сметка също, че си готов на всичко, само и само да промениш миналото. Признавам, че бях изплашена и самотна, когато ти се появи на прага ми, но никога не съм си и помисляла, че в действията ти е имало зъл умисъл. Това просто е едно от онези ужасни неща, които понякога се случват, и когато ти дойде, аз си го изкарах на теб. — Тя замълча за кратко, сякаш му даваше време да обмисли казаното. Когато продължи, гласът й беше почти любезен. — Сега съм добре, децата ми — също. Оцеляхме. Добре сме.

Когато Досън се извърна с лице към нея, тя само довърши:

— Дойдох специално да ти кажа, че нямаш нужда от прошката ми повече. Разбирам също, че не в това е проблемът. Не е ставало дума за мен или за семейството ми, а за теб. Винаги проблемът е бил в теб самия. Беше обсебен от тази грешка твърде много време и ако беше мой син, щях да ти кажа, че е време да престанеш да се държиш като удавник за това чувство за вина. Така че продължавай нататък, Досън, направи го заради мен.

Известно време тя го гледа втренчено, за да се увери, че е схванал идеята й, и едва тогава се отдалечи. Той стоя като вцепенен, следейки как фигурата й се отдалечава между надгробните камъни, докато накрая съвсем се изгуби.

18

Аманда караше машинално, без да забелязва по пътя множеството коли на хората, прекарали почивните дни извън града. Отстрани и отпред се нижеха минивани и каравани, някои от които влачеха след себе си лодки.

Не можеше да си представи как ще се прибере у дома и ще се прави, че изминалите няколко дни не са съществували. Ясно беше, че не може да сподели с никого, но колкото и странно да бе, не изпитваше никакво чувство на вина. Чувстваше единствено съжаление, че нещата са се стекли точно така. Можеше да бъде и малко по-иначе. Ако знаеше, че всичко щеше да приключи по този начин, още първата вечер щеше да направи така, че да прекара повече време с Досън, и нямаше да си тръгне, когато усети, че той се кани да я целуне. Щеше да се срещне с него още в петък вечер, все едно колко лъжи щеше да се наложи да измисли, и щеше да направи всичко възможно, за да прекара целия неделен ден в прегръдките му. Ако се беше отдала на чувствата си по-рано, вероятно и нощта в събота щеше да има по-различен край. Бариерите, спуснати с брачния й обет, щяха да се вдигнат. Те така или иначе бяха почти вдигнати. Докато танцуваха в дневната, тя мислеше единствено за това, че мечтае да прави любов с него. Беше убедена, че това ще се случи. Желаеше го така, както го бе желала в младежките си години.

Вярваше, че щом се озоват в спалнята, ще е в състояние, макар и само за една нощ, да забрави напълно за живота си в Дърам, все едно никога не е съществувал. Докато Досън я събличаше и я носеше към леглото, си мислеше, че може да загърби факта, че е омъжена. Ала колкото и да й се искаше да е друг човек през тази нощ — свободна от отговорности и обещания, колкото и да желаеше Досън, знаеше, че всеки момент ще прекрачи граница, след която връщане назад няма да има. Въпреки настойчивостта на ласките му и усещането на тялото му до нейното, тя не можа да се отпусне и да преживее мига.

Досън не се разсърди и я държа в прегръдките си. Само пръстите му милваха от време на време косите й. Целуваше лицето й и шепнеше успокоителни слова. Това нямало толкова голямо значение, нищо не можело да промени чувствата му към нея.

Останаха така, докато първите лъчи на слънцето се показаха на хоризонта. Скоро след това умората надделя и тя заспа, сгушена в ръцете му. Когато отвори очи на следващата сутрин, първата й мисъл бе да докосне Досън. Него обаче го нямаше вече до нея.

Пред бара на кънтри клуба, много след като приключиха играта на голф, Франк даде знак на бармана да му донесе още една бира, но не забеляза питащия поглед на служителя, който той отправи към Роджър. Приятелят му сви леко рамене и надигна кутийката с диетична кола пред него. Барманът постави поредното шише бира пред Франк, докато Роджър се наведе към него и се опита да надвика шума наоколо. Заведението се бе напълнило през последния час. Резултатът се изравни в средата на деветия ининг.

— Нали не си забравил, че имам среща със Сюзан за вечеря, така че няма да мога да те откарам до вас? Не можеш да караш сега.

— Знам.

— Искаш ли да ти повикам такси?

— Нека да свърши мача — рече Франк. Стъкленият му поглед не слизаше от екрана над бара. — После ще мислим за това.

Аби се стовари на стола до леглото на брат си, питайки се защо, по дяволите, Тед живее в такава миризлива дупка. Вътре направо вонеше — носеше се миризма на нещо като стари мръсни памперси и мухъл, а кой знае — може би и на гниещо умряло животно. С това бебе, което не спираше да скимти, и Ела, която се движеше насам-натам като изплашено привидение, беше истинско чудо, че Тед не е откачил напълно.

Питаше се и какво прави още тук. Тед лежа в несвяст близо цял следобед, след като припадна до пикапа си. Ела се беше разпищяла, че трябва да го откарат в болница, но Аби го вдигна и го пренесе вътре.

Ако Тед се влоши, ще го заведе, разбира се, но не беше ясно дали лекарите ще му помогнат. Трябваше първо да си почине. Казаха му го и в болницата след мозъчното сътресение. Снощи обаче той не миряса и сега си плащаше.

Аби нямаше намерение да прекара още една нощ с брат си в болницата, особено след като самият той вече се чувстваше по-добре. И сега не искаше да стои тук, имаше работа за вършене, но тя бе свързана със сплашване, а Тед имаше голяма роля в него. Късмет беше, че останалите от семейството не видяха какво стана и той успя да го прибере, преди някой да ги е забелязал.

Ама как вонеше тук — като в помийна яма. Горещината навън само усилваше смрадта. Той извади мобилния си телефон и изреди контактите си. Намери името на Канди и натисна бутона. Беше й звънял и по-рано този ден, но тя не вдигна, а и не му върна обаждането. Не му харесваше да го пренебрегват по този начин. Никак даже.

За втори път телефонът отсреща не отговори.

— Какво, по дяволите, става? — разнесе се прегракналият глас на Тед. Устата и гърлото му бяха пресъхнали и той имаше чувството, че го е ударил парен чук.

— Нищо, в леглото си — отвърна брат му.

— Защо, мамка му?

— Защото не стигна до пикапа и се срути в калта като чувал с картофи. Довлякох те тук.

Тед седна предпазливо в леглото. Изчака да мине световъртежът и обърса носа си с длан.

— Намери ли Досън?

— Не съм го и търсил. Пазих нещастния ти задник цял следобед.

Тед се изплю на пода до купчината мръсни дрехи.

— Може да е още в града.

— Може. Но се съмнявам. Сигурно знае, че го търсиш да му видиш сметката. Ако има акъл в главата си, да се е разкарал отдавна.

— Дано няма толкоз акъл. — Опрял ръка в таблата на леглото, Тед се надигна и пъхна глока в колана на кръста си. — Ти ще караш.

Аби знаеше, че той няма да се откаже. Пък и нямаше да е зле останалите от семейството да знаят, че Тед е вече на крак и във форма да се грижи за бизнеса.

— Ами ако не е там?

— Значи го няма. Но трябва да се убедя сам.

Аби го гледа известно време, но в момента се питаше защо Канди не му връща обаждането? Дали причината не бе онзи, с когото я беше видял в „Тайдуотър“?

— Добре — съгласи се той. — Но после ще искам да ми помогнеш за една работа.

Канди погледна телефона, докато стоеше на паркинга пред „Тайдуотър“. Две позвънявания от телефона на Аби, на които не беше отговорила. Това не беше добре. Трябваше да му се обади, да помърка, да се поглези, да каже каквото трябва. Ами ако побърза да дойде да я види в заведението? Тя не искаше това. Той със сигурност щеше да види, че колата й е пълна с багаж, и да се сети какво е замислила. Един господ знае какво ще направи този перко.

Може би трябваше да прибере нещата си по-късно след работа и да тръгне от квартирата. Не беше се сетила, а и смяната й започваше. Парите щяха да й стигнат само за около седмица за мотел и храна, така че бакшишите от тази вечер й трябваха.

Значи най-добре да остави колата другаде, за да не я види Аби. Тя даде на заден, заобиколи и се насочи към центъра на Ориентъл. Намери място зад един от антикварните магазини в предградието, който не се виждаше от пътя. Така беше по-разумно. Нищо че щеше да се наложи да повърви малко пеша.

Ами ако Аби се появи и не види колата й? Това също можеше да е проблем. Не искаше да чува въпросите му и да се мъчи да измисля отговори. Ето защо реши, ако той отново позвъни, да вдигне и да му каже, че е имала проблем с колата и е била заета с това да я оправя. Все пак оставаха й само пет часа, преди да изчезне от града. Довечера ще може да загърби всичко в Ориентъл.

Джаред спеше дълбоко в пет и петнайсет, когато мобилният му телефон иззвъня. Събуди се и взе апарата. Защо ли го търси баща му?

Оказа се, че е Роджър, приятелят на Франк, който го молеше да отиде да прибере баща си от клуба. Пил и не бивало да кара.

Не може да бъде, саркастично мина през ума на момчето. Моят баща? Да е пил?

Естествено, не го каза на човека, колкото и да му се искаше. Обеща да бъде там след двайсет минути. Измъкна се от леглото, нахлузи късите си панталони и фланелката и потърси с поглед чехлите си. Взе ключовете за колата и портфейла, които бе оставил на бюрото. Докато слизаше по стълбите и се разсънваше, отново се сети за Мелъди и че трябва да й се обади.

На Аби дори не му мина през ума да скрие колата край дома на Тък и да продължат пеша, както бяха направили предишната вечер. Продължи напред по разровения път със скорост, на която би завидял всеки рейнджърски отряд, наби спирачки пред вратата на къщата. Слезе от пикапа с извадено оръжие, преди Тък да се измъкне навън. Като се имаше предвид лошият му вид, беше доста бърз. Синините под очите му бяха започнали да почерняват и приличаше на енот.

Както се очакваше, наоколо нямаше жива душа. Къщата беше празна, в работилницата нямаше и следа от Досън. Братовчед им беше доста пъргаво копеле. Жалко, че не остана в града. Аби можеше добре да го използва в бизнеса си.

Тед също не се изненада много от отсъствието на Досън, но това не успокои ни най-малко яда му. Аби видя как мускулите на челюстта му се свиват и разпускат ритмично, а пръстът на ръката, стиснала глока, леко поглаждаше спусъка. Тед постоя напрегнато на тясната алея, след което пое с решителни крачки към къщата и с мощен шут отвори вратата.

Аби опря гръб на пикапа и реши да остави брат си да прави каквото ще. Чуваше го да сипе ругатни, да хвърля вещи. По едно време стар стол излетя с трясък през прозореца и парчета стъкло се разлетяха във всички посоки. Не мина много и Тед се появи отново на прага. Тръгна без колебание към работилницата.

Вътре беше паркиран класически модел „Стингрей“. Предишната вечер го нямаше тук. Още едно доказателство, че Досън е идвал и си е тръгнал. Аби нямаше как да разбере дали и на Тед му е станало ясно, но пък и имаше ли значение? Нека изпусне парата. Колкото по-скоро му мине, толкова по-бързо нещата ще се върнат по местата си. Важно беше брат му да започне да мисли по-малко за това, което иска, и да се съсредоточи върху онова, което иска Аби.

Видя как Тед грабна метална шина от тезгяха. Вдигна я високо във въздуха, след което с все сила я стовари върху предното стъкло и то се пръсна с пронизителен звук. Посипаха се удари върху капака и той се нагъна. Замахна срещу фаровете, отнесе и страничните огледала, но очевидно едва сега започваше.

През следващите петнайсет минути Тед направо разкости колата, като използва всички инструменти, които видя. Моторът, колелата, гюрукът и таблото бяха натрошени и размазани. Тед изливаше гнева си към Досън върху автомобила.

Жалко, помисли си Аби. Колата беше истинско бижу. Но пък не беше негова, а и на Тък така му олекваше.

Решил, че е приключил, Тед напусна работилницата и тръгна към брат си. Стъпваше някак по-стабилно, въпреки затрудненото дишане и все още дивия поглед. В един миг Аби си помисли, че брат му ще вдигне оръжието си и ще го гръмне, ей така от яд.

Само че Аби не бе станал водач на семейството с отстъпване, дори когато брат му откачаше. Продължаваше да стои небрежно облегнат на пикапа и очакваше онзи да приближи. Зае се да почиства зъбите си с нокът и като приключи, огледа пръста си.

— Свърши ли? — попита той и вдигна поглед към брат си.

Досън стоеше на кея зад хотела в Ню Берн, от двете страни на който се виждаха една до друга наредени привързаните лодки. Дойде тук след гробището и остана да погледа залязващото слънце.

Изминалите четири дни го караха да се чувства физически и психически изтощен. Колкото и да се стараеше, не можеше да си представи бъдещето си. Денят утре, а и тези след него му се струваха без всякакъв смисъл и цел. До този момент животът му се движеше по особен начин, воден от особени мотиви, а сега тези мотиви вече ги нямаше. Аманда, а и Мерилин Бонър го бяха освободили. Тък беше мъртъв. Какво да прави от тук нататък? Да продължи ли така, както е било досега? Да се върне ли на същата работа? Или да се огледа за нова? Стрелките на компаса му бяха загубили опорните си точки.

Знаеше, че трудно ще намери отговорите тук. Изправи се и бавно пое към фоайето на хотела. Полетът му беше рано сутринта в понеделник, трябваше да стане много преди зазоряване, за да остави наетата кола и да влезе в летището навреме. Ако нямаше закъснение, щеше да е в Ню Орлиънс преди обяд, а оттам и у дома.

Качи се в стаята си и се просна на леглото така, както си беше облечен, самотен както винаги досега, потънал в спомена за докосването на устните на Аманда. Може би ще й трябва време, пишеше Тък в писмото си. Последната му мисъл, преди да потъне в неспокойния си сън, бе, че има надежда Тък да се окаже прав.

Джаред спря на светофара и хвърли поглед към баща си в отражението на огледалото за задно виждане. Дали пък не се опитва да се спиртоса, запита се момчето. Когато преди няколко минути стигна в клуба, завари Франк да се подпира с блуждаещ поглед на една от колоните пред входа. Дъхът от устата му бе в състояние да запали скарата в задния им двор. Вероятно това бе причината и да не говори. Сигурно си мислеше, че така ще успее да скрие колко е пиян.

Момчето беше свикнало вече с тези неща. Проблемът на баща му не толкова го дразнеше, колкото го натъжаваше. Обикновено майка му се затваряше в себе си — стараеше се да се държи нормално, докато мъжът й се олюляваше мъртвопиян из къщата. Не си заслужаваше да се ядосва, но Джаред знаеше, че дълбоко в себе си тя ври от гняв. Правеше усилия да запази приличен тон, но щом баща му седнеше в някоя от стаите, тя ставаше и отиваше в друга, сякаш нямаше нищо по-естествено от това.

Тази вечер щеше да е грозна картинка, но щеше да остави Лин да се оправя, стига тя да се прибере, преди баща му да заспи. Джаред вече беше звънял на Мелъди и се разбраха да отидат да плуват у един приятел.

Най-сетне светофарът светна зелено и зает с мислите си за Мелъди по бикини, Джаред натисна педала на газта, без да види, че друга кола вече се носи по улицата от едната му страна.

Колата се вряза с трясък в неговата и стъкла и парчета се разлетяха във всички посоки. Част от рамката на вратата се изкриви навътре и го притисна в мига, в който предпазната възглавница се изду с пукот. Цялото му тяло подскочи, но коланите здраво го държаха за седалката, главата му се люшна при завъртането на колата. Умирам, мина през ума на момчето, докато се бореше за глътка въздух.

Когато най-сетне колата спря да се движи след удара, мина време, докато Джаред разбере, че може да диша. Гърдите го боляха, едва мърдаше главата си и си мислеше, че ще се задуши от силната миризма, отделила се при раздуването на въздушната възглавница.

Направи опит да се раздвижи, но пронизващата болка в гърдите го спря. Хлътналата към него рамка на вратата и изкривеният волан не му позволяваха да мръдне и той потърси с поглед начин да се измъкне. Приплъзна се бавно встрани и натискът върху тялото му мигновено намаля.

Виждаше от мястото си как колите наоколо са спрели, хора излизаха навън, някои търсеха вече помощ по мобилните си телефони. През дупките в предното стъкло се виждаше как предният капак на колата се е вдигнал като палатка.

Някак отдалеч до слуха му стигаха гласовете на хора, които му казваха да не се движи. В този миг се сети за баща си и с периферното си зрение забеляза, че лицето му е покрито с кръв. Едва тогава изкрещя.

Аманда имаше още един час път до Дърам, когато мобилният й телефон иззвъня. Тя протегна ръка към седалката до себе си, където беше оставила чантата си, и известно време порови, докато го открие.

Докато слушаше треперливия разказ на Джаред за случилото се, усети как се вледенява и постепенно се парализира. Успя да схване от разкъсаните изречения, че линейката вече е дошла, защото Франк е целият в кръв. Той самият бил добре, но хората настоявали да се качи в линейката с Франк. Щели да ги закарат в Университетската болница на „Дюк“.

Аманда стискаше телефона. За първи път след смъртта на Беа усети как в дъното на стомаха й се свива топка страх. Истински срах, който ти пречи да чувстваш и да мислиш за каквото и да било друго.

— Пристигам — успя да промълви тя. — Ще съм при вас при първа възможност…

Неясно защо връзката прекъсна. Тя набра отново, но не получи отговор.

Натисна педала на газта и мина в следващата лента, задминавайки колата пред нея, премигвайки с фарове. Трябваше веднага да отиде в болницата. За съжаление потокът коли на прибиращите се след уикенда ставаше все по-гъст.

След краткото пътешествие до къщата на Тък Аби усети неистов глад. Докато тялото му се бореше с инфекцията, не му се ядеше, но сега апетитът му се беше върнал, сигурен знак, че антибиотикът действа. В „Ъруинс“ той си поръча чийзбургер с гарнитура от лучени кръгчета и пържени картофи с чили сос. Излапа всичко в чинията и си помисли, че ще има място и за парче сладкиш, а по-късно и за един сладолед.

Тед обаче не се справяше с храната пред себе си. Той също си поръча чийзбургер, но откъсваше малки парчета и дълго ги дъвчеше. Разбиването на колата очевидно бе изцедило и малкото му сили.

Докато чакаха да им донесат храната, Аби позвъни на Канди и този път тя вдигна още при първото позвъняване. Поговориха малко и тя му каза, че вече е на работа, извини се, че не е отговорила на предишните му позвънявания, подхвърли нещо за проблеми с колата. Ако се съдеше по гласа й, се радваше да го чуе и пофлиртува с него като преди. Почувствал се доста по-добре от чутото, Аби се запита дали пък не си е въобразил някои неща за държането й предишната вечер.

Благодарение на храната или на общото му възстановяване, но още докато се хранеше, се върна мислено към разговора с момичето. Нещо го смущаваше. Първо тя не спомена проблеми с телефона, а с колата. Колкото и заета да е била, ако искаше, можеше да отговори на звъненето му. Имаше нещо.

Брат му се надигна от мястото си и отиде до тоалетната. Погледна го, докато се връщаше, и му хрумна, че Тед като нищо можеше да играе в някой евтин филм на ужасите с този вид. Останалите посетители бяха забили поглед в чиниите си, сякаш нищо не забелязваха, и Аби се ухили доволно. Не беше лошо да си от семейство Коул.

Не спираше обаче да мисли за Канди и разговора си с нея.

Франк и Джаред са претърпели катастрофа.

Думите се въртяха в съзнанието на Аманда като на лента и тревогата й нарастваше с всяка следваща минута. Кокалчетата на пръстите й бяха побелели от стискането на волана. Включваше и изключваше фаровете, сигнализирайки на колата отпред да й даде път.

Отведени са с линейка. Джаред и Франк пътуват към болницата. Съпругът и синът й…

Най-сетне шофьорът пред нея реши да се изнесе в съседната лента и Аманда профуча покрай него, скъсявайки разстоянието между себе си и колите в далечината.

Напомняше си, че Джаред звучеше разстроен, но иначе беше добре.

Но кръвта, дето…

Джаред бе споменал, че Франк бил целият в кръв. Напразно се опитваше да набере отново сина си. Напомни си, че в линейката и в спешното отделение е забранено да се използват мобилни телефони. Освен това лекари и парамедици сигурно вече са ги поели. Когато Джаред най-сетне й отговори, щеше да стане ясно, че напразно се е паникьосала. След време бързането й като луда по магистралата ще бъде повод за шеги около масата.

Всичките й опити да се свърже завършваха с препращане към гласовата поща и стомахът й се свиваше все повече и повече. Неясно защо реши, че катастрофата е била сериозна, много по-сериозна от това, което Джаред описа. Нямаше обяснение за подобно заключение, но мисълта не я напусна.

Пусна апарата на седалката до себе си и натисна газта. Залепи се за колата отпред, докато не й направиха път.

19

Досън сънуваше, че е на платформата и серията от експлозии люлее неудържимо съоръжението, но наоколо цареше мъртвешка тишина и събитията се развиваха като на забавен кадър. Пред очите му цистерната се разпори и мощни пламъци се стрелнаха нагоре, придружени от гъст черен дим, който заприлича на огромна гъба. Вълните се плискаха по повърхността на платформата, събаряйки всичко по пътя си, измъкваха стълбовете и машините от гнездата им. При следващите експлозии телата на работниците, оказали се навън, полетяха, размахали ръце и крака, към водата. Огънят поглъщаше палубата бавно и постепенно. Всичко около него се рушеше и изчезваше.

Той обаче не помръдваше от мястото си, недокоснат от вълните и пламъците, от летящите предмети, които незнайно защо го отминаваха. Право пред него, близо до крана, от мазния дим изплува силуета на мъж, но и него като Досън случващото се сякаш не го засягаше. За част от секундата черната пелена увисна над него, но бързо се оттегли. Досън зяпна от изненада, разпознал чернокосия мъж със синьото шушляково яке.

Непознатият спря. Поради разстоянието чертите на лицето му бяха неясни. Досън искаше да му извика, но гърлото му не издаде никакъв звук. Искаше да приближи, но краката му сякаш бяха залепнали. Двамата се гледаха и макар да бяха далеч един от друг, Досън сякаш го позна.

Събуди се, чувствайки как адреналинът кара кръвта да бие в слепоочията му. Намираше се в стаята си в хотела в Ню Берн на брега на реката и макар да знаеше, че това е само сън, почувства как изтръпва от неприятното усещане. Седна в леглото и протегна крака към пода.

Часовникът показваше, че е спал около час. Слънцето навън се бе спуснало към хоризонта и цветовете на предметите в стаята вече бяха приглушени.

Като насън…

Досън се изправи и се огледа — видя портфейла си и ключовете за колата до телевизора. Те очевидно му напомниха нещо, защото започна да проверява съдържанието на джобовете на костюма. Провери отново всичките, за да се увери, че не бърка. Най-сетне грабна портфейла и ключовете и се спусна надолу по стълбите към паркинга.

Прегледа всеки сантиметър от колата под наем, като не пропусна нищо — жабката, багажника, пода и пролуките между седалките. Постепенно започна да си спомня какво се беше случило по-рано през деня.

Беше оставил писмото от Тък на тезгяха в работилницата на Тък. Майката на Аманда бе минала и вниманието му се насочи към дъщеря й на верандата, ето защо забрави да си прибере писмото.

Значи беше останало на тезгяха. Можеше и да не го прибере, разбира се… само че това беше немислимо. Последното писмо от Тък, последният му подарък, и Досън искаше да го занесе у дома.

Чудесно знаеше, че Тед и Аби обикалят града, за да го намерят, но това трудно щеше да го спре. Много скоро той вече пресичаше с колата моста към Ориентъл. Щеше да стигне за четирийсет минути.

Алан Бонър пое дълбоко дъх, преди да прекрачи прага на „Тайдуотър“. Беше очаквал да види повече хора в този час. Няколко души седяха пред бара и още няколко — около билярдната маса в дъното. Само на една от масите в заведението имаше двойка, която в момента приготвяше парите за сметката си и всеки момент щеше да си тръгне. Изобщо не приличаше на съботните вечери, пък дори и на петъчните. От джубокса се носеше спокойна музика, телевизорът недалеч от касата също бе включен и на Алан вътре му се видя дори уютно.

Канди забърсваше плота на бара и му се усмихна, щом го видя, после помаха и с кърпата си. Беше с дънки и фланелка с къси ръкави и макар да не бе наконтена като друг път, пак беше най-красивото момиче в града. При мисълта, че иска да я покани на вечеря, пеперудите се разлетяха в стомаха на Алан.

Стоя известно време нерешително. Никакви извинения. Ще седне на столче пред бара и ще се държи нормално, ще поведе лек разговор, докато стигне до въпроса за срещата. Напомни си, че тя флиртуваше с него, и макар че може би си е флиртаджийка по природа, той беше сигурен, че във вниманието й към него има нещо повече. Сигурен беше. Пое си отново дъх и тръгна към нея.

Аманда връхлетя във фоайето на спешното отделение на университетската болница на „Дюк“ и обиколи с поглед лицата на тълпата от пациенти и близките им. Не беше спирала да набира телефоните на Джаред и Франк, но очевидно никой от тях не бе в състояние да вдигне. Най-сетне, в пълното си отчаяние, позвъни на Лин. Дъщеря й все още беше край езерото Норман, на няколко часа път оттук. Момичето изтръпна при новината и обеща да се прибере час по-скоро.

Застанала на прага, Аманда оглеждаше помещението с надеждата да зърне сина си. Молеше се тревогата й да е била напразна. Изведнъж, за своя огромна изненада забеляза в дъното Франк. Той се изправи и тръгна към нея. Видя й се не така тежко пострадал, както очакваше. Тя надникна зад рамото му, мъчейки се да види сина си. Но него го нямаше.

— Къде е Джаред? — попита тя, когато Франк я наближи. — Добре ли си? Какво се случи?

Тя не спираше да сипе въпросите си, но той я улови за ръката и я поведе навън.

— Приеха Джаред — рече. Часове бяха минали, откакто беше в клуба, но все още заваляше думите. Тя виждаше колко се старае, но дъхът и потта му миришеха на бира. — Нямам представа какво става. Май и лекарите нямат становище засега. Една от сестрите спомена нещо за кардиолог.

Думите му я хвърлиха в нова тревога.

— Но защо? Какво не е наред?

— Не зная.

— Ще се оправи ли?

— Изглеждаше добре, когато пристигнахме тук.

— Защо викат тогава кардиолог?

— Не ми казаха.

— По телефона той спомена, че ти си окървавен.

— Ударих си носа здраво — попипа той раната, около която се бе образувала голяма подутина, — но бързо спряха кръвта. Нищо особено. Ще се оправя.

— Защо не вдигаше телефона си? Звънях поне сто пъти.

— Мобилният ми е останал в колата…

Аманда вече не слушаше. Опитваше се да премисли чутото досега. Джаред беше приет. Синът й беше пострадал. Нейният син, а не съпругът й. Джаред. Първородният й…

Чувстваше се така, сякаш някой я беше изритал в стомаха, а от Франк направо й се повдигаше. Тя мина покрай него и се насочи към сестрата на рецепцията. Овладя с огромно усилие обзелата я истерия и поиска да я информират за състоянието на сина й.

Сестрата не можа да й каже нищо повече от онова, което знаеше Франк. Пияният Франк. Гневът я заля като торнадо. Тя удари длани върху бюрото и изплаши всички присъстващи.

— Искам да знам какво става със сина ми! — изкрещя тя. — И искам отговор сега!

Проблеми с колата, помисли си за кой ли път Аби. Откакто говори с Канди, този въпрос не му даваше мира. Ако наистина е имала проблеми с колата, как е отишла на работа? И защо не му се обади да я закара до „Тайдуотър“ или до вкъщи?

Дали някой друг не е свършил тази работа? Например онзи от бара?

Не може да е била толкова глупава. Естествено, можеше да й се обади, за да я попита, но имаше по-добър начин да разнищи тази работа. „Ъруинс“ не беше много далеч от малката къща, където живееше Канди, и нищо не му пречеше да отскочи дотам и да види дали колата е отпред. Ако наистина е там, значи онзи я е закарал на работа, тогава наистина щеше да има за какво да си поговорят.

Хвърли няколко банкноти на бара и даде знак на Тед да го последва. Брат му почти не продума по време на вечерята, но Аби имаше усещането, че е по-добре, въпреки слабия му апетит.

— Къде отиваме? — попита по едно време Тед.

— Искам да проверя нещо.

Домът на Канди бе на няколко минути път на малка, почти безлюдна улица. Къщата беше истинска съборетина, с алуминиеви тараби отпред и опасана от прорасли храсталаци. Не беше нещо особено, но на Канди очевидно не й правеше впечатление. Не си бе направила и труда да я постегне малко.

Спряха наблизо и Аби видя, че колата липсва. Може да са я поправили, реши той. Докато седеше в кабината на пикапа, усети, че нещо не е наред. Нещо липсваше и му трябваха няколко минути да се сети какво.

Липсваше статуята на Буда, която Канди държеше на перваза на прозореца, почти скрит от храстите. Винаги беше казвала, че й носи късмет. Нямаше причина да го няма сега. Освен ако…

Той отвори вратата и влезе. Тед му хвърли въпросителен поглед.

— Връщам се след минута.

Аби мина през храстите и се качи на верандата. Приближи лице до стъклото на прозореца и се увери, че фигурата наистина я няма. Всичко останало си беше както преди, но това нищо не значеше, защото Канди бе наела къщата заедно с мебелите. Липсата на статуетката беше тревожна.

Заобиколи къщата, надничаше във всеки прозорец, но пердетата прикриваха голяма част от стъклата. Не можа да разбере почти нищо.

Най-сетне, отегчен от обикалянето, просто ритна задната врата, точно както Тед изрита вратата в на къщата на Тък.

Прекрачи прага, питайки се какво, по дяволите, бе замислила Канди.

Точно както след пристигането си преди петнайсет минути, Аманда застана пред сестрата на рецепцията и попита дали има нова информация за сина й. Жената търпеливо обясни, че вече е казала всичко, което знае: Джаред е приет за лечение и е повикан кардиолог за консултация. Лекарите знаят, че родителите са тук и чакат мнението им. В гласа й звучеше съчувствие и Аманда само кимна в знак на благодарност.

Стоеше в чакалнята на болницата, но сякаш още не бе осъзнала напълно какво прави тук, как се случи така. Думите на Франк и на медицинската сестра звучаха в ушите й, но не значеха нищо за нея. Не искаше да й казват какво става, искаше само да види и да говори с Джаред. Имаше нужда да чуе гласа му, да види, че е добре, и когато Франк се опита да постави длан на гърба й, за да я успокои, тя се дръпна като опарена.

Защото причината Джаред да е тук беше Франк. Ако не се беше напил, синът й щеше да си остане вкъщи или да е навън с някое момиче или с приятел. Щеше да е далеч от проклетото кръстовище и нямаше да лежи сега в болница. Беше отишъл да помогне на баща си. Той беше човекът с чувство за отговорност.

Докато Франк…

Не можеше да търпи гласа му, не искаше да го вижда. Едва се сдържаше да не се разкрещи срещу него.

А и стрелките на часовника на стената се местеха едва-едва.

След време, сторило й се цяла вечност, тя чу, че вратата към отделенията се отвори, и видя лекар с дрехи от операционна, който приближи сестрата зад бюрото, а тя посочи в тяхна посока. Аманда застина на място и изчака лекарят да приближи. Опита се да разгадае по изражението на лицето му какво ще каже. Но напразно.

Тя се изправи и Франк я последва.

— Аз съм доктор Милс — рече човекът и им даде знак да го последват към вратата, която водеше към съседен коридор. Щом тя се затвори зад тях, човекът спря. Въпреки посребрената му коса Аманда видя, че всъщност е по-млад от нея.

Вероятно щеше да има нужда от повече от един разговор, за да осъзнае цялостната картина, но засега разбра следното: въпреки първоначалното си усещане Джаред е пострадал тежко от извилата се навътре ударена врата. При прегледа лекарят от спешното чул посттравматичен шум на сърцето и го приели, за да го следят известно време. Много скоро състоянието на Джаред се влошило. Човекът спомена и нещо за цианоза, за това, че се наложило да сложат венозен пейсмейкър, но за съжаление, сърцето прогресивно губело капацитета си. Лекарят предполагаше, че трикуспидалната клапа е разкъсана, и има нужда да бъде сменена. Джаред вече бил с байпас, но имали нужда от подписите им, за да предприемат сърдечна операция. В противен случай момчето било обречено, не скри лекарят.

Джаред ще умре.

Аманда потърси опора в стената до себе си, докато лекарят местеше неспокойно поглед от нея към Франк.

— Нуждаем се от писменото ви съгласие — продължи доктор Милс.

В този момент Аманда се сети, че той най-вероятно е подушил миризмата на алкохол, която струи от Франк. Искрено намрази съпруга си в този момент. Тръгна като насън и старателно и решително написа името си. Сякаш ръката не беше нейна.

Доктор Милс ги поведе към друга част на болницата и ги остави в празна стая, където можеха да чакат. Аманда имаше усещането, че мозъкът й е като вкочанен.

Джаред трябва да бъде опериран, иначе ще умре.

Не беше възможно. Джаред е само на деветнайсет. Целият живот е пред него.

Тя затвори очи и се строполи в най-близкия стол в безуспешни усилия да проумее събитията. Целият й свят се сгромоляса.

Точно днес последното, което искаше Канди, беше това.

Младият мъж в края на бара — Алан, Алви, или както му беше името, се канеше да я покани на среща. Най-лошото бе, че тази вечер бизнесът беше много слаб и тя едва щеше да събере пари, за да напълни резервоара на колата.

— Ей, Канди? — Пак онзи от края на бара. Беше се навел като просещо кученце. — Може ли още една бира?

Тя побърза да се усмихне насила, отвори поредната бутилка и тръгна да му я занесе. Тъкмо стигна до мястото му и той отвори уста да зададе своя въпрос, когато фаровете на нечия кола блеснаха през входа. Очевидно някой паркираше пред самата врата.

Известно време никой не влезе и Канди въздъхна с облекчение.

— Канди? — върна я гласът на младия мъж към действителността. Той отметна кичура, спуснал се над челото му.

— Извинявай, кажи?

— Попитах те как си, как мина денят ти?

— Прелест! — въздъхна тя. — Направо нямам думи.

Франк седеше и се полюляваше на стола срещу нея с блуждаещ поглед. Аманда правеше всичко възможно да се прави, че той не съществува. Много трудно й беше да се концентрира — единствената й мисъл бе Джаред. В съзнанието й се нижеха един след друг спомени с него. Колко мъничък й се виждаше през първата седмица след раждането си. Помнеше как вчесваше косата му и слагаше обяда в кутията му с картинка от „Джурасик парк“ на капака в първия ден, когато тръгна на детска градина. Колко притеснени бяха всички преди първата му танцова забава в училище. Как въпреки постоянните й напомняния пиеше прясно мляко направо от кутията. Звуците на болницата и на живота в нея я връщаха от време на време към реалността. Тогава ужасът от това, което може би го чакаше, я стисваше за гърлото.

Преди да си тръгне, лекарят ги беше предупредил, че е възможно операцията да продължи часове, дори и след полунощ, а на нея много й се искаше някой да й каже какво става междувременно. Имаше толкова неща, които не разбираше. Най-голямото й желание бе някой да я прегърне и да й обещае, че малкото й момче, което вече беше голям мъж, ще оздравее.

Аби стоеше в спалнята на Канди със здраво стиснати устни.

Гардеробът й беше празен. Чекмеджетата — също. Липсваше и козметиката й от банята.

Нищо чудно, че не му бе вдигала телефона по-рано през деня — събирала си е багажа. И защо, когато най-сетне вдигна, не му спомена за проклетия си план да напусне града?

Само че никой не изоставя Аби Коул. Никой.

Дали пък не е заради новото й гадже? Може би планират да избягат заедно?

Мисълта за подобно нещо беше достатъчна, за да го накара да излети от къщата. Заобиколи ниската сграда и тръгна към пикапа. Трябваше час по-скоро да отиде в „Тайдуотър“.

20

Досън пътуваше в непрогледен мрак. Отдавна не беше карал в такава тъмнина — никаква луна, единствено безкрайна тъмнина, пронизвана тук-там от слабото проблясване на звездите над него.

Вече наближаваше Ориентъл, но не можеше да се отърве от усещането, че прави грешка с това връщане назад. Трябваше да мине през града, за да стигне до дома на Тък, а знаеше, че братовчедите му може да са зад всеки ъгъл.

Право пред него отвъд завоя, променил живота му завинаги, Досън видя над дърветата заревото на лампите на града. Ако искаше да се откаже, сега беше моментът.

Неусетно вдигна крак от педала на газта и щом колата бавно намали, усети, че го наблюдават.

Аби стискаше здраво волана на пикапа, докато гумите свиреха по улиците на града. Направи рязък завой и навлезе в паркинга на бара. Наби спирачки и още преди колата да спре напълно, той вече беше на земята. Очевидно предусетил задаващия се бой, за първи път след като потроши стингрея, Тед показа признаци на оживление и последва брат си.

Аби не можеше да се примири с мисълта, че Канди го е лъгала. Очевидно бе планирала от известно време малкото си бягство, като се беше надявала той да не се усети. Време беше да й даде да разбере кой определя правилата тук. Разбра ли, сладурче?

Докато крачеше енергично към входа, забеляза, че мустангът й липсва на паркинга, което означаваше, че е паркирала някъде другаде. Пред дома на някой тип и кой знае колко време двамата са се подигравали зад гърба му. Почти чуваше смеха на момичето и това го вбеси толкова, че извади пистолета си.

Нямаше да я гръмне веднага. Първо тя щеше да разбере съвсем точно кой диктува тук.

Тед до него бе изненадващо стабилен, дори развълнуван. Тиха музика долиташе от джубокса вътре, а неоновата светлина, опасваща името на заведението, осветяваше лицата им в червено.

Аби кимна на брат си, преди да вдигне крак, за да ритне вратата.

Досън забави скоростта и колата вече направо пълзеше, усещаше как нервите му са напрегнати до краен предел. В далечината ясно виждаше светлините на Ориентъл. Връхлетя го чувство за „дежавю“, сякаш вече знаеше какво предстои, но дори да искаше, беше безсилен да спре.

Наведе се над волана. Ако присвиеше очи, щеше да различи очертанията на магазинчето, покрай което бе минал сутринта по време на кроса. Осветен от прожектори, върхът на Първа баптистка църква се извисяваше над градския бизнес център. Халогенните улични лампи хвърляха неестествена светлина върху макадамената настилка и очертавайки пътя към дома на Тък, сякаш намекваха, че той все пак няма да успее да стигне дотам. Звездите, които доскоро виждаше, вече бяха изчезнали, а небето над града му се видя неестествено черно. Вдясно право пред него, в самия център на завоя, се виждаха очертанията на ниска сграда, издигната на мястото на групата дървета. Досън огледа местността в очакване на… нещо. Почти веднага бе възнаграден с едва доловимо раздвижване пред прозореца на колата.

Силуетът стоеше на границата между тъмнината и лъча на предния фар. Тъмнокосият.

Видението.

Случи се толкова бързо, че Алан дори не разбра какво става.

Както си говореше с Канди — или поне се опитваше да завърже разговор — и тя идваше да му донесе следващата бира, вратата на бара се отвори с такъв трясък, сякаш щеше да изскочи от пантите.

Той не бе успял да мигне и Канди вече реагира. По лицето й пробягна сянка и очевидно разпознала новите посетители, пусна бутилката, като успя да промълви само:

— Мамка му!

Шишето се разби на пода на хиляди парченца, а Канди, пищейки, вече тичаше с всички сили в обратна посока.

Откъм гърба на Алан се разнесе силен рев, който отекна в помещението:

— Коя, по дяволите, си мислиш, че си?

Алан се сви, сякаш да се предпази от нещо, което не виждаше, и забеляза, че момичето тича към офиса зад бара. Чудесно знаеше, че от съображения за сигурност вратата на този офис е от подсилена стомана и с яки болтове.

С ужас проследи как Аби, който също знаеше къде се опитва да се скрие Канди, се спуска след русата й опашка.

— А, не! — ревеше онзи. — Да не си посмяла!

Момичето хвърли ужасен поглед през рамо, улови вратата и успя да се провре през процепа.

Затръшна я в мига, в който Аби опря длан на барплота и се прехвърли от другата му страна. Чаши и бутилки по пътя му се разхвърчаха във всички посоки. Единият му крак закачи касата и тя се стовари шумно на земята.

Той все пак запази равновесие.

Скочи на пода с леко олюляване, но забърса с рамо рафтовете под огледалото и бутилките по тях се изтърколиха като кегли за боулинг.

Вече нищо не можеше да го спре. Бързо се съвзе и с един скок се озова пред вратата на офиса. Алан проследи и регистрира всичките му движения с нереалистична педантичност. Едва сега осъзна обаче какво всъщност се случва и го обзе луда паника.

Това не е филм.

Аби думкаше по вратата и се опитваше да я избие с рамо.

— Отвори проклетата врата! — ехтеше грубият му глас на вбесено животно.

Случва се наистина.

Чуваше истеричните писъци на Канди откъм заключения офис.

Божичко…

Мъжете около билярдната маса в дъното на бара се стрелнаха презглава към аварийния изход, изпускайки щеките си по пътя. Тъкмо звукът от съприкосновението им със земята сепна Алан и сърцето му подскочи в гърдите, събуждайки първичния инстинкт за самосъхранение.

Трябваше да се разкара оттук.

И то час по-скоро!

Скочи от стола, сякаш някой го убоде с шиш за лед, олюля се от рязкото движение и потърси опора в барплота. Погледът му потърси входа и през зейналата му врата зърна примамливата лента на пътя отвън.

Сега думкането на Аби и крясъците му, че ще пречука Канди, ако не отвори, останаха на заден план. Едва забелязваше дори преобърнатите маси и столове. Мислеше единствено как да се добере до спасителната врата и час по-скоро да изчезне от „Тайдуотър“.

Чу как подметките на маратонките му скърцат по бетонната настилка, но отворът на вратата беше все така далеч. Също като една от онези магически врати в лунапарковете…

— Остави ме на мира! — стигна до него писъкът на Канди.

Не видя Тед, нито стола, който бе вдигнал, докато не усети, че го шибва в краката, и се просна по лице на земята. Опита се безуспешно да се задържи на крака и заби чело в твърдия под. Бяла светлина проблесна пред очите му и той за миг загуби съзнание.

Много бавно предметите започнаха отново да добиват очертания.

Докато се мъчеше да освободи краката си от стола, усети в устата си вкус на кръв и се опита да вдигне глава. Нечия твърда подметка бе притиснала лицето му, като токът направо се бе врязал в челюстта му.

Лудият Тед Коул бе надвесен над него с насочен към главата му пистолет и развеселено лице.

— Ти къде си мислиш, че отиваш?

Досън спря встрани от пътя. Докато излизаше от колата, очакваше фигурата на човека да изчезне, но тъмнокосият не помръдваше от мястото си сред високата трева. Не беше далеч, на около петдесетина метра, съвсем достатъчно, за да различи шушляковото яке, леко издуто от нощния бриз. Въпреки високата трева, ако изтичаше, Досън щеше да стигне непознатия за не повече от десет секунди.

Знаеше, че не си въобразява. Чувстваше го. Така ясно, както долавяше ударите на сърцето си. Без да откъсва поглед от силуета пред себе си, Досън протегна ръка през прозореца и изключи мотора на колата и светлините на фаровете. Бялата фланелка под якето на мъжа се открояваше в мрака. Лицето му обаче, както обикновено, бе в сянка и Досън не можеше да различи чертите му.

Той слезе от пътя и тръгна бавно по чакълената настилка на банкета. Онзи не помръдваше.

Без да сваля очи от човека отпред, Досън тръгна бавно към него. Направи пет стъпки. После десет. Петнайсет. През деня нямаше начин да не види лицето му. Мракът пречеше да различи дори очертанията му.

Крачеше уверено, докато приближи достатъчно, та с един скок да се озове до него.

Продължаваше да го следи с поглед и тъкмо се питаше дали да не ускори крачка, когато онзи отстъпи крачка назад.

Досън спря. Онзи — също.

Следващата крачка напред доведе до следваща стъпка назад отсреща. Две бързи крачки напред и като в огледало последваха две крачки назад.

Забравяйки всяка предпазливост, Досън се затича. Тъмнокосият се извърна и също побягна. Досън ускори темпото, но разстоянието между двамата не се скъси, а шушляковата материя на якето вече се вееше.

Досън затича още по-бързо и в този момент непознатият смени посоката, поемайки успоредно на пътя. Досън го следваше по петите. Движеха се по посока на ниската квадратна сграда на върха на завоя към Ориентъл.

Завоят…

Мъжът не увеличаваше скоростта, но и не сменяше вече посоката. За първи път Досън изпита усещането, че този човек има някаква цел и просто го води към нея. Имаше нещо абсурдно в цялата работа, но съсредоточен в преследването, той нямаше време да го обмисли.

Подметката на Тед притискаше здраво лицето на Алан до бетона на пода. Ушите му бяха като премазани, а ръбовете на тока сигурно бяха разранили вече лицето му. Дулото на насочения към него пистолет му се стори огромно и му пречеше да вижда всички предмети наоколо. Внезапно Алан усети слабост в стомаха. Ще умра, мина светкавично през ума му.

— Нали го виждаш това тук? — размаха леко оръжието Тед, без да го изпуска от мушка. — И да те пусна, няма да се опитваш да се измъкнеш, нали?

Алан се опита да преглътне, но гърлото му беше пресъхнало и нищо не се получи.

— Не — чу се той да изграчва.

Тед премести още малко тежестта на тялото си върху крака, който притискаше главата му и Алан изскимтя. И двете му уши горяха, притиснати сякаш от покрити с шкурка дискове. Все пак успя да извие очи към Тед и докато го молеше за милост, забеляза, че свободната от оръжие ръка е в гипс, а лицето му е подуто и насинено. Какво ли го беше сполетяло?

Алан се опита да измъкне крака си от стола и бавно се надигна въпреки силната болка в коляното. Вратата зееше отворена на не повече от половин метър.

— Не си го и помисляй — изрева Тед и тръгна към бара. — Чу ли?

Куцукайки, Алан го последва. Аби продължаваше да стои пред вратата на офиса, ругаеше и се опитваше да отвори, налитайки отгоре й. По едно време изви глава и втренчи безумен поглед към Алан, чиито вътрешности се свиха за пореден път.

— Държа тук гаджето ти! — кресна Аби.

— Не ми е гадже — изписка истерично Канди. — Повиках полиция!

Аби вече беше тръгнал към Алан, но той не можеше да мръдне поради близостта на Тед, който не сваляше пистолета от главата му.

— Мислехте си, че ще се изнижете, така ли? — попита Аби.

Алан отвори уста да каже нещо, но страхът го бе парализирал напълно.

Аби се наведе и вдигна една от изпуснатите щеки за билярд. Намести я в дланта си, все едно държи бухалка, и продължи напред очевидно полудял и загубил всякакъв контрол.

Господи, не, моля те, Господи…

— Мислехте си, че няма да разбера ли? Че не знам какво сте намислили? Видях ви още в петък вечерта!

На няколко стъпки от него Алан стоеше вцепенен, неспособен да се помести, само очите му следяха вдигнатата във въздуха дървена пръчка. Тед отстъпи, за да освободи пътя.

Божичко…

— Не знам за какво говориш — със стиснато гърло успя да промълви Алан.

— У вас ли остави колата си? — попита Аби. — Там ли е?

— Ама… аз…

Аби пристъпи, размахвайки щеката, и преди Алан да успее да отговори, пръчката се разби в черепа му. Всичко пред очите му избухна в ослепителна светлина и после потъна в мрак.

Строполи се на земята. Аби замахна отново с щеката и посъвзел се, Алан се опита да вдигне ръка, за да се предпази. С ужас чу ужасяващия звук от чупенето на кост. Само миг по-късно подкованият ботуш на Аби стъпи върху лицето му. Тед вече го риташе в бъбреците и с всеки удар в главата на Алан избухваше агонизираща болка.

Той започна да пищи — ударите валяха един след друг.

Тичайки през високата трева, те бяха съвсем близо до ниската грозна сграда. Досън видя паркирани отпред няколко коли и пикапи и за първи път забеляза мътната червена светлина над входа. Постепенно се насочиха натам.

Докато непознатият се движеше леко и без видимо усилие пред него, в съзнанието на Досън започна да се заражда усещането, че този човек му е познат. Спокойно отпуснатите рамене, ритъмът на движение на ръцете, високото вдигане на коленете… Беше виждал някъде подобна стойка. Не можеше да се сети кой е човекът и къде го е виждал, но усещането, че му е познат, бълбукаше в ума му като мехурчета, които се опитват да излязат на повърхността. Мъжът пред него, сякаш предугадил мислите му, извърна лице и за първи път Досън успя да различи чертите на лицето му. Вече беше сигурен, че го е виждал някъде.

Преди експлозията.

Досън се препъна и докато се опитваше да запази равновесие, почувства как ледени тръпки пролазват по гърба му.

Не, не беше възможно.

Бяха минали двайсет и четири години. След това беше в затвора, освободиха го, започна работа на платформата в Мексиканския залив. Беше обичал и загубил, после отново бе обичал и пак загуби, а мъжът, който му бе дал подслон, почина като стар човек. Непознатият, защото той винаги е бил непознат за него, изобщо не беше остарял. Изглеждаше по същия начин, както когато след дългия ден с пациентите си бе излязъл да потича в онази привечер след лекия дъжд. Това наистина беше той — същото изненадано лице, което бе видял след острия завой на пътя. Тогава пренасяше гумите, които бе поръчал Тък, и се прибираше в Ориентъл.

Случи се именно тук, спомни си Досън за кой ли път. Тук доктор Бонър, съпруг и баща, беше убит.

Пое дълбоко въздух и се спъна отново, но човекът пред него сякаш прочете мислите му. Без да се усмихва, кимна, стигнал вече до чакълената настилка на паркинга. Продължи напред към предната част на сградата. Когато стъпи на паркинга, Досън вече плуваше в пот. Право пред него непознатият — доктор Бонър — беше спрял да тича и стоеше недалеч от входа, облян в призрачната червена светлина на неоновата реклама.

Досън приближи, като не откъсваше очи от доктора, но в този миг привидението хлътна вътре.

Той го последва и само няколко секунди по-късно се озова сред сумрака на заведението, но от доктор Бонър вече нямаше и следа.

За части от секундата Досън се ориентира в обстановката — обърнатите столове и маси, приглушените писъци на някаква жена и силният звук на телевизора. Братовчедите му Тед и Аби стояха надвесени над някакъв мъж на земята и с почти ритуално усърдие го налагаха. По едно време спряха и вдигнаха глави към фигурата му, очертала се на входа. Досън хвърли поглед към човека в краката им и тутакси го позна.

Алан…

Беше виждал това лице на безброй снимки през годините, но сега бе поразен и от удивителната прилика с баща му. Човекът, който се явяваше на Досън през последните месеци, сега го бе довел тук.

Изведнъж всички застинаха. Тед и Аби не можеха да повярват на очите си. Дишаха учестено, впили погледи в новопоявилия се като вълци, прекъснати по време на хранене.

Доктор Бонър неслучайно го беше спасил.

Мисълта проряза съзнанието му в същия миг, когато, съдейки по погледа на Тед, онзи го разпозна. Вдигна оръжието си и стреля, но Досън вече се бе снишил под прикритието на една от масите. Схвана защо беше доведен тук и какво е било изобщо предназначението му.

При всеки удар Алан си мислеше, че го убиват, и този ще е последният.

Не можеше да стане повече, но макар и замаян, усети, че нещо става. От мига, в който непознатият връхлетя в бара, оглеждайки се, сякаш преследва някого, Аби и Тед спряха да го налагат и насочиха вниманието си към новодошлия. Алан не разбираше защо, но щом чу изстрелите, сви глава между раменете си и започна да се моли. Човекът се бе снишил светкавично зад една от масите и Алан не го виждаше вече, но изведнъж чу, а и усети как рикоширалият куршум от оръжието на Тед разтрошава бутилките зад бара. Чу как Аби изкрещя нещо и след миг се разнесе пукот на дърво — беше счупил някакъв стол. Тед не се виждаше наоколо, но се чуваха изстрелите на оръжието му.

Алан беше сигурен, че всеки миг ще умре.

Два от зъбите му бяха на пода, устата му се пълнеше с кръв. Чувстваше, че Аби е счупил с ритниците си поне две от ребрата му. Панталоните му бяха мокри отпред — или се беше подмокрил, или бе започнал да кърви от ударите в бъбреците.

Някъде отдалеч се носеха сирени, но убеден, че часовете му са преброени, дори не им обърна внимание. До слуха му достигаха звуци от трошене на столове и звън на бутилки. Някак отдалеч долови ръмженето на Аби след удар на стъкло в нещо твърдо.

Стъпките на непознатия преминаха край него по посока на бара. Последваха викове и изстрел, който разби огледалото и дъжд от ситни стъкла се изсипа върху проснатия Алан, част от тях се забиха в кожата му. Още един крясък и влачене, той изви от болка, но едновременно с неочаквано секналия му вой се чу тежко тупване в бетонния под.

Нечия глава може би?

Ново движение на крака. От мястото си за наблюдение Алан видя как Тед полита назад и едва не настъпи крака му. Разкрещя се, докато се опитваше да запази равновесие, но в гласа му се долавяха тревожи нотки. Нов изстрел отекна в помещението.

Алан стисна очи от страх и ги отвори в мига, когато пореден стол прелетя във въздуха. Тед стреля напосоки, но непознатият го блъсна с тялото си и лудият политна към стената. Пистолет изтрака върху бетонната настилка и Тед се просна възнак.

С периферното си зрение Алан видя как непознатият се надвесва над него и въпреки опитите на Тед да се измъкне, започва да сипе удар след удар върху брадичката и лицето му. Тед утихна и се чуваше само тежкото дишане на новодошлия…

Сирените наближаваха вече, но Алан знаеше, че помощта пристига късно.

Пречукаха ме, промълви някакъв глас в него и отново му причерня. Внезапно нечия ръка обгърна кръста му и започна да го вдига.

Болката беше неистова. Усети, че се опитват да го изправят на крака. За огромна своя изненада усети как краката му тръгват сякаш сами, докато мъжът почти го повлече към изхода. Вече виждаше отрязъка нощно небе навън през зейналата врата.

Без всякаква причина се чу да изломотва с пресъхнало гърло:

— Аз съм Алан. Алан Бонър.

— Знам — отвърна мъжът. — От мен се очаква да те измъкна оттук.

От мен се очаква да те измъкна оттук.

Почти в несвяст, Тед не можа да осъзнае смисъла на думите, усети какво става почти инстинктивно. Досън щеше да се измъкне за пореден път.

Гневът бълбукаше в него като вулкан, по-силен от самата смърт. С усилие на волята отвори окървавеното си око и видя как, олюлявайки се, Досън пристъпва към изхода. Приятелят на Канди висеше на гърба му. Огледа се за глока. Ето го. Само на няколко сантиметра под една от счупените маси.

Събра сили и се протегна към оръжието. Усети вдъхващата увереност тежест в дланта си. Насочи дулото към гърба на братовчед си. Нямаше представа дали ще има друг шанс.

Прицели се. Натисна спусъка.

21

Към полунощ Аманда вече беше безчувствена. Напълно, физически, емоционално и психически изцедена. Наистина беше на ръба на изтощението. Беше прекарала дълги часове в чакалнята в механично прелистване на списания, без да вижда и да разбира онова, което се мярка пред очите й. От време на време ставаше и крачеше безцелно напред-назад с надеждата, че ще потуши поне малко ужаса, който я стисваше за гърлото, щом помислеше за сина си. Постепенно усети, че тревожността се оттегли и от нея остана само физическата й опаковка.

Преди около час в чакалнята връхлетя изплашената до смърт Лин. Прегърна майка си и я засипа с безброй въпроси, на които Аманда нямаше отговор. Зададе и на баща си безмилостните си въпроси относно инцидента. Някаква кола влязла с голяма скорост на кръстовището, сви той безпомощно рамене. Вече беше напълно изтрезнял и тревогата му за Джаред бе очевидна, но така и не успя да обясни защо Джаред е бил на волана и защо се е намирал точно на това кръстовище.

Аманда не говореше с него, докато чакаха. Лин с положителност забеляза мълчанието между двамата, но отмина този факт без коментар. Самата тя бе изплашена до смърт за брат си. Предложи да отиде да прибере Анет от лагера, но Аманда категорично отказа. Детето беше твърде малко, за да осъзнае какво се е случило, а майка й бе достатъчно честна, за да си даде сметка, че няма сили да се грижи сега за нея. Едва успяваше да крепи себе си.

Двайсет минути след полунощ на деня, сторил й се най-дългият в нейния живот, доктор Милс влезе при семейството. Личеше колко е изморен, но бе успял да свали хирургическата престилка. И тримата се изправиха да го посрещнат.

— Операцията мина добре — започна той направо. — Според нас момчето ще се оправи.

Най-сетне преместиха Джаред в интензивното отделение. По принцип не пускаха там нощем близки на пациенти, но доктор Милс направи изключение за Аманда.

Междувременно Лин закара баща си вкъщи. В резултат на удара в лицето главата го болеше страшно, но той обеща рано сутринта да дойде отново. Лин поиска да се върне в болницата веднага, но майка й нареди да остане в къщи, защото иска да е сама с Джаред.

Следващите няколко часа тя седя до леглото на сина си, заслушана в звуците и пиукането на апаратурата. Кожата му беше с цвета на стара пластмаса, бузите му бяха хлътнали навътре. Нямаше почти нищо общо със сина, когото тя бе отгледала. Тук, в тази необичайна обстановка, пред нея лежеше някакъв непознат — нещо съвършено чуждо на всекидневието им.

Само ръцете му сякаш бяха останали непроменени и тя улови дланта на едната, черпейки сили от топлината й. Докато сестрата сменяше превръзката, Аманда зърна дългия разрез в гърдите му и побърза да отклони поглед.

Лекарят й беше казал, че Джаред най-вероятно ще се събуди късно през деня. Щеше ли да си спомни как е станал инцидентът, както и пристигането си в болницата? Дали се беше изплашил от влошаването на състоянието си? Беше ли питал за нея? Мисълта й подейства така, сякаш някой я бе ударил, и тя се закле, че ще стои тук до него дотогава, докато той се нуждае от нея.

Не беше спала от пристигането си в болницата. Часовете се нижеха един след друг и нямаше никакви признаци, че скоро Джаред ще отвори очи. Усети как ритмичните звуци и жуженето на апаратурата в стаята я приспиват бавно и полека. Тя се наведе напред и опря глава в парапета на леглото. Двайсет минути по-късно сестрата я събуди и предложи да се прибере вкъщи за малко.

Аманда поклати решително глава и впи отново поглед в сина си, опитвайки се да предаде собствените си сили и енергия на измъченото му тяло. За да се успокои, си припомни уверенията на доктор Милс, че Джаред ще оздравее и от тук нататък ще води живот на нормален човек. Защото можеше да бъде и много по-зле, беше подхвърлил лекарят. Тя си повтаряше тези негови думи като заклинание, което ще предпази момчето от по-голямо нещастие.

С първите лъчи на слънцето болницата се оживи. Сестрите предаваха смяната си, започна разнасянето на закуската, лекарите тръгваха на визитация. Сградата се изпълни с нарастващо оживление. Една от сестрите дойде и помоли Аманда да излезе, защото трябва да прегледа катетъра. Тя напусна неохотно стаята и тръгна към кафенето с надеждата, че едно кафе ще й върне малко от силите, от които имаше нужда. Искаше да е там, когато Джаред отвори очи.

Въпреки ранния час завари вътре дълга опашка от хора, които също като нея бяха будували през нощта. Млад мъж на близо трийсет застана зад нея.

— Жена ми ще ме убие — сподели той, когато най-сетне сложиха таблите си на плота.

— Защо мислите така? — вдигна тя вежди.

— Снощи роди и ме изпрати бързо за кафе, главата я боли от кофеиновия глад, а аз не устоях на изкушението и се отклоних, за да надникна при бебетата.

Аманда не успя да сдържи усмивката си.

— Момче или момиче?

— Момче — отвърна мъжът. — Габриел. Гейб. Първо дете ни е.

Аманда се замисли за Джаред. После за Лин и Анет и естествено, за Беа. В тази болница се случиха най-щастливите и най-тъжните събития в нейния живот.

— Честито! — искрено пожела тя на младия баща.

Опашката се движеше едва-едва. Хората не бързаха да избират и да поръчват различни неща за закуска. Когато най-сетне взе чашата с кафе, тя погледна часовника си. Бяха минали петнайсет минути. Сигурна беше, че няма да й позволят да внесе кафето в стерилната стая, ето защо седна на една крайна маса до прозореца и загледа как паркингът се изпълва постепенно с коли.

Изпи кафето си и се отби в тоалетната. Когато се погледна в огледалото, видя една измъчена от тревоги и недоспиване физиономия, която сякаш не беше нейната. Наплиска лицето и врата си със студена вода, след което се опита да пооправи малко външния си вид. С асансьора се качи на своя етаж и пое към стаята на сина си. Пред вратата я пресрещна една сестра.

— Съжалявам, но не можете да влезете — предупреди тя.

— Но защо? — застина Аманда.

Жената не отговори, а и лицето й беше непроницаемо. За пореден път стомахът на Аманда се сви болезнено.

Стоя близо час пред вратата, докато доктор Милс най-сетне се появи.

— Много съжалявам, но настъпиха сериозни усложнения.

— Но аз… Бях с него допреди малко — заекна тя, неспособна да измисли нещо друго.

— Дясната камера не се снабдява с достатъчно кръв.

— Не мога да ви разбера. Обяснете ми, моля ви.

— Синът ви — започна той с мек, изпълнен със съчувствие глас — е получил масивен инфаркт.

Аманда примигна, усетила, че стените на коридора се събират.

— Не! — възкликна тя. — Не е възможно. Той спеше… Възстановяваше се, преди да изляза.

Лекарят мълчеше и тя усети, че се разпада.

— Сам казахте, че ще се оправи. Че операцията е минала добре и ще се събуди днес.

— Много съжалявам…

— Как е възможно да получи инфаркт? — не вярваше тя. — Та той е само на деветнайсет!

— Не съм сигурен, може да се дължи на съсирек, да е резултат от първата травма или травмата на операцията. Това никой не може да определи — обясни доктор Милс. — По принцип не се случва често, но и не е необичайно, когато сърцето е било подложено на толкова тежък удар. — Той докосна ръката й. — Мога да ви уверя обаче, че ако се беше случило другаде, а не в интензивното отделение, той със сигурност нямаше да оцелее.

— Но все пак оцеля, нали? Нали ще се оправи?

— Нищо не мога да обещая. — Лицето на мъжа бе наистина разстроено.

— Как така?

— Не можем да поддържаме синусов ритъм.

— Престанете да говорите като лекар — почти извика тя. — Кажете ми онова, което трябва да знам! Ще се оправи ли синът ми?

За първи път доктор Милс избягна погледа й.

— Сърцето на сина ви няма да издържи… Без… Без определена интервенция. Не мога да кажа докога ще издържи.

Аманда усети, че се олюлява, сякаш всяка от думите му беше пореден удар.

— Нали не ми казвате, че ще умре? — прошепна тя. — Не може да умре. Млад е и е здрав. Направете нещо.

— Правим всичко по силите си — отговори лекарят. Гласът му беше на изморен човек.

Не отново, бе единствената свързана мисъл, която се оформи в измъченото й съзнание. Също като Беа. Но не и Джаред.

— Направете нещо! — едновременно умолително и настоятелно възкликна тя. — Направете операция! Нали можете?

— В момента тя не е решение.

— А какво е решението? Спасете го! — в истерия извика тя.

— Не е толкова просто…

— Но защо?

— Първо трябва да свикам спешно събиране на Съвета по трансплантация.

Аманда усети, че и последните трохи от самообладание я напускат.

— Как така трансплантация?

— Това е решението. — Лекарят хвърли поглед към вратата на стаята, от която беше излязъл преди малко, и продължи: — Синът ви има нужда от ново сърце.

Не след дълго помолиха Аманда да отиде в същата онази чакалня, в която бе останала по време на първата операция на Джаред.

Този път не беше сама, а с още трима души, по чиито лица видя същото напрегнато, изтерзано и безнадеждно изражение като нейното. Тя се строполи на най-близкия стол, опитвайки се напразно да потисне вледеняващото чувство на вече преживяно отчаяние.

Не мога да кажа докога ще издържи.

Господи!

Усети, че не може да търпи повече затвореното пространство на чакалнята. Миризмата на дезинфектант, противната флуоресцентна светлина, издължените тревожни лица… така беше и през дългите седмици и месеци по време на болестта на Беа. Безнадеждност и тревога. Трябваше да излезе навън.

Изправи се отривисто, метна дръжката на чантата си през рамо и се спусна по покритите с теракота коридори към изхода. Озова се на малка терасирана площ и се отпусна на каменната пейка, където пое с пълни гърди прохладата на сутрешния въздух. Извади мобилния си телефон и позвъни на Лин. В този момент тя тръгваше с баща си към болницата. Аманда разказа какво се е случило, докато Франк слушаше на другия апарат. Лин я засипа с десетки въпроси, на които тя естествено нямаше отговор, ето защо я прекъсна и поиска момичето да отиде до лагера на Анет и да прибере сестра си. На Лин й бяха необходими общо три часа на отиване и на връщане и тя възрази, че предпочита да отиде да види брат си.

Аманда обаче беше категорична. Франк мълча през цялото време.

След като приключи разговора с Лин, Аманда позвъни на майка си. Обясни й какво се е случило през последните двайсет и четири часа, което в някаква степен направи този кошмар по-реален, и преди да е свършила, рухна.

— Идвам — заяви лаконично Евелин. — Тръгвам веднага.

Щом Франк пристигна, двамата се качиха на третия етаж при доктор Милс, за да обсъдят възможностите за трансплантация на сърце.

Тя се стараеше да слуша внимателно думите на лекаря, но след това помнеше само два факта.

Джаред може и да не бъде одобрен от комисията — въпреки тежкото му състояние политиката на болницата е да не включват пациент, пострадал при катастрофа, в списъка на чакащите. Затова нямало гаранция, че ще бъде одобрен.

А вторият факт беше, че дори това да се случи, намирането на подходящо сърце и получаването му било въпрос на огромен късмет.

С други думи, шансовете и по двата пункта бяха минимални.

Не мога да кажа докога ще издържи.

Докато крачеха обратно към чакалнята, Франк изглеждаше не по-малко объркан от нея. Нейният гняв и неговата вина издигаха непроницаема стена между двамата. Час по-късно при тях дойде сестра с вестта, че Джаред е стабилизиран засега, и двамата могат да го посетят в интензивното отделение.

Стабилизиран засега.

Аманда и Франк застанаха до леглото на сина си. За нея не беше проблем да види в съзнанието си образа му на дете, както и на младия мъж, в какъвто се беше превърнал, но за нищо на света не можеше да свърже тези образи с картината на безжизненото тяло в леглото тук. Франк шепнеше извиненията си, „дръж се, сине“, и в душата на Аманда изригна вулкан от гняв, който едва удържаше.

Небръснат и съсипан, само за една нощ Франк сякаш бе остарял с поне десет години — олицетворение на нещастието, само дето тя не успя да изпита и следа от съчувствие за вината, която чудесно знаеше, че той изпитва.

Аманда прокара ръка по косата на Джаред, вслушвайки се в ритмичните звуци на апаратите наоколо. Сестрите вършеха задълженията си около останалите болни от другата страна на паравана, нагласяваха накрайниците, проверяваха абокатите и катетрите, все едно това беше най-обикновен ден. Обикновен ден от живота на една болница. Само че какво обикновено имаше тук? Това бе краят на онзи живот на семейството й, с който беше свикнала.

Предстоеше събиране на комисията по трансплантация. Нямаха практика да включват в списъка на чакащите пациенти като Джаред. Отхвърлеха ли кандидатурата му, той щеше да умре.

Лин се появи в болницата с Анет, която притискаше до гърдите си любимата си плюшена маймуна. Сестрите направиха изключение и пуснаха момичетата в интензивното, за да видят брат си. Лин, бледа като платно, пристъпи до Джаред и го целуна по бузата. Анет остави маймунката до него на леглото.

В една от конферентните зали няколко етажа по-горе комисията по трансплантация се събра на извънредно заседание. Доктор Милс изложи случая и проведеното досега лечение, както и спешната нужда от трансплантация.

— Тук пише, че страда от конгестивна сърдечна недостатъчност — обади се един от присъстващите, докато държеше доклада пред себе си.

— Както съм отбелязал в подробния доклад, частично счупване на костта е причинило сериозни увреждания в дясната камера.

— Счупването най-вероятно е резултат от автомобилната катастрофа — продължи членът на комисията. — Общата ни политика е да не трансплантираме сърце на пострадал при катастрофа.

— Само защото те не живеят достатъчно, за да се възползват от новото си сърце — посочи доктор Милс. — Този пациент обаче е оцелял. Той е млад и в добро здраве и има добра здравословна перспектива. Причината за счупването засега е неизвестна и както добре знаем, конгестивната сърдечна недостатъчност не отговаря на изискванията за трансплантация. — Той остави папката и се наведе леко над масата, зад която седяха заседаващите. Спря очи върху лицето на всеки от тях. — Съмнявам се, че този пациент ще издържи повече от двайсет и четири часа. Трябва да го включим в списъка. — Нотки на молба се долавяха в гласа на лекаря. — Много е млад. Нека му дадем шанс да живее.

Няколко души размениха погледи, изпълнени със скептицизъм. Милс знаеше какво мислят. Този случай не само бе в противоречие с политиката им, но и времето беше много малко. Нямаше почти никакъв шанс да се появи навреме донор, което означаваше, че решението, което ще вземат, е без особено значение. Това, което не казаха гласно, беше най-обикновена сметка. Със сигурност беше свързано с пари. Ако включат Джаред, пациентът ще бъде отчетен като успех или неуспех на цялата програма за трансплантация на болницата. От това зависеха допълнителните средства за проучвания и операции, парите за бъдещи трансплантации. А в по-дългосрочен план — повече хора, които ще получат нови сърца, дори ако един живот бъде пожертван сега.

Доктор Милс познаваше колегите си и дълбоко в сърцето си знаеше, че добре разбират факта, че всеки пациент и обстоятелствата около него са уникални. Всички те бяха наясно, че числата невинаги дават цялата картина. Те бяха професионалисти, готови да поемат риск в момента, за да помогнат на един пациент. Милс подозираше, че както за него, така и за повечето от тях това бе причината да се отдадат на медицината. Искаха да спасяват хора и решението им днес бе да направят отново опит в тази посока.

В крайна сметка препоръката на комисията по трансплантация беше единодушна. След час Джаред получи статус 1А, който му даваше приоритет от първа степен… Стига чудото да се случи и да се намери донор.

При вестта за решението на комисията Аманда скочи и прегърна доктор Милс, обгръщайки отчаяно раменете му.

— Благодаря ви — прошепна тя. — Благодаря — повтаряше и повтаряше. Боеше се да каже нещо повече, за да не развали магията.

Щом прекрачи прага на помещението, където цялото семейство чакаше, Евелин от пръв поглед схвана, че някой трябва да поеме водеща роля в грижата за тях. Някой, който да е опора, а не да търси опора в тях.

Прегърна ги поред, като най-дълго държа в прегръдката си Аманда. Сетне отстъпи една крачка и попита:

— Е, има ли гладни?

Евелин подбра момичетата навън по посока на кафенето, оставяйки Франк и Аманда сами. Аманда не можеше да сложи и троха в устата си. А Франк изобщо не я интересуваше. Способна бе да мисли единствено за Джаред.

И да чака.

И да се моли.

По някое време една от сестрите излезе от интензивното и тя се спусна след нея. С треперещ глас зададе естествения въпрос.

— Не — отговори жената. — Съжалявам. Засега нямаме никаква информация за възможен донор.

Все още в коридора, Аманда покри лицето си с ръце. Усети, че някой приближава към нея.

— Ще намерят ли донор? — чу тя гласа на Франк, който докосна рамото й.

Тя рязко се дръпна.

— Непременно ще намерят — повтори той.

— Точно ти ли ми го казваш? — стрелна го тя с поглед.

— Не… Естествено, че не мога да…

— Тогава си мълчи и не говори глупости.

Франк докосна подутия си нос.

— Просто се опитвам да…

— Моля? — попита тя. — Искаш да ме успокоиш може би? Синът ми умира! — Гласът й отекна в коридора и хората започнаха да се обръщат.

— Той е и мой син — отбеляза Франк тихо.

Дълго потисканият гняв на Аманда експлодира без всякакво предупреждение.

— Защо тогава го накара да дойде да те прибере? — вече викаше тя. — Защо се беше напил така, че да не можеш да се качиш на колата си?

— Аманда…

— Ти си виновен! — изкрещя тя. Глави започнаха да надничат от вратите, а сестрите застинаха колебливо, не знаейки трябва ли да предприемат нещо. — Той не трябваше да е в тази кола! Нямаше причина да е на онази пресечка! Но ти си бил толкова пиян, че не си можел да се прибереш сам. Отново! Нещо, което правиш от години.

— Беше нещастен случай — опита се да я прекъсне Франк.

— Да, ама не! Как не го разбираш? Ти купи бирата, ти я изпи и забърка цялата тази каша. Ти постави Джаред на пътя на онази кола!

Аманда дишаше тежко, забравила за всички наоколо.

— От години те моля да спреш с това пиене — процеди тя. — Колко години вече? Никога не те е интересувало какво искам или кое е най-добро за децата. Мислиш само и единствено за себе си и колко те боли от смъртта на Беа. — Тя пое тежко дъх. — Само че знаеш ли, аз също бях съкрушена. Аз съм тази, която я роди, тази, която я носеше и сменяше памперсите, докато е болна, а ти беше на работа. Аз, а не ти. — Тя забиваше безмилостно показалец в гърдите си. — И изведнъж се оказа, че ти не можеш да преодолееш скръбта. Така загубих освен момиченцето си и мъжа, за когото се омъжих. Въпреки това трябваше да се стегна, за да има някой, който да поддържа живота на всички. — Тя извърна изкривеното си от огорчение лице от него. — Синът ми е на животоподдържащи апарати и часовете му са преброени само защото никога не събрах куража да те напусна. Нещо, което отдавна трябваше да сторя.

Още след второто изречение от речта й Франк бе навел глава и не откъсваше очи от пода. Изтощена, Аманда тръгна по коридора в посока обратна на неговата. След няколко крачки спря и се обърна.

— Знам, че е било нещастен случай, и знам колко дълбоко съжаляваш. Но съжалението не стига. Така или иначе той е бил на това кръстовище заради теб и това го знаем и двамата.

Последните й думи прозвучаха като присъда и тя не очакваше отговор. Какъвто и не получи. Миг по-късно се отдалечи.

Когато разрешиха на семейството да посети отново Джаред, Аманда и момичетата се редуваха да седят при него. По едно време Франк се появи и Аманда веднага излезе навън. Евелин също пожела да остане за кратко с него, но прекара до внука си наистина малко — само няколко минути.

Привечер тя подкара семейството навън и Аманда остана сама със сина си.

Все още нямаше донор.

Дойде време за вечеря. Евелин се появи, почти насила изведе Аманда вън от стаята на интензивното отделение и я заведе в кафенето. Само при мисълта за храна на нея й се повдигаше, но майка й стоя безмълвно, докато тя не сдъвка и преглътна един сандвич. След като и последната хапка от безвкусната храна изчезна, Аманда смачка целофанената опаковка.

Стана и се върна в отделението при Джаред.

Към осем времето за посещения изтече и Евелин реши, че децата трябва да се приберат. Франк се съгласи да ги придружи, а доктор Милс направи поредното изключение за Аманда и й позволи да остане.

Трескавата активност в болницата постепенно забави темпо, всичко започна да утихва. Аманда седеше все така неподвижна до леглото на Джаред. Като насън следеше движенията на сестрите, чиито имена забравяше веднага щом напуснеха стаята. Не спираше да отправя молитви за спасението на Джаред, така както се бе молила за спасението на Беа.

Този път се надяваше Бог да я чуе.

Някъде към три през нощта при нея влезе доктор Милс. Аманда беше вече толкова изтощена, че нямаше сили да стане.

— Имаме новина.

Тя изви само глава, сигурна, че ще й каже, че и последната им надежда е загубена. Това беше. Това е краят.

Но видя нещо като светлина в изражението му.

— Имаме донор със съвпадение — тихо сподели той с нея. — Това е шанс едно на милион.

Адреналинът се изля в кръвообращението й. Всеки нерв в нея оживя, докато тя се опитваше да осъзнае информацията.

— Съвпадение ли?

— Съвпадение с донорското сърце. В момента го транспортират към болницата и събираме екип.

— Това означава ли, че Джаред ще живее? — попита тя с пресъхнало гърло.

— Такъв е планът — отговори мъжът.

За първи път откакто стъпи в болницата, Аманда се разплака.

22

По настояване на доктор Милс Аманда най-сетне се прибра у дома. Обясниха й, че Джаред ще бъде преместен в отделение, където ще го подготвят за операция и там вече няма начин да я пуснат. Операцията щяла да трае четири до шест часа в зависимост от това дали ще се появят усложнения.

— Не — побърза да я увери той, изпреварвайки логичния й въпрос, — няма основания да очакваме усложнения.

Въпреки гнева, който изпитваше към Франк, тя му позвъни, преди да напусне болницата. И той като нея не беше мигнал тази нощ. Очакваше да чуе заваления му говор на човек, обърнал няколко бири, но той се оказа трезвен. Веднага пролича облекчението, което изпитва от намирането на донор, и той й благодари за обаждането.

Когато се прибра у дома, не го видя. Тъй като майка й спеше в стаята за гости, той вероятно прекарваше нощта в кабинета. Беше изморена до смърт, но това, от което наистина имаше огромна нужда, бе да постои дълго под душа и едва тогава да се мушне в леглото.

Имаше поне час или два до изгрева и затваряйки очи, Аманда си помисли, че ще поспи съвсем малко и отново ще отиде в болницата.

Спа дълбоко и непробудно цели шест часа.

Щом отвори очи, Аманда скочи с единствената мисъл, че е закъсняла и трябва час по-скоро да тръгне за болницата. Докато се оглеждаше за ключовете от колата си, видя, че майка й приближава с чаша кафе в ръка.

— Преди няколко минути говорих с Лин — рече Евелин. — Операцията не е приключила и те наистина нищо не знаят.

— Все пак трябва да отида — заяви Аманда.

— Разбира се. Но не и преди да изпиеш кафето си. — Евелин подаде чашата, която държеше. — Направих го за теб.

— Нямам никакво време… — промърмори Аманда, докато ровеше трескаво в пощата и бележките на плота в кухнята, търсейки проклетите ключове.

— Ще отнеме пет-десет минути — с нетърпящ възражения глас настоя майка й и пъхна насила чашата в ръката на дъщеря си. — За това време нищо не може да се промени. И двете знаем, че в болницата не можеш да правиш нищо друго, освен да чакаш. Най-важното е да си там, когато Джаред отвори очи, а това ще стане най-рано след поне няколко часа. Така че можеш да отделиш няколко минути.

Евелин седна на един от столовете в кухнята и посочи на дъщеря си този до нея.

— Хапни нещо и изпий кафето си.

— Не мога да хапна нищо, докато синът ми е на операция — възрази Аманда.

— Знам колко си разтревожена — изненадващо нежно продума Евелин. — Аз също се тревожа ужасно. Но съм и твоя майка и твоето състояние не ми е безразлично, още повече че семейството зависи изцяло от теб. И двете знаем, че функционираш по-добре, когато имаш нещо в стомаха си и си пила кафе.

След кратко колебание Аманда вдигна чашата до устните си. Кафето се оказа много добро.

— Смяташ ли, че наистина имам време? — попита тя, присядайки на ръба на стола.

— Естествено. Чака те много дълъг ден. Освен това Джаред ще има нужда от силите и самообладанието ти, когато отвори очи.

— Страх ме е. — Аманда впи пръсти в чашата.

За огромна нейна изненада Евелин протегна ръце и покри дланите й със своите.

— Знам, мен — също.

Впила поглед в малките пръсти на майка си, прикрепящи чашата, Аманда промълви:

— Благодаря ти, че дойде.

Евелин се усмихна едва-едва.

— Сякаш имах избор. Ти си моя дъщеря и имаш нужда от мен.

Двете отидоха с колата до болницата и се срещнаха с останалата част от семейството в стаята за чакащи близки. Анет и Лин изтичаха да прегърнат майка си и заровиха носове в шията й. Франк промърмори тих поздрав. Усетила напрежението между съпрузите, майка й поведе момичетата към кафенето.

Щом останаха сами, Франк извърна лице към нея.

— Много съжалявам. За всичко.

— Знам — отвърна тя.

— Аз трябваше да съм на мястото на Джаред.

Аманда мълчеше.

— Ако предпочиташ, мога да изляза — продължи той. — Ще чакам някъде другаде.

Тя въздъхна тежко.

— Той е и твой син. Мястото ти е тук.

— Спирам да пия — преглътна той мъчително. — Този път — наистина. Завинаги.

— Моля те… Недей — махна тя с ръка. — Не е моментът за това. Нито мястото, нито времето са за подобен разговор. И без това съм достатъчно гневна. А съм го чувала и преди. Нямам сили за подобни приказки.

Франк само кимна. Обърна се и седна на един от столовете.

Аманда се настани до отсрещната стена. Мълчаха, докато Евелин се върна с децата.

Малко след дванайсет доктор Милс влезе в стаята. Всички се изправиха. Аманда се мъчеше да разгадае изражението му, очаквайки най-лошото, но страховете й се разлетяха в мига, в който видя задоволството, изписало се на измореното му лице.

— Всичко мина добре — започна той, преди да ги запознае с извършената процедура.

— Джаред ще е добре, нали? — подръпна ръкава му Анет.

— Да — усмихна се той и погали главата на момиченцето. — Брат ти ще оздравее.

— Кога ще го видим? — продължи да пита Анет.

— Може би след няколко часа.

— Тогава ли ще се събуди?

— Да — отвърна лекарят. — Тогава ще е буден.

Най-сетне им съобщиха, че могат да посетят оперирания. Франк кимна само с глава.

— Върви ти — каза той на Аманда. — Ние ще изчакаме. Ще отидем, когато ти се върнеш.

Аманда тръгна след сестрата по коридора. Доктор Милс я посрещна пред вратата на стаята.

— Вече е буден — кимна той и тръгна до нея. — Предупреждавам ви, че задава много въпроси и не приема новините твърде добре. Моля ви само да не го тревожите.

— Какво да му кажа?

— Просто говорете с него. Ще усетите сама какво да кажете. Негова майка сте все пак.

Пред самата врата Аманда пое дълбоко въздух и доктор Милс отвори вратата пред нея. Тя пристъпи в силно осветеното помещение и мигновено забеляза къде лежи Джаред с дръпнати назад завеси на параваните отстрани.

Лицето му беше призрачно бледо, бузите — още по-дълбоко хлътнали. Той изви глава и лека усмивка пробяга по лицето му.

— Здрасти, мамо — прошепна. Личеше, че действието на упойката не е отминало напълно.

Аманда докосна ръката му, като внимаваше да не бутне някоя от многобройните тръбички и кабели, прикрепени към тялото му.

— Здравей, скъпи. Как си?

— Изморен — промърмори той. — Боли ме.

— Знам, мили. — Тя прокара ръка по челото му и приглади косите назад, преди да седне на твърдия стол до него. — Сигурно още известно време ще изпитваш болка. Но не вярвам да лежиш тук дълго. Около седмица само.

Той примигна леко — клепачите му се движеха някак бавно. Познаваше това движение от най-ранното му детство. Така примигваше секунди преди тя да загаси лампата вечер.

— Имам ново сърце — промълви той. — Лекарят каза, че е било неизбежно.

— Така е — потвърди тя.

— Какво значи това? — неспокойно потрепна ръката му. — Ще мога ли да имам нормален живот?

— Естествено — успокои го тя.

— Смениха ми сърцето, мамо. — Пръстите му събраха чаршафа под тях. — Ще взимам лекарства до края на живота си.

По лицето му пробяга смесица от объркване и разбиране. Даваше си сметка, че от тук нататък нищо няма да е същото, и колкото и да й се искаше да го предпази от тази нова реалност, това беше невъзможно.

— Така е, трансплантираха ти сърце — рече Аманда с нетрепващ поглед. — Ще взимаш лекарства, но пък ще живееш.

— Колко време? Дори лекарите не могат да обещаят нищо.

— Точно сега това едва ли е толкова важно.

— Естествено, че е важно — остро възрази той. — Казаха, че чуждото сърце издържа средно петнайсет до двайсет години. След което ще ми трябва друго.

— Значи след това ще получиш друго. А междувременно ще живееш като всеки друг човек.

— Май не разбра какво се опитвам да ти кажа. — Джаред извърна лице към стената.

Видяла реакцията му, Аманда се опита да потърси верните думи, с които да стигне до него, така че той да приеме новата реалност и новия свят, в който се бе озовал.

— Докато седях в болницата последните няколко дни, знаеш ли за какво си мислех? — започна тя. — За това, че има толкова много неща, които още не си направил, които не си изпитал. Задоволството от завършването на колежа например, радостта да си купиш къща или вълнението да попаднеш на подходяща работа, да срещнеш момичето на своите мечти, да се влюбиш.

Синът й с нищо не показваше, че я чува, но по напрегнатия израз на лицето му тя разбра, че я слуша.

— Сега ще можеш да преживееш всичко това — продължи Аманда. — Ще правиш грешки и ще се бориш като всички останали и стига до теб да е правилният човек, ще изпиташ истинските радости като най-щастливия човек под слънцето. — Тя протегна ръка и погали неговата. — В крайна сметка трансплантираното сърце няма нищо общо с всичко това. Защото си жив. Това значи, че ще обичаш и ще бъдеш обичан… А нищо друго няма значение.

Джаред лежеше, без да мърда. Това трая толкова дълго, че Аманда реши, че отново се е унесъл в сън.

— Наистина ли вярваш във всичко, което каза? — попита той неочаквано.

За първи път, откакто чу за катастрофата, Аманда се сети за Досън Коул.

— До последната дума — наведе се тя леко напред.

23

Морган Танър седеше със скръстени ръце и оглеждаше пораженията по изпочупената кола. Сбърчил чело си мислеше, че няма начин собственикът да я приеме в този вид.

Повече от ясно беше, че някой съвсем скоро бе вилнял тук. От една от отпраните тенекии на бронята стърчеше метална шина и той бе убеден, че нито Досън, нито Аманда, ако го бяха видели, биха оставили стингрея в такова състояние. Едва ли бе тяхно дело и столът, очевидно запратен от вътрешността на къщата през прозореца, който бе разбил стъклото и сега лежеше натрошен на верандата. Всичко тук със сигурност бе дело на Тед и Аби Коул.

Морган живееше в Ориентъл от няколко години и постепенно бе навлязъл в историите на градчето. Беше разбрал, че ако се вслушва внимателно в разговорите на хората от съседните маси в „Ъруинс“, може да научи доста неща за живота на хората тук. Естествено, всяка информация, научена в „Ъруинс“, трябваше внимателно да се прецежда. Слухове, клюки и намеци се разменяха като реални случки. Така или иначе, вече знаеше за фамилията Коул много повече, отколкото много хора предполагаха. Включително и това-онова за Досън.

След като Тък сподели с него плановете си за Досън и Аманда, разтревожен за собствената си безопасност, Танър се зае да проучи семейство Коул. Тък бе гарантирал за Досън, но Танър реши да провери сам и говори с шерифа, арестувал момчето, както и с прокурора и служебния му защитник по време на делото. Правната гилдия в окръг Пимлико не бе голяма и беше лесно да открие колегите си, за да чуе мнението им за едно от най-обсъжданите дела в Ориентъл.

И прокурорът, и адвокатът на обвиняемия бяха убедени, че в онази нощ е имало и друга кола на пътя и Досън е бил принуден да направи резкия завой, убил доктора, за да избегне сблъсък с нея. Тъй като съдията и шерифът тогава са били приятели на семейството на Мерилин Бонър, нямало как да не действат в полза на пострадалия. Естествено, това никак не се хареса на Танър, но пък хвърли допълнителна светлина върху картината на правосъдието в малкия град. Той успя да издири и пенсионирания надзирател в затвора в Халифакс, който го увери, че Досън бил един от малкото образцови затворници. Свърза се и с някои от предприемачите, наели Досън на работа, и от тях също чу, че може да му се има доверие като на сериозен и стабилен мъж. Едва тогава Морган прие да стане изпълнител на завещанието на Тък.

А сега, след като приключи с подробностите около имота на стареца и оправи нещата с колата, задачата му бе завършена. Като се има предвид какво се случи, включително и арестите на Тед и Аби Коул, той се почувства късметлия, че името му така и не успя да бъде замесено в някой от ония разговори, които чуваше в „Ъруинс“. Най-вече защото, като всеки добър адвокат, не бе предприел нищо на своя глава.

Оказа се обаче, че историята го бе развълнувала по-силно, отколкото искаше да признае. Стигна дотам, че направи няколко неправомерни обаждания, поставяйки се извън своята обичайна зона на сигурност.

Извърна лице към тезгяха и потърси с поглед работния план за колата с надеждата да открие там телефонния номер на собственика. Намери папката и бързо научи това, което му бе необходимо. Докато оставяше папката, нещо познато привлече вниманието му.

Взе го и го огледа внимателно. Обмисли възможните последствия, преди да потърси мобилния си телефон. Прерови списъка с контакти и откри търсеното име. Натисна бутона за връзка с човека.

Телефонът отсреща започна да звъни.

Аманда беше прекарала по-голямата част от последните два дни с Джаред и се надяваше тази нощ да спи в собственото си легло. От една страна, столът в стаята му беше изключително неудобен, а от друга и Джаред бе настоял да се прибере през нощта.

— Искам да остана за малко сам — рече той.

Тя слезе в малката терасирана градина да подиша чист въздух, докато Джаред провежда първата си среща с психолога на болницата. Аманда отдавна чакаше тази среща. Знаеше, че физически организмът му ще се справи, но нещата не стояха така с емоционалното му състояние. Искаше й се да вярва, че разговорът им е открехнал поне малко вратата към нов начин на мислене, свързано с новото му състояние. Джаред имаше усещането, че са му отнети години от живота. Искаше си предишния живот, предишното здраво тяло и сравнително безпроблемното си бъдеще, но това беше вече немислимо. Той взимаше имуносупресанти, за да не отхвърли организмът му новото сърце, и тъй като те пък намаляваха имунната му защита, му бяха предписани високи дози антибиотици, както и диуретици, за да се предотврати задържането на течности в организма му. Щяха да го изпишат следващата седмица, но щеше да посещава редовно клиниката, за да следят състоянието му поне една година. Налагаше се да мине и курс на физиотерапия, да спазва специална диета и да се среща задължително поне веднъж седмично с психолог.

Труден път очакваше цялото семейство, но поне надеждата вече беше заменила отчаянието. Джаред беше по-силен, отколкото сам подозираше. Просто имаше нужда от време, за да преодолее всичко това. През изминалите два дни тя видя първите признаци на неговата устойчивост, нищо че той самият нямаше как да ги усети. Убедена бе, че психологът ще му помогне.

Франк и Евелин водеха Анет до болницата и после я прибираха, Лин идваше сама с колата си и майка й започна да се тревожи, че момичето е твърде заето, за да се вижда с приятелки, но нямаше как, за всички бе трудно.

Реши тази вечер по пътя към вкъщи да купи пица, а после да изгледат заедно някой филм. Не беше кой знае какво, но в момента силите й стигаха само дотук. Изпишат ли Джаред, постепенно животът на семейството щеше да се върне в предишния си ритъм. Трябва да се обади на майка си, за да сподели с нея плановете си…

Извади мобилния си телефон от чантата и забеляза, че са я търсили от непознат номер. Иконата на гласовата поща също премигваше.

Тя включи гласовата си поща и се заслуша в съобщението на Морган Танър, който я молеше да му се обади, когато й е удобно.

Аманда набра телефона и отсреща веднага вдигнаха.

— Благодаря ви, че върнахте обаждането ми — чу тя характерния глас на възрастния мъж, наситен с професионална сърдечност. — Преди да споделя причината за обаждането си, искам да ви уверя, че много съжалявам за безпокойството в толкова тежък за вас момент.

— Благодаря ви — примигна Аманда. Нямаше представа какво знае адвокатът от Ориентъл. — Джаред вече е добре, за наше облекчение.

Танър мълча известно време, сякаш не знаеше как да продължи.

— Всъщност обаждам се, за да ви съобщя, че рано тази сутрин бях в дома на Тък и докато оглеждах колата…

— Прав сте — прекъсна го тя. — Исках да ви позвъня по този повод. Досън приключи с поправките, преди да си тръгне, така че тя е завършена.

Поредно мълчание отсреща.

— Исках да кажа, че намерих там писмото на Тък до Досън — продължи мъжът най-сетне, — и се питах дали не искате да ви го изпратя.

Аманда премести телефона от едното на другото си ухо. Не разбираше защо съобщава на нея този факт.

— То е на Досън и е най-добре да се обадите на него.

— Доколкото разбирам, не сте в течение на събитията тук — след кратка пауза рече мъжът. — За случилото се в неделя вечер в „Тайдуотър“.

— Какво е станало? — сбърчи вежди Аманда.

— Не бих искал да ви съобщавам това по телефона. Не бихте ли дошли в офиса ми тази вечер? Или утре сутринта?

— Не е възможно. Вече съм в Дърам. Какво се е случило?

— Наистина е добре да ви го съобщя лично.

— Това е невъзможно — вече леко подразнена заяви тя. — Кажете ми за какво става дума. Какво се е случило в „Тайдуотър“? И защо не можете да изпратите писмото на Досън?

След миг колебание адвокатът прочисти гърлото си и продължи:

— В бара е станал сблъсък. Истината е, че заведението е направо съсипано, произведени са доста изстрели. Тед и Аби Коул са задържани, а млад мъж на име Алан Бонър сериозно е пострадал. Бонър е все още в болница, но доколкото разбрах, скоро ще е съвсем добре.

Още при звука на изредените имена, кръвта нахлу в главата на Аманда. Естествено, знаеше името, което ги свързва.

— Досън там ли е бил? — почти прошепна тя.

— Да — гласеше краткият отговор.

— Какво е станало?

— Доколкото знам, Тед и Аби Коул започнали побой над Алан Бонър и в този момент Досън влязъл в бара. При появата му двамата братя насочили вниманието си към него. Полицейският доклад не е готов все още и…

— Досън добре ли е? — прекъсна го тя. — Само това искам да знам.

Тя чуваше тежкото дишане на мъжа отсреща.

— Извеждал Алан Бонър от бара, когато Тед Коул успял да произведе последен изстрел и куршумът поразил Досън.

Всеки мускул в тялото на Аманда се напрегна в очакване на логичното заключение. Както много от чутото през изминалите няколко дни, и това някак трудно стигна до съзнанието й.

— Прострелян е в главата. Било е безнадеждно, Аманда. Бил е вече в мозъчна смърт, когато са го докарали в болницата.

Мъжът още не бе довършил изречението, когато Аманда усети как апаратът се изплъзва от ръката й и шумно тупва на земята. Като в транс, тя го изгледа известно време, преди да се наведе и да натисне бутона за прекратяване на разговора.

Досън. Не и Досън. Не може да е мъртъв.

Думите на адвоката още звучаха в съзнанието й. Отишъл е в „Тайдуотър“. Там са били Тед и Аби. Спасил е живота на Алан Бонър, но него вече го няма.

Живот за живот, помисли си тя. Това са жестоките игри на Всевишния.

В съзнанието й изникна картина от посещението им във вилата на Тък — спомни си как хванати за ръка се разхождаха сред дивите цветя. Най-сетне сълзите рукнаха и тя заплака горчиво за Досън и за всички онези дни, които нямаше да преживят заедно. Докато накрая, също като Тък и Клара, прахът им ще се срещне на някоя слънчева поляна, далеч от трудните пътеки на обикновения живот.

Епилог

Две години по-късно

Аманда прибра две таблички с лазаня в хладилника, преди да надникне във фурната, за да види добре ли се пече тортата й. Оставаха още няколко месеца до датата на раждане на Джаред, но за нея 23 юни беше нещо като втори негов рожден ден. Две години по-рано на този ден той бе получил ново сърце — нов шанс за живот. Тя не можеше да си представи по-добър повод за празнуване.

Беше сама вкъщи. Франк беше на работа, Анет не се бе прибрала още от парти с преспиване в дома на приятелката си, а Лин бе решила да запълни времето през лятото, като работи в „Гап“. Джаред бе планирал да си отдъхне тези няколко дни, последните преди началото на стажа му в компания за управление на капиталите, като поиграе софтбол с приятели. Аманда го предупреди, че този ден ще е топло, и го накара да й обещае, че ще пие много вода.

— Много ще внимавам — увери я той, преди да тръгне сутринта.

В последно време, дали защото узря като човек, или заради всичко, което му се случи, Джаред сякаш започна да разбира, че тревогата върви ръка за ръка с майчинството.

Преди време не беше толкова толерантен. След катастрофата всичко го дразнеше. Доловеше ли загрижения й поглед, бързаше да заяви, че тя го задушава, при всеки неин опит да поговорят, отвръщаше остро и прекратяваше разговора още в зародиш. Възстановяваше се бавно и болезнено, от лекарствата често му се виеше свят. Доскоро здравите му мускули започнаха да се отпускат и да атрофират въпреки физиотерапията и това още повече засилваше усещането му за безпомощност. Емоционалното му възстановяване се усложняваше допълнително от факта, че за разлика от повечето пациенти, преживели трансплантация, които бяха чакали процедурата с надеждата тя да удължи живота им, Джаред не можеше да се освободи от мисълта, че операцията е отнела години от живота му, и се чувстваше ограбен. Много често прогонваше момчетата и приятелите, които идваха да го видят. На всичкото отгоре Мелъди, за която толкова се бе вълнувал в онзи злощастен ден, няколко седмици след катастрофата заяви, че излиза с друг. Очевидно потънал в депресия, той реши да прекъсне обучението си за една година.

Последва дълъг мъчителен период на възстановяване, в който помощта на терапевтката му се оказа безценна, и момчето лека-полека започна да стъпва на краката си. Същата терапевтка настоя Франк и Аманда да се срещат редовно с нея, за да обсъждат състоянието на сина си и начините, по които могат да му помогнат. При историята на техните отношения не беше лесно да загърбят конфликтите си, за да осигурят на Джаред сигурността и подкрепата, от която имаше нужда. В крайна сметка обичта към сина им надделя. Постараха се с всички сили да са до него в трудния и болезнен път на болка, загуба и гняв, за да стигнат до момента, в който той започна да приема новите реалности.

В началото на миналото лято Джаред записа специалност икономика в щатския колеж и за огромна радост и гордост на Аманда и Франк скоро след това заяви, че е решил да се върне към следването си в Дейвидсън. Няколко дни по-късно някак между другото подхвърли на масата, че е чел за мъж, живял трийсет и една години след сърдечна трансплантация, и тъй като напредъкът на медицината бил очевиден, той се надявал този срок при него да е още по-дълъг.

С връщането му в университета духът му продължи да укрепва. След консултации с лекарите Джаред започна да тича, постепенно увеличавайки дължината на пробега, докато сега вече кросът му бе близо десеткилометров. Поднови посещенията си и във фитнес центъра, където постепенно натоварваше мускулите. Естественият резултат — подобряване на настроението и укрепване на духа му, не закъсня. Летният курс по икономика така му хареса, че реши да смени специалността си в Дейвидсън. Седмици след началото на учебната година се запозна с Лорън — перспективна студентка по икономика. Любовта между двамата пламна като пожар и много скоро започнаха да говорят дори за брак след завършването. Миналите две седмици бяха на благотворителна мисия в Хаити, спонсорирана от нейната църква.

Като се изключи редовното взимане на лекарства и въздържанието от алкохол, Джаред вече водеше живот на съвършено обикновен двайсет и една годишен младеж. Ето защо и не се възпротиви на желанието на майка си да му изпече торта, за да отбележат деня на трансплантацията му. След две години бе успял да се убеди, че в крайна сметка е извадил късмет.

Настъпила беше и лека промяна в мисленето му, на която Аманда не знаеше как точно да реагира. Преди няколко вечери, докато тя прибираше съдовете в миялната машина, той дойде при нея и се подпря на кухненския плот.

— Мамо, смяташ ли да организираш благотворителните си неща тази есен за набиране на средства за „Дюк“?

В миналото говореше за благотворителните й обеди като за ония „неща“. По очевидни причини след катастрофата тя не се занимаваше с това, нито даваше благотворителните си дежурства в болницата.

— Така мисля — кимна Аманда. — Помолиха ме да стана отново председател на комитета.

— Позакъсали били през последните две години без теб. Така поне твърди майката на Лорън.

— Не че са закъсали, но не набират толкова средства, колкото биха искали.

— Радвам се, че ще се включиш отново. Заради Беа.

— Аз също — усмихна се тя.

— А и в болницата сигурно ще им хареса да им набереш средства.

Аманда взе кърпата, за да избърше ръцете си.

— Откъде този интерес?

— Надявах се да използваш контактите си — започна той, докато разсеяно почеса белега на раната си през плата на фланелката, — за да проучиш нещо за мен. Отдавна съм любопитен да разбера нещо.

Докато чакаше тортата да изстине на плота, Аманда излезе на задната веранда и огледа моравата. Въпреки автоматичната пръскачка, която Франк бе инсталирал миналата година, тревата бе изсъхнала на места. Преди работа тази сутрин го видя да стои замислен над кафявите петна спечена пръст. Последните две години моравата се бе превърнала в истинска страст за него. За разлика от повечето съседи държеше сам да коси, като твърдеше, че така си почива от деня, прекаран в пломби и коронки в кабинета. Сигурно имаше известна доза истина в това, но в упоритостта, с която и в хубаво, и в лошо време той през ден хващаше косачката и се заемаше с тревата, тя виждаше склонност към пристрастяване.

Въпреки първоначалните й съмнения след катастрофата Франк не изпи нито една бира, нито една глътка вино. В болницата обеща, че спира завинаги, и трябваше да му се признае, че спази обета си. Изминаха вече две години и Аманда престана да очаква със свито сърце той да се върне към стария си навик; в резултат отношенията им се изгладиха значително. Не бяха съвършени, но и не беше предишният ад. В дните и седмиците след катастрофата те се караха почти всяка вечер. Болката и огорченията изостряха думите и те режеха като остриета по онова време. Месеци наред Франк спеше в стаята за гости и сутрин почти не се поглеждаха.

Колкото и трудни да бяха онези месеци, Аманда така и не намери сили в себе си да предприеме окончателната стъпка за развод. Не можеше да си представи, че ще нанесе такъв удар на Джаред в момент, когато емоционалното му равновесие бе толкова крехко. Това, което тя не разбираше обаче, беше, че решението й да запази семейството не даваше желания ефект. Няколко месеца след завръщането на Джаред от болницата тя завари баща и син да разговарят в дневната. Както обикновено, щом я видя, Франк стана и излезе от стаята. Джаред го изпрати с поглед и едва тогава се обърна към майка си.

— Той нямаше вина за катастрофата. Аз карах тогава.

— Знам.

— Тогава спри да го обвиняваш.

По странна ирония на съдбата тъкмо психоложката на Джаред ги убеди да потърсят помощта на семеен консултант. Без спокойна семейна среда синът им трудно щял да се стабилизира и да приеме новите реалности.

За първата си среща с терапевта, препоръчан от психоложката на Джаред, Аманда и Франк тръгнаха в отделни коли. В кабинета се разрази нещо много подобно на всекидневните им скандали в къщи. На втория сеанс успяха поне да не повишават глас. След спокойните, но настойчиви съвети на специалистката Франк започна да посещава срещи на „Анонимните алкохолици“. Първоначално ходеше пет вечери в седмицата, постепенно посещенията се разредиха и стигнаха до едно на седмица, а преди три месеца той стана ментор. Всяка сутрин се срещаше на закуска с трийсет и четири годишен, наскоро развел се служител в банка, който, за разлика от Франк, не можеше да откаже пиенето. До този момент Аманда така и не можеше да повярва, че той ще се справи за по-дълъг период от време.

Нямаше съмнение, че и Джаред, и момичетата спечелиха от разведрената атмосфера в къщи. Неотдавна на Аманда дори й хрумна, че може би ще има ново начало за тях двамата. Случваше се да се засмеят, когато са заедно. Всеки петък по препоръка на терапевта си ходеха на „среща“ — само двамата. И макар в началото да се чувстваха малко неудобно, знаеха, че е важно. Постепенно започнаха да се опознават отново — от години не бяха разговаряли.

Имаше нещо удовлетворяващо в новите им отношения, макар Аманда да знаеше, че връзката им никога няма да върне предишната си страст. Но Франк и в началото не беше склонен към голяма страст и това не я тревожеше. В крайна сметка тя познаваше любовта, в името на която си струва да рискуваш всичко, рядка любов — като това да надникнеш в небесата.

Две години. Две години бяха минали от уикенда, който прекара с Досън Коул. Две дълги години, откакто Морган Танър й бе позвънил, за да й каже, че той е загинал.

Аманда пазеше писмата, снимката на Тък и Клара и четирилистната детелина на дъното на едно от чекмеджетата си, където Франк никога не би погледнал. От време на време, когато бе особено тъжна и чувстваше загубата на Досън особено силно, тя ги изваждаше. Четеше и препрочиташе писмата, докосваше детелината и се питаше какво бяха те един за друг през тези два дни. Бяха влюбени, а не бяха любовници, бяха едновременно приятели и непознати, минали бяха толкова много години. Страстта им обаче беше истинска и несъмнена, също като земята, на която стъпваха.

Миналата година, няколко дни след годишнината от смъртта на Досън, тя отиде в Ориентъл. Отби се на гробището и отиде до самия му край, където на леко възвишение растеше малка група дървета. Там лежеше Досън, далеч от починалите от семейство Коул, но и още по-далеч от гробовете на семействата Бенет или Кулиър. Докато стоеше пред простия камък и съзерцаваше пресните лилиуми, които някой беше оставил, Аманда си представи, че ако по една случайност след време бъде погребана в това гробище, може би душите им в крайна сметка ще се срещнат, така както това се случи в реалния живот.

На излизане реши да се отбие и на гроба на доктор Бонър заради Досън. Там завари същите лилиуми, които бе видяла на гроба на Досън. Очевидно заслугата и за двата букета беше на Мерилин Бонър заради онова, което Досън бе направил за сина й. Аманда не успя да сдържи сълзите си и тръгна към колата.

Времето не бе изтрило по никакъв начин спомена й за Досън, напротив, чувствата й се задълбочиха. По някакъв странен начин обичта му й беше дала сили да издържи трудните две години.

Сега, седнала на стола на верандата на собствения си дом, тя съзерцаваше как косите лъчи на късното следобедно слънце се провират между клоните и листата. Притвори очи и насочи мислите си към Досън, изпращайки му посланието си. Помнеше усмивката му и усещането от докосването на неговата ръка, помнеше всяка минута от двата дни, които прекараха заедно. Да забрави него или тези два дни щеше да е истинско предателство, а ако имаше нещо, което Досън заслужаваше, то това беше лоялност, същата онази лоялност, която той бе показал през дългите години на раздяла. Беше го обичала на младини, после отново и нищо нямаше да промени това. Нима Досън не промени живота й, за да поеме в посока, която тя не беше предполагала, че е осъществима.

Аманда сложи лазанята във фурната и тъкмо разбъркваше салатата, когато Анет се прибра. Минути след нея си дойде и Франк. Целуна я леко по бузата и отиде да се преоблече. Не спирайки да бърбори какво са правили двете с приятелката й, Анет се зае с украсата на тортата.

След малко се появи и Джаред с трима приятели. Изпи чаша вода и влезе в банята за бърз душ, докато момчетата се настаниха в бърлогата на приземния етаж и се заловиха с видеоигрите.

Само половин час по-късно Лин връхлетя с две приятелки. Младите инстинктивно се насочиха към кухнята, момчетата започнаха да флиртуват и да подхвърлят, че може да продължат заедно вечерта. Щом Франк се появи, Анет го прегърна и започна да го умолява да я заведе на някакъв момичешки филм. С диетична кола в ръка той заяви, че е готов да я заведе на кино, но само ако във филма има оръжия и експлозии, което предизвика фонтан от пискливи подвиквания от страна на момиченцето.

Аманда наблюдаваше с разсеяна усмивка. Събирането на цялото семейство за вечеря не беше нещо обичайно в последно време, но пък и не чак толкова рядко, че да започне да се тревожи. Присъствието на приятелите на децата само щеше да вдъхне свежа струя.

Тя си наля чаша вино, измъкна се на задната тераса и се загледа в две птички кардинал, които подскачаха от клон на клон.

— Идваш ли? — попита Франк от прага на вратата зад нея. — Населението взе да става неспокойно.

— Започвайте. Ще дойда след минута.

— Да ти приготвя ли чиния?

— Би било чудесно — кимна тя. — Благодаря ти. Но нека първо те си сипят.

Франк влезе вътре и тя видя през прозореца как той се отправя към трапезарията.

Някой отново отвори вратата зад нея.

— Хей, мамо? Добре ли си?

Гласът на Джаред я накара да се обърне.

— Да, добре съм.

Той пристъпи напред и затвори тихо вратата зад себе си.

— Сигурна ли си? Имам чувството, че нещо те тревожи.

— Само съм малко уморена — усмихна се тя. — Къде е Лорън?

— Ще пристигне всеки момент. Отскочи до тях да си вземе душ.

— Хареса ли й?

— Така мисля. Успя да уцели топката веднъж и беше много щастлива.

Аманда го изгледа. Раменете, вратът, лицето. Все още виждаше в него малко момче.

— Знаеш ли — колебливо подхвана той, — мислех си дали можеш да ми помогнеш за нещо. — Подритна камъче на пода на верандата. — Искам да изпратя писмо на семейството на онзи човек. Просто да им благодаря, нали разбираш? Ако не беше той, нямаше да бъда тук сега.

Аманда сведе поглед.

— Естествено е да искаш да научиш кой е бил донорът на твоето сърце. Но знаеш, че тази информация е поверителна, той би трябвало да е анонимен и за това си има сериозни основания.

В думите й имаше голяма доза истина, макар нещата да не стояха точно така.

— Така си и помислих — натъжи се Джаред. — Единственото, което разбрах, беше, че е бил на четирийсет и две, когато е починал. Мислех си, че е интересно да разбера що за човек е бил.

Мога да ти кажа много по този въпрос, помисли Аманда. Много, много повече. Веднага след разговора с Морган Танър тя се бе обадила тук-там, за да види дали подозренията й ще се потвърдят. Беше разбрала, че след като в понеделник вечерта лекарите се убедили, че няма шанс Досън да се възстанови, те изключили животоподдържащата апаратура. Разбрали, че е подписал съгласие да стане донор на органи.

Отдавна знаеше, че Досън е спасил живота на Алан, но бе дал живот и на Джаред. А това значеше много за нея — на практика всичко. Дадох ти най-доброто от себе си, беше й казал веднъж. Всеки удар на сърцето на нейния син го потвърждаваше.

— Ела да те прегърна, преди да влезем — промълви тя.

Момчето завъртя очи смутено, но все пак разтвори ръце.

— Обичам те, мамо — прошепна то.

— И аз те обичам.

Аманда затвори очи, усетила ритмичните удари в гърдите му.

Content

Никълъс Спаркс
Моят път към теб

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Епилог