Никълъс Спаркс

Пристан за двама

В памет на Пол и Ейдриен Коут, моето прекрасно семейство. И двамата вече ми липсвате.

1

Атлантически бриз чорлеше косата на Кейти, докато тя обикаляше между масите. Носеше три чинии с лявата си ръка и още една с дясната, беше обута с джинси и фланелка с рекламното лого на „Айвън“: „На риба с вилица, не с въдица!“. Поднесе чиниите на четирима мъже, облечени с поло блузи. Седналият най-близо до нея срещна погледа й, усмихна се и се помъчи да се държи просто като дружелюбен клиент, но тя усещаше очите му върху себе си, докато се отдалечава. Мелъди бе споменала, че мъжете са от Уилмингтън и оглеждат околността, търсейки подходящи места за филмови снимки.

Кейти взе кана със сладък чай и доля чашите им, после се върна на плота на сервитьорките. Хвърли поглед навън. Беше края на април, температурата се колебаеше около идеалната, а небето се ширеше синьо чак до хоризонта. Зад нея каналът Интракостал беше спокоен въпреки лекия вятър и отразяваше като огледало цвета на небето. Десетина чайки бяха накацали по оградата, готови да се стрелнат под масите, ако някой изпусне залъче на земята.

Собственикът Айвън Смит ги ненавиждаше. Наричаше ги плъхове с криле и вече два пъти беше обиколил покрай оградата, размахвайки гумена отпушвалка с дълга дървена дръжка, за да ги подплаши. Мелъди се наведе към Кейти и поверително прошепна, че се притеснява повече откъде идва отпушвалката, отколкото от чайките. Кейти не отговори.

Зае се да приготви още една кана със сладък чай и избърса плота. След миг усети, че някой я потупва по рамото. Обърна се и се оказа лице в лице с дъщерята на Айвън, Айлийн, красиво деветнайсетгодишно момиче с конска опашка, което работеше на непълен работен ден като салонна управителка на ресторанта.

— Кейти, можеш ли да поемеш още една маса?

Кейти огледа масите си, мислено преценявайки ритъма си на работа.

— Разбира се — кимна.

Айлийн се запъти надолу по стълбите. Кейти дочуваше откъслечни разговори от околните маси — хората говореха за свои приятели и близки, обсъждаха времето или възможностите за риболов. Двама човека на една маса в ъгъла затвориха менютата си. Кейти бързо се приближи и взе поръчката им, но не се задържа излишно в опит да си побъбри, както постъпваше Мелъди. Не обичаше празните приказки, но беше сръчна и учтива и клиентите явно нямаха нищо против, че е по-мълчалива.

Работеше в ресторанта от началото на май. Айвън я нае през един студен и слънчев следобед, когато на цвят небето беше като яйце на червеношийка. При новината, че може да започне работа следващия понеделник, тя едва се сдържа да не се разплаче. Овладя се и ревна чак на път за вкъщи. По онова време нямаше пукната пара и не беше яла от два дни.

Доля вода и сладък чай на клиентите си и се запъти към кухнята. Рики, един от готвачите, й намигна, както винаги. Два дни по-рано я беше поканил на среща, но Кейти му отговори, че не иска да излиза с колеги от ресторанта. Имаше чувството обаче, че той ще опита отново, и се надяваше инстинктът да я заблуждава.

— Днес май няма да има спокойствие — отбеляза Рики. Беше рус и дългурест, може би година-две по-млад от нея и все още живееше с родителите си. — Тъкмо ни се стори, че ще отдъхнем, и пак ни връхлитат.

— Денят е прекрасен.

— Ама защо хората са в ресторанта? В такива дни трябва да са на плажа или за риба. Точно това възнамерявам да направя аз, щом приключа тук.

— Звучи добре.

— Да те откарам ли до вас после?

Най-малко два пъти седмично предлагаше да я откара вкъщи.

— Не, благодаря. Не живея далеч.

— Все едно, ще ми бъде приятно — настоя той.

— Добре ще ми се отрази да повървя.

Подаде му поръчката си, Рики я забоде горе на колелото и после й подаде една от готовите порции. Кейти я занесе на съответната маса в своя сектор.

Айвън беше местна легенда, ресторантът му съществуваше от почти трийсет години. Откакто работеше тук, Кейти се научи да разпознава редовните клиенти и докато оглеждаше салона, погледът й се плъзгаше по тях и се спираше на хората, които вижда за пръв път. Флиртуващи двойки и други, които не си обръщат внимание един на друг. Семейства. Нищо необичайно и никой, който да разпитва за нея, но въпреки това ръцете й току се разтреперваха и тя все още спеше на включена лампа.

Късата й коса беше кестенява, боядисваше я над кухненската мивка в малкото бунгало, където живееше под наем. Не слагаше грим и знаеше, че лицето й лесно почервенява от слънцето, при това прекалено. Напомняше си да си купи слънцезащитен крем, но след като платеше наема и разноските по жилището, не й оставаха много пари за глезотии. Дори слънцезащитният крем беше лукс. Работата й при Айвън беше добра и Кейти се радваше, че я е намерила, но бакшишите не бяха бог знае какво. През последните четири месеца беше отслабнала, понеже се хранеше само с ориз и фасул, с макарони и с овесена каша. Ребрата й се брояха под ризата, а допреди няколко седмици имаше тъмни кръгове под очите, които сякаш никога нямаше да изчезнат.

— Ония типове май те бройкат — отбеляза Мелъди и кимна към масата на четиримата мъже от филмовата студия. — Особено онзи кестенявият. Симпатягата.

— А! — отвърна Кейти и се зае да приготвя нова кана кафе. Каквото и да кажеше пред Мелъди, всички го научаваха, затова почти не говореше с нея.

— Какво? Не е ли симпатяга според теб?

— Не съм забелязала.

— Как така няма да забележиш симпатичен мъж! — втренчи се невярващо в нея Мелъди.

— Не знам — отвърна Кейти.

Подобно на Рики, Мелъди беше няколко години по-млада от Кейти, някъде към двайсет и пет. Беше кокетка с кестенява коса и зелени очи и излизаше с тип на име Стив, който правеше доставки по домовете за магазина за строителни материали в другия край на града. И тя като всички останали в ресторанта беше отраснала в Саутпорт и описваше градчето като същински рай за децата, семействата и възрастните хора, но и като най-ужасното място на света за несемейните. Най-малко веднъж седмично заявяваше пред Кейти, че възнамерява да се премести в Уилмингтън, където имаше барове, клубове и много повече магазини. Знаеше всичко за всички. Понякога на Кейти й се струваше, че действителната професия на Мелъди е да клюкарства.

— Чух, че Рики те е поканил на среща, но ти си отказала — смени темата Мелъди.

— Не обичам да излизам с колеги.

Кейти се престори, че подредбата на подносите с прибори изцяло поглъща вниманието й.

— Можем да излезем на двойна среща. Рики и Стив ходят заедно на риба.

Кейти се запита дали Рики я е придумал да го предложи, или идеята е на Мелъди. Може би и двете. Вечер, след като затвореха ресторанта, повечето работници от заведението пооставаха или си гостуваха на чаша бира. С изключение на Кейти всички останали работеха за Айвън от години.

— Не мисля, че е добра идея — възрази тя.

— Защо?

— Веднъж съм се парила с гадже колега — отговори Кейти. — Оттогава си обещах да не го правя повече.

Мелъди завъртя очи с досада и се завтече към една от своите маси. Кейти прибра две платени сметки и разчисти празните съдове. Винаги се стремеше да не остава без работа, да действа ефикасно и незабележимо. Не вдигаше глава и се стараеше плотът на сервитьорките да е безукорно чист. Така денят й минаваше по-бързо. Не пофлиртува с мъжа от филмовата студия и той си тръгна, без да поглежда назад.

Кейти караше и обедната, и вечерната смяна. Когато се стъмваше, тя обичаше да наблюдава как небето на западния хоризонт от синьо става сиво, оранжево и после жълто. По залез водата искреше и вятърът килваше платноходките на една страна. Игличките на боровете сякаш заблестяваха. Щом слънцето се спуснеше зад хоризонта, Айвън включваше газовите печки и те грейваха в тъмното като тиквени фенери. Лицето на Кейти беше леко загоряло от слънцето и вълните лъчиста топлина пощипваха кожата й.

Вечерта Аби и Големия Дейв заместиха Мелъди и Рики. Аби завършваше гимназия и много се кискаше, а Големия Дейв приготвяше вечерите в заведението на Айвън вече почти двайсет години. Беше женен, имаше две деца и татуиран скорпион на дясната си предмишница. Тежеше близо сто и петдесет килограма, а в кухнята лицето му винаги лъщеше от пот. Даваше прякори на всички, а Кейти беше нарекъл Котето.

Напливът за вечеря продължи до девет. Когато хората започнаха да се разотиват, Кейти почисти и затвори зоната за изчакване. Помогна на помощник-келнерите да занесат съдовете до съдомиялните машини, докато и последните клиенти приключат. На една от масите й имаше млада семейна двойка — забеляза брачните им халки, докато се държаха за ръце на масата. Бяха привлекателни и щастливи и Кейти се унесе в спомени. И тя беше като тях някога, преди много време, за съвсем кратко. Или поне така си мислеше, понеже бе научила, че мигът е просто илюзия. Извърна се от щастливата двойка, обзета от желание да заличи завинаги спомените си и никога повече да не изпита това чувство.

2

На следващата сутрин дъските на верандата проскърцаха, когато Кейти излезе навън с чаша кафе в ръка и се облегна на перилата. Насред избуялата в някогашната леха трева цъфтяха лилии и тя вдъхна уханието им, когато отпи глътка от чашата си.

Тук й харесваше. Саутпорт се различаваше от Бостън, Филаделфия или Атлантик Сити с несекващия грохот на уличното им движение, миризмите и хората, поели забързано по тротоарите, а и за пръв път през живота си имаше местенце, което да нарече свое. Къщичката не беше нищо особено, но си беше нейна, намираше се на уединено място и това й стигаше. Беше една от двете еднакви постройки с дъсчени стени в края на застлана с чакъл алея, някога използвани за ловни хижи и сгушени в началото на смесена горичка от дъбове и борове досами гъстата дъбрава, ширнала се чак до брега. Дневната и кухнята бяха малки, а спалнята не бе по-голяма от дрешник, но къщата беше напълно обзаведена, имаше дори люлеещи се столове на верандата, а и наемът бе много изгоден. Постройката не беше паянтова, но бе занемарена през годините и хазяинът предложи на Кейти да купи строителните материали, ако реши да я потегне сама. Откакто се беше нанесла, тя правеше точно това и по-голямата част от свободното си време прекарваше на колене или качена върху някой стол. Изтърка банята, докато плочките не светнаха, изми тавана с влажен парцал. Избърса прозорците с оцет и прекара часове на четири крака, мъчейки се да премахне ръждата и мръсотията от линолеума в кухнята. Запълни дупките по стените с маджун и после го заглади с шкурка. Боядиса стените в кухнята в закачливо жълто, а вратичките на шкафовете — с лъскава бяла боя. Спалнята й вече беше светлосиня, дневната — бежова, а миналата седмица Кейти бе сложила нов калъф на дивана и той стана като нов.

Сега, след като вече беше свършила по-голяма част от работата, тя обичаше да седи на верандата следобед и да чете книгите, които си взимаше от библиотеката. Освен кафето, четенето беше единственото й удоволствие. Нямаше телевизор, радио, мобилен телефон, микровълнова фурна и дори кола, а всичките й вещи се побираха в един-единствен сак. Беше на двайсет и седем години, бивша дългокоса блондинка без истински приятели. Премести се тук, без да донесе почти нищо, а месеци по-късно не притежаваше много повече. Спестяваше половината от бакшишите си и всяка вечер сгъваше банкнотите в кутията от кафе, която криеше в тясна ниша под верандата. Пазеше парите за спешни случаи и по-скоро би гладувала, отколкото да посегне към тях. Дишаше по-леко само като знаеше, че ги има, защото миналото й не беше далеч и можеше да я настигне всеки момент. То кръстосваше света, диреше я и Кейти беше сигурна, че с всеки изминал ден гневът му расте.

— Добро утро — провикна се някой и прекъсна мислите й. — Ти сигурно си Кейти.

Кейти се извърна. От хлътналата веранда на съседната къщичка й махаше жена с дълга и буйна кестенява коса. Беше на около трийсет и пет години и носеше джинси и риза с навити до лактите ръкави. В сплетените къдрици на темето й се мъдреха слънчеви очила. Държеше малка черга и явно се чудеше дали да я изтупа, но накрая я метна настрани и се запъти към Кейти. Движеше се енергично и с лекотата, присъща на хората, които се поддържат във форма.

— Ърв Бенсън ми каза, че ще бъдем съседки.

Хазяинът, помисли си Кейти.

— Не очаквах нови наематели.

— Май и той не очакваше. Едва не падна от стола, когато му съобщих, че искам да наема къщата. — Жената вече беше стигнала до верандата и протегна ръка. — Приятелите ми ме наричат Джо — представи се тя.

— Здравей, аз съм Кейти — пое ръката й Кейти.

— Какво време само, а? Великолепно е!

— Красива сутрин — съгласи се Кейти и пристъпи от крак на крак. — Кога се нанесе?

— Вчера следобед. И после почти през цялата нощ кихах — върхът на блаженството! Имах чувството, че Бенсън е събрал целия възможен прахоляк и го е струпал в моята къща. Няма да повярваш какво е там!

Кейти кимна към вратата:

— И при мен е същото.

— Не ми изглежда така. Извинявай, не се стърпях и надникнах през прозорците ти от кухнята си. При теб е светло и ведро. А аз съм си наела прашен и пълен с паяци зандан.

— Господин Бенсън ми позволи да боядисам.

— Не се и съмнявам. Стига да не се налага да го прави лично, господин Бенсън ще позволи и на мен да боядисам. Той получава чистичко и хубаво местенце, а за мен остава цялата работа — усмихна се накриво Джо. — Откога живееш тук?

Кейти скръсти ръце и усети как утринното слънце започва да сгрява лицето й.

— Почти два месеца.

— Не съм сигурна, че ще издържа толкова. Ако продължа да кихам като снощи, сигурно главата ми ще се отвинти — пресегна се жената, свали очилата си и се зае да ги бърше с ризата. — Как ти се струва Саутпорт? Все едно си в друг свят, нали?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами не ми изглеждаш тукашна. Предполагам, че си някъде от север.

Кейти помълча и накрая кимна.

— И аз така си помислих — продължи Джо. — Нужно е малко време, преди човек да свикне със Саутпорт. Аз си го обичам, но открай време си имам слабост към малките градове.

— Оттук ли си?

— Отраснах тук, после заминах и накрая пак се върнах. Позната стара история, нали? Ама къде другаде ще намериш такива прашни места!

Кейти се усмихна, отнесе се някъде и отново се върна. Джо просто си стоеше пред нея в очакване тя да направи следващата крачка. Кейти отпи от кафето си, загледана към гората, после осъзна, че забравя за добрите обноски.

— Искаш ли кафе? Току-що сварих.

Джо отново вдигна очилата на темето си и ги пъхна в косата си.

— Надявах се да ме поканиш. С удоволствие бих изпила чаша кафе. Цялата ми кухня е още по кашоните, а колата ми е в сервиза. Знаеш ли какво е да се изправиш пред новия ден без кофеин?

— Нямам представа.

— Да знаеш, че съм пристрастена към кофеина. Особено когато ми предстои да си разопаковам багажа. Споменах ли колко мразя да разопаковам багаж?

— Май не.

— Това ми е най-отвратителното нещо. Да си блъскам главата къде да навра всичко, да си удрям коленете, докато обикалям в безпорядъка. Не се тревожи, не съм от съседите, които търсят помощ за такива работи. Обаче кафето…

— Заповядай — покани я с ръка Кейти. — Само те предупреждавам, че повечето ми мебели си вървят с къщата.

Кейти прекоси кухнята, извади чаша от бюфета и я напълни догоре. Подаде я на Джо.

— Извинявай, но нямам нито сметана, нито захар.

— Не е нужно — пое чашата Джо. Духна и отпи. — Така, обявявам го официално — заяви тя, — от този момент нататък ти си най-добрата ми приятелка на света. Тооолкова е вкусно!

— Радвам се.

— Бенсън спомена, че работиш в ресторанта на Айвън.

— Сервитьорка съм.

— Големия Дейв продължава ли да работи там? — Кейти кимна и Джо продължи: — Там е, отпреди да постъпя в гимназията. Още ли измисля прякори на всички?

— Да.

— А Мелъди? Продължава ли да бърбори колко сладки са клиентите?

— Всяка смяна.

— А Рики? Сваля ли новите сервитьорки?

Кейти отново кимна, а Джо се засмя.

— Това място никога няма да се промени.

— И ти ли си работила там?

— Не, но градчето е малко, а Айвън е емблематичен образ. Освен това, колкото по-дълго живееш тук, толкова повече ти се изяснява, че нищо не остава тайна. Всеки е осведомен за другите, а някои хора… да речем, като Мелъди… са превърнали клюката в същинско изкуство. Преди направо откачах. Само че половината от хората в Саутпорт са такива. Клюката е едно от малкото забавления тук.

— Обаче си се върнала.

Джо сви рамене:

— Ами да. Какво да ти кажа? Може пък да съм малко лудичка.

Отпи отново от кафето си и махна към прозореца:

— Знаеш ли, живея тук от толкова отдавна, а дори не съм подозирала за съществуването на тези две къщи.

— Хазяинът ми обясни, че били ловни хижи. Били част от ловния участък, преди той да започне да ги дава под наем.

— Не мога да повярвам, че си се нанесла тук — поклати глава Джо.

— Ти също — изтъкна Кейти.

— Да, но го направих само понеже разбрах, че няма да съм сама жена в края на чакълеста алея насред нищото. Мястото е доста откъснато от света.

И точно затова го наех с огромна радост, помисли си Кейти, а на глас каза:

— Не е толкова лошо. Вече свикнах.

— Надявам се и аз да свикна — отбеляза Джо. Духна кафето, за да го поохлади. — Какво те доведе в Саутпорт? Сигурна съм, че не е вълнуващата професионална кариера в ресторанта на Айвън. Имаш ли близки тук? Родители? Братя или сестри?

— Не, сама съм — отговори Кейти.

— Дошла си заради гадже?

— Не.

— Значи… просто си се преместила?

— Да.

— Ама защо, за бога?

Кейти не отговори. Същото я бяха попитали Айвън, Мелъди и Рики. Тя беше наясно, че зад въпросите им няма задни мисли, че се дължат на най-обикновено любопитство, но въпреки това не знаеше как иначе да отговори, освен да каже истината:

— Искам ново начало.

Джо отново отпи от кафето си, явно размишлявайки над отговора й, но за учудване на Кейти не попита нищо повече. Само кимна.

— Разбирам. Понякога човек наистина се нуждае от ново начало. И според мен това е достойно за възхищение. Много хора нямат смелостта да постъпят така.

— Смяташ ли?

— Сигурна съм — отвърна Джо. — Е, какво смяташ да правиш днес? Докато аз хленча, разопаковам и чистя с разранени ръце.

— По-късно ще ходя на работа. Нищо интересно. Трябва да се отбия до магазина за някои неща.

— Във „Фишър“ ли ще ходиш, или ще отскочиш до града?

— Във „Фишър“.

— Запозна ли се със собственика? Мъжът с прошарената коса?

— Да, виждала съм го един-два пъти — кимна Кейти.

Джо допи кафето си и остави чашата в мивката, сетне въздъхна.

— Така — оповести тя унило. — Стига съм отлагала. Ако не започна веднага, никога няма да приключа. Пожелай ми късмет.

— Късмет.

Джо й махна с ръка:

— Радвам се, че се запознахме, Кейти.

От прозореца на кухнята си Кейти видя Джо да изтупва чергата, която бе захвърлила настрани преди малко. Стори й се доста приветлива, но не беше сигурна, че е готова да има съседка. Приятно беше някой да те посещава от време на време, но вече бе свикнала да бъде сама.

От друга страна, обаче, съзнаваше, че ако живееш в малко градче, самоналоженото усамотение не може да продължи вечно. Налагаше се да ходи на работа, до магазина и да обикаля града; някои от клиентите на ресторанта вече я познаваха. Пък и честно казано, беше й приятно да разговаря с Джо. Кой знае защо й се струваше, че у нея има нещо по-дълбоко, което не се забелязва на пръв поглед, нещо… вдъхващо доверие, макар да не можеше точно да го обясни. И тя беше сама жена като нея, което определено бе плюс. Кейти не искаше дори да си помисли как би реагирала, ако в съседната къща се беше нанесъл мъж, и се озадачи как така изобщо не й беше хрумнала такава възможност.

Изми чашите от кафе в мивката и ги прибра в бюфета. Действието й се стори съвсем обичайно — да прибира две чаши от кафе сутрин — и за миг усети да я поглъща животът, който бе оставила зад гърба си. Ръцете й се разтресоха, тя ги стисна една с друга и си пое няколко големи глътки въздух, докато най-сетне престана да трепери. Преди два месеца не би успяла да го постигне, дори преди две седмици не би била в състояние да се овладее. И макар да се радваше, че пристъпите на тревога вече не я връхлитат толкова неумолимо, фактът, че се владее, показваше също, че започва да свиква тук, а това я плашеше. Защото ако привикнеше и се почувстваше уютно, можеше да свали гарда, а не биваше да допуска подобно нещо.

Въпреки това се радваше, че се е озовала в Саутпорт. Беше малко историческо градче с население от няколко хиляди човека, разположено в устието на река Кейп Фиър, където тя се вливаше в Интракостал. Имаше тротоари и дървета със сенчести корони, а в песъчливата почва растяха цветя. От клоните на дърветата висеше испански мъх, а по набръчканите стволове пъплеше кудзу. Децата караха велосипедите си и ритаха топка по улиците, удивиха я и многобройните църкви — имаше по една на почти всеки ъгъл. Вечер квакаха жаби и цвърчаха щурци, а Кейти си повтори, че мястото й се е сторило подходящо още от самото начало. Изглеждаше сигурно, сякаш я призоваваше и й обещаваше убежище.

Сложи единствения си чифт обувки — износени маратонки. Скринът й беше почти празен, а в кухнята нямаше почти никакви провизии, но когато излезе от къщата в слънчевия ден навън и се запъти към магазина, тя се почувства у дома. Вдъхна с пълни гърди уханието на зюмбюли и на прясно окосена трева и си даде сметка, че от години не е била толкова щастлива.

3

Косата му бе побеляла, когато беше едва двайсет и няколко годишен, факт, който предизвикваше добродушните закачки на приятелите му. Освен това промяната не настъпи постепенно, не започна с едно-две косъмчета тук-там, които постепенно се посребряват. Просто през януари косата му си беше черна, а на следващия януари не беше останало почти нищо от този цвят. Двамата му братя се оказаха пощадени от подобна съдба, макар че през последните години и техните бакенбарди се бяха прошарили. Нито майка му, нито баща му имаха обяснение за случилото се, понеже доколкото им бе известно, Алекс Уийтли беше аномалия и в двата рода.

Странно, но побеляването изобщо не го смущаваше. Докато беше в армията, подозираше, че то е спомогнало за бързото му повишение. Работеше в Дивизията за криминални разследвания, ДКР, в Германия и в Джорджия и цели десет години беше разследвал военни престъпления: от отлъчили се войници до грабежи, домашно насилие, изнасилвания и дори убийства. Редовно го повишаваха и накрая, на трийсет и две години, се уволни от армията като майор.

След като го раниха и това сложи край на кариерата му като военен, той се премести в Саутпорт, родния град на жена си. Тъкмо се бяха оженили, очакваха първото си дете и Алекс възнамеряваше да кандидатства за работа в полицията, когато тъстът му предложи да му продаде семейния бизнес.

Ставаше дума за старомоден провинциален магазин с бяла дървена обшивка, сини капаци на прозорците, двускатен покрив и пейка отпред — магазини като този се бяха радвали на разцвет много отдавна и повечето вече бяха изчезнали. На втория етаж имаше жилище. Грамадна магнолия хвърляше сянка над едната страна на постройката, а отпред се пъчеше дъб. Само половината паркинг бе асфалтиран — другата беше покрита с чакъл — но рядко оставаше празен. Тъстът на Алекс беше започнал бизнеса преди раждането на Карли, когато наоколо имаше само селскостопанска земя, обаче се гордееше, че притежава дарбата да разбира хората и се стремеше да има на склад всичко, от което биха могли да се нуждаят клиентите му, и затова магазинът беше претъпкан и доста безреден. Алекс споделяше това виждане и го остави почти непроменен. На пет-шест редици щандове предлагаше хранителни стоки и тоалетни артикули, а фризерите в дъното бяха препълнени с каквото се сетиш: от сода и вода до бира и вино. Както във всеки универмаг и тук имаше рафтове с чипс, бонбони и вредни храни, които хората грабват, чакайки на касата. И с това приликите се изчерпваха. По рафтовете на магазина вече се предлагаше разнообразно риболовно оборудване и прясна стръв, имаше и грил закусвалня, която въртеше Роджър Томпсън, някога работил на Уолстрийт, но предпочел Саутпорт заради по-простичкия начин на живот. В грила сервираха бургери, сандвичи и хотдог, имаше и къде да седнеш. В магазина даваха под наем дивидита с филми, продаваха разнообразни боеприпаси, дъждобрани и чадъри, имаше и неголяма селекция от бестселъри и класически романи. Предлагаха също свещи и ремъци за автомобили и газови бутилки, а Алекс изработваше и дубликати на ключове на струг в задната стаичка. Имаше и три бензинови колонки, както и четвърта колонка за гориво на пристана, откъдето зареждаха лодки, а до касата бяха подредени кошници с пресни зеленчуци.

Учудващото бе, че лесно успяваше да поддържа разнообразието в асортимента.

Някои стоки се търсеха редовно, други не. Подобно на тъста си, Алекс имаше добър усет за нуждите на хората още щом прекрачеха прага. Винаги забелязваше и помнеше неща, които другите не помнеха — способност, която му беше от неизмерима полза през годините, докато работеше в ДКР. В днешно време постоянно сменяше асортимента, който държеше на склад, стараейки се да задоволява променливите вкусове на клиентите си.

Никога не си беше представял, че ще се занимава с подобно нещо, но решението му беше добро, дори и само поради факта, че му позволяваше да държи децата под око. Джош ходеше на училище, но Кристен щеше да бъде в първи клас чак наесен и сега прекарваше повечето време в магазина. Беше й подредил кът за игра зад касата, където умната му и бъбрива дъщеря обичаше да стои най-много. Едва петгодишна, тя умееше да работи с касовия апарат и да връща ресто, стъпила на столче, за да стига копчетата. Алекс обожаваше да наблюдава изражението на хората, когато малката започнеше да им прави сметката.

Все пак не беше идеалното детство за нея, макар да познаваше само този живот. Когато Алекс беше честен пред себе си, се виждаше принуден да признае, че грижите за децата и за магазина изсмукват цялата му енергия. Понякога усещаше, че не издържа повече — да приготвя обяд на Джош, да го кара на училище, да поръчва стока от доставчиците, да се среща с търговците, да обслужва клиентите и през цялото време да обръща внимание на Кристен. И това беше само началото. Понякога му се струваше, че вечер е още по-зает. Правеше всичко по силите си да върши някакви детски работи с децата си — да кара колело, да пуска хвърчила и да ходи на риба с Джош, обаче Кристен обичаше да си играе с кукли, да рисува и да изработва разни неща, а него хич не го биваше в тези работи. Като добавим приготвянето на вечеря и почистването на къщата, през повечето време Алекс едва успяваше да смогне. Дори след като най-сетне сложеше децата да си легнат, не можеше да си отдъхне, понеже винаги имаше още нещо за вършене. Вече не беше сигурен дали изобщо знае какво е това почивка.

След като децата си легнеха, прекарваше остатъка от вечерта сам. Познаваше почти всички в града, но имаше малцина истински приятели. Двойките, на които двамата с Карли понякога бяха гостували на барбекю или на вечеря, постепенно, но неотвратимо се отчуждиха. Донякъде вината беше негова — работата в магазина и грижите по децата запълваха времето му почти изцяло — но понякога той оставаше с усещането, че причинява неудобство на познатите си, сякаш им напомня, че животът е непредсказуем и плашещ и че всичко може да се сгромоляса само за миг.

Водеше изтощителен и понякога самотен живот, но всичките му усилия бяха насочени към Джош и Кристен. Макар и не толкова често както по-рано, понякога двамата сънуваха кошмари след смъртта на Карли. Събудеха ли се посред нощ, безутешно разплакани, Алекс ги притискаше в прегръдките си и шепнешком ги уверяваше, че всичко ще бъде наред, докато отново не заспяха. Отначало всички ходеха на консултации с психолог, децата рисуваха и говореха за чувствата си, но изглежда това не им помагаше толкова, колкото се надяваше той. Кошмарите продължиха почти година. От време на време, докато Алекс оцветяваше заедно с Кристен или ловеше риба с Джош, децата се умълчаваха и той разбираше, че тъгуват за майка си. Кристен понякога си го признаваше с бебешко и треперещо гласче, а по бузите й се стичаха сълзи. В такива мигове сърцето му се късаше, понеже знаеше, че не би могъл да направи или да каже нищо повече, за да подобри нещата.

Психологът го уверяваше, че децата са издръжливи и че ако се чувстват обичани, кошмарите в крайна сметка ще престанат и сълзите няма да са толкова чести. Времето доказа правотата му, но сега Алекс се бе оказал изправен пред опасността от нова загуба, също толкова съкрушителна. Осъзна, че състоянието на децата се подобрява, тъй като спомените за майка им постепенно, но сигурно избледняваха. Изгубиха я съвсем малки — съответно на четири и на три години — а това означаваше, че някой ден за тях тя щеше да бъде по-скоро представа, отколкото човек от плът и кръв. Разбира се, това беше неизбежно, но на Алекс някак не му се струваше редно хлапетата да не помнят смеха на Карли, нито нежността, с която ги прегръщаше като бебета, нито дълбоката й обич към тях.

Не си падаше много по снимките. Винаги Карли се бе пресягала към фотоапарата, затова имаше десетки снимки на него и децата. На много малко обаче присъстваше и тя и макар Алекс специално да разглеждаше албума заедно с Джош и Кристен и да им разказваше за майка им, подозираше, че разказите му постепенно се превръщат само в разкази и нищо повече. Свързаните с тях чувства бяха като пясъчни замъци на пътя на прилива, които морето бавно отмиваше. Същото се случваше и с портрета на Карли, окачен във всекидневната. През първата година от брака им той уреди да й направят портретна снимка въпреки протестите й. И се радваше, че го беше направил. На снимката тя изглеждаше красива и независима, волевата жена, която бе запленила сърцето му, и вечер, след като децата си легнеха, понякога Алекс съзерцаваше портрета на съпругата си и у него бушуваше буря от чувства. Джош и Кристен обаче почти не забелязваха снимката.

Той често мислеше за Карли, липсваше му разбирателството помежду им и приятелството, което бе основата на брака им в най-добрите му години. И ако трябваше да бъде честен пред себе си, съзнаваше, че отново иска да изпита тези неща. Беше самотен, макар да се смущаваше да го признае. Месеци след смъртта на жена си просто не можеше да си представи друга връзка, камо ли да допусне възможността отново да живее с някого. Дори година след това прогонваше от главата си подобни мисли. Болката беше още прясна, споменът и равносметката — твърде болезнени. Преди няколко месеца обаче бе завел децата в аквариума и докато стояха пред басейна на акулата, бе завързал разговор с привлекателната жена, застанала до него. И тя като него беше довела децата си, и тя като него нямаше халка на пръста. Децата й бяха връстници на Джош и на Кристен и докато четиримата се отдалечаваха, сочейки рибите, жената се засмя на някаква негова забележка и Алекс усети искрица привличане, която му припомни какво е имал преди. Накрая сложиха точка на разговора и всеки пое по пътя си, но на излизане той я мярна още веднъж. Жената му махна и Алекс за миг се запита дали да не изтича до колата й и да поиска телефонния й номер. Не го стори и след малко я видя да излиза от паркинга. Повече не я срещна.

Вечерта очакваше да го залее вълна от укори и съжаления, но странно защо, това не се случи. Което пък не му се стори неуместно, а някак… в реда на нещата. Не беше положително, не беше въодушевяващо, а просто в реда на нещата и Алекс отсъди, че явно най-сетне раната му е започнала да зараства. Разбира се, това не означаваше, че е готов да се впусне стремглаво в ергенския живот. Ако се случи, случи. Ами ако не се случи? Е, нямаше да се притеснява предварително. Искаше му се да почака, за да срещне подходящата жена, която не само отново ще изпълни живота му с радост, но и ще обикне децата силно като него. Даваше си сметка обаче, че вероятността да срещне такъв човек в градчето е нищожна. Саутпорт беше прекалено малък. Всичките му познати бяха или женени, или пенсионери, или ученици в местните училища. Нямаше много неомъжени жени, още по-малко такива, които да са готови да приемат мъж с деца. Което естествено пречеше. Може и да беше самотен, може и да имаше нужда от компания, но Алекс не смяташе да пожертва децата си за това. Достатъчно бяха преживели и винаги щяха да бъдат основната му грижа.

Все пак… май имаше една възможност. Заинтригува го друга жена, за която обаче не знаеше почти нищо, освен че не е омъжена. От началото на март идваше в магазина един-два пъти седмично. Когато я видя за пръв път, беше бледа, измъчена и почти отчайващо слаба. Едва ли би я забелязал. В магазина често се отбиваха хора, които просто минават през града и спират да си купят сода, бензин или нещо за хапване. Повече не ги виждаше.

Тя обаче не си купи това. Тръгна с наведена глава към стелажите с хранителни стоки, сякаш се мъчеше да остане незабелязана, призрак в човешка форма. За нейно съжаление не се получаваше. Беше твърде привлекателна, за да остане незабелязана. Алекс допускаше, че жената е към трийсетте, имаше къса кестенява коса, подстригана малко неравно над раменете. Не слагаше грим, а високите й скули и кръглите раздалечени очи й придаваха изискан и крехък вид.

На касата Алекс установи, че отблизо жената е още по-хубава, отколкото му се бе сторила отдалеч. Очите й бяха лешниково зеленикави със златисти точици, а кратката й разсеяна усмивка изчезна така бързо, както се и появи. Тя стовари на касата само хранителни продукти — кафе, ориз, овесена каша, макарони, фъстъчено масло — и тоалетни принадлежности. Алекс усети, че непознатата би се смутила, ако я заговори, затова мълчаливо се зае да маркира покупките й. И докато го правеше, чу гласа й за пръв път:

— Имате ли сух боб? — попита тя.

— Съжалявам, но обикновено не го поддържам на склад — отговори той.

Докато пъхаше покупките й в торбичка, забеляза, че тя се взира навън през прозореца и разсеяно хапе долната си устна. По някаква причина Алекс остана със странното усещане, че жената всеки момент ще се разплаче.

Той се прокашля и каза:

— Ако ще ви трябва редовно, с радост ще поръчам. Просто ми кажете коя марка предпочитате.

— Не искам да ви затруднявам — отговори тя с почти недоловим шепот.

Плати му с дребни банкноти, взе торбата си и излезе от магазина. За негово учудване прекоси паркинга пеша и едва тогава Алекс осъзна, че не е дошла в магазина с кола, което допълнително разпали любопитството му.

На следващата седмица в магазина имаше фасул. Той зареди три вида: маслен, пъстър и бял, макар и само по един плик от всеки, и при следващото й посещение специално изтъкна, че са на долния рафт в ъгъла, до ориза. Тя донесе на касата и трите плика и попита дали има лук. Посочи й малката торба, която държеше в голяма кошница до вратата, но тя поклати глава.

— Трябва ми само една глава — промърмори с извинителна и колеблива усмивка. Отброи банкнотите с треперещи ръце и отново си тръгна пеша.

Оттогава в магазина винаги имаше боб и възможност да купиш отделна глава лук, а през седмиците след първите й две посещения в магазина жената му стана редовен клиент. Макар да си остана мълчалива, тя вече не изглеждаше толкова крехка и неспокойна. Тъмните кръгове под очите й постепенно избледняха и дори цветът на лицето й се бе подобрил благодарение на хубавото време напоследък. Освен това понапълня — немного, но достатъчно, за да се смекчат деликатните й черти. Гласът й също укрепна и макар непознатата да не проявяваше никакъв интерес към него, все пак задържаше очи върху Алекс малко по-дълго, преди отново да ги отмести. Разговорът им не стигна много по-далеч от „Намерихте ли всичко необходимо?“, последвано от „Да, благодаря“, но вместо да бяга от магазина като подплашена сърна, понякога тя обикаляше щандовете малко по-дълго и дори започна да говори с Кристен, когато двете се окажеха самички. Тогава за пръв път той видя непознатата да изоставя предпазливостта. Непосредственото й поведение и откритото й изражение говореха, че тя обича децата, а първата мисъл на Алекс беше, че за миг е зърнал жената, която е била преди и би могла отново да стане при подходящи обстоятелства. Кристен също явно бе забелязала нещо различно у нея, понеже след като тя си тръгна, съобщи, че си има нова приятелка, която се казва госпожица Кейти.

Това обаче не означаваше, че Кейти се чувства удобно в негово присъствие. Предишната седмица, след като непринудено си беше побъбрила с Кристен, той я видя да разглежда задните корици на романите, които предлагаше в магазина. Не си купи нищо, а когато преди да си тръгне Алекс небрежно я попита кой е любимият й автор, отново забеляза по лицето й да се прокрадва предишната тревожност. Озадачи се, щом осъзна, че не е трябвало да се издава, че я наблюдава. „Няма значение — побърза да добави той. — Не е важно.“ На излизане обаче тя поспря на прага, стиснала чантата си в извивката на ръката. Полуизвърната към него, отвърна: „Харесвам Дикенс“. После отвори вратата и пое по пътя.

Оттогава той се сещаше за нея все по-често, но мислите му бяха някак смътни, забулени в тайнственост и обагрени от ясното желание да я опознае по-добре. Не че знаеше как да подходи. Като изключим времето, когато бе ухажвал Карли, Алекс не беше специалист по срещите. В колежа от лекции и тренировки по плуване не му оставаше много време за това. В армията хвърли всичките си сили в кариерата си, работеше много и се местеше от база в база след поредното повишение. Беше излизал с няколко жени, но това бяха все мимолетни връзки, които започваха и свършваха в спалнята. Понякога, когато се замислеше за живота си, почти не можеше да познае човека, който е бил някога, и съзнаваше, че промяната се дължи на Карли. Да, беше му трудно, чувстваше се самотен. Липсваше му жена му и макар да не бе споделял с никого, можеше да се закълне, че от време на време все още долавя присъствието й наблизо — как го наблюдава, за да се увери, че всичко е наред.

Времето беше прекрасно и магазинът беше по-пълен от обичайното за неделя. Когато Алекс отключи вратата в седем, на пристана вече бяха вързани три лодки, които чакаха да включи помпата. И както обикновено, докато плащаха за горивото, собствениците на лодките ги товареха със закуски, напитки и пликчета лед. Роджър, който работеше на грила както винаги, не бе имал нито миг почивка, откакто си беше вързал престилката, а масите бяха пълни с хора, които похапваха сандвичи с наденички и чийзбургери и му искаха съвети как да играят на борсата.

Обикновено Алекс работеше на касата до обяд, когато предаваше поста на Джойс, благодарение на която, точно както и благодарение на Роджър, работата в магазина не беше толкова тежка, колкото би могла да бъде. Джойс бе работила в съда, преди да се пенсионира, а Алекс, така да се каже, я наследи заедно с магазина. Тъстът му я беше наел преди десет години, но и сега, вече над седемдесетгодишна, тя не показваше никакви признаци, че възнамерява да забави темпото. Съпругът й беше починал преди години, децата й се бяха преместили да живеят другаде и тя гледаше на клиентите като на свое семейство. Джойс беше неизменна част от магазина досущ като стоките по рафтовете.

Най-хубавото от всичко беше, че тя разбира нуждата на Алекс да отделя време на децата си извън магазина и не превръщаше в трагедия факта, че се налага да работи в неделя. Още с идването заставаше на касата и му нареждаше да тръгва с тон по-скоро на началник, отколкото на служител. Освен това Джойс му помагаше и като бавачка, единствената, на която той се доверяваше да гледа децата по време на отсъствията му от града. Което не се случваше често — един-два пъти през последните години, когато Алекс се срещаше със стар приятел от армията в Роли. Беше започнал да я възприема като едно от най-хубавите неща в живота си. Когато се нуждаеше от нея най-много, тя винаги бе насреща.

В очакване Джойс да пристигне, Алекс обиколи магазина и огледа рафтовете. Компютърът чудесно следеше наличностите, но той знаеше, че колонките с цифри невинаги дават пълната картина. Понякога добиваше по-ясна представа, ако огледа лавиците и види какво са продали предния ден. За да бъде магазинът печеливш, запасите трябваше да се обновяват колкото може по-често, което ще рече понякога да предлагаш стоки, каквито другите магазини не предлагат. Алекс продаваше домашно приготвени сладка и конфитюри, стрити подправки по „тайни рецепти“ за свинско и телешко, а също и няколко вида местни плодови и зеленчукови консерви. Дори хора, които редовно пазаруваха във „Фуд Лайън“ или в „Пигли Уигли“, често се отбиваха в магазина на път за вкъщи, за да си купят някой местен специалитет, който Алекс се стараеше да предлага.

Интересуваше го не само обемът на продажбите, а и кога са продадени стоките — факт, който невинаги ставаше ясен от цифрите. Беше забелязал, че хлебчетата за хотдог се продават много добре през почивните дни, но рядко през седмицата, а с обикновения хляб е точно обратното. След като установи този факт, той можеше да поддържа в наличност по-голямо количество и от двете стоки точно когато се търсят, и продажбите му нараснаха. Не беше бог знае какво, капка по капка Алекс успяваше да поддържа скромния си бизнес жив, въпреки че големите вериги принуждаваха повечето местни магазини да затворят.

Докато оглеждаше рафтовете, той разсеяно се зачуди какво да прави с децата следобед и реши да ги повози на колелото. Карли най-много обичаше да ги опаше с коланите в кошовете на велосипеда си и да ги откара в града. Само че нямаше да запълнят целия следобед с това занимание. Дали да не ги пусне сами да покарат колело в парка… сигурно щеше да им бъде приятно.

Метна бърз поглед към входа на магазина и щом се увери, че никой не идва, забързано се запъти към задния склад и надникна навън. Джош ловеше риба на пристана, което беше най-любимото му занимание. Алекс остана доволен, че той е сам на пристана — някои хора несъмнено щяха да го вземат за лош баща, задето му го позволява — но синът му винаги беше пред очите му на монитора зад касата. Такова беше правилото и момчето винаги го спазваше. Кристен, както обикновено, седеше на масата си в ъгъла зад касовия апарат. Беше разпределила дрехите на куклата си на различни купчини и явно й доставяше удоволствие да я преоблича. Всеки път щом приключеше, поглеждаше баща си с грейнало невинно личице и го питаше как му се струва куклата, като че би могъл да не я хареса.

Момиченца. Разтапят и най-суровото сърце. Алекс подреждаше подправките, когато чу звънеца на входа. Надникна над рафтовете и видя Кейти да влиза.

— Здравей, госпожице Кейти — провикна се Кристен и изникна зад касата. — Какво ще кажеш за куклата ми?

От мястото си Алекс почти не виждаше главичката на Кристен над касата, но тя държеше… Ванеса? Или Ребека? Както и да се казваше куклата с кестенявата коса, дъщеря му я държеше достатъчно високо, за да я види Кейти.

— Красива е, Кристен — отговори Кейти. — Тази рокля нова ли е?

— Не, стара е, обаче не съм й я обличала скоро.

— Как се казва?

— Ванеса — отговори Кристен.

Ванеса значи, помисли си Алекс. По-късно, когато направи комплимент на Ванеса, ще се представи като много по-грижовен баща.

— Ти ли я кръсти?

— Не, така я купихме. Ще ми помогнеш ли с ботушките? Не мога да ги издърпам догоре.

Алекс видя как Кристен подаде куклата на Кейти и как тя се зае с меките пластмасови ботушки. Той знаеше от опит, че това е по-трудно, отколкото изглежда. Момиченцето не би могло да ги надене самичко. Самият той трудно се справяше, но Кейти ги обу с лекота. Подаде куклата на дъщеря му и попита:

— Е, как е сега?

— Идеално — отговори Кристен. — Да й облека ли палто?

— Навън не е толкова студено.

— Знам, обаче понякога Ванеса настива. Според мен й трябва палто.

Главата на Кристен се скри зад касата и после отново се показа.

— Кое — синьото или лилавото?

Кейти закри устата си с пръст и доби сериозно изражение.

— Според мен лилавото е подходящо.

— И аз така мисля — кимна Кристен. — Благодаря.

Кейти се усмихна, преди да се извърне, а Алекс насочи вниманието си към рафтовете, преди да го хване, че я наблюдава. Премести бурканите с горчица и сосове по-напред. С ъгълчето на очите си видя как Кейти взима малка кошница и се насочва към друга редица рафтове.

Алекс тръгна обратно към касата. Тя го забеляза и му махна приятелски.

— Добър ден — поздрави той.

— Здравей.

Тя опита да пъхне зад ухото си кичур коса, но той се оказа прекалено къс.

— Отбих се да взема това-онова.

— Кажи, ако не успяваш да намериш нещо. Понякога стоките се разместват.

Тя кимна и продължи надолу по пътеката. Алекс застана на касата и погледна монитора. Джош си седеше на същото място, а една лодка бавно акостираше.

— Какво ще кажеш, тате? — подръпна го за панталона Кристен и му показа куклата.

— Ау, колко е красива! — Алекс приклекна до нея. — Много ми харесва палтото. Ванеса понякога настива, нали?

— Аха — потвърди Кристен. — Обаче ми каза, че иска да отиде на люлките, така че сигурно ще трябва да се преоблече.

— Идеята не е лоша — съгласи се Алекс. — Дали пък и ние да не отидем в парка по-късно? Ако и ти искаш да се полюлееш.

— Аз не искам да се люлея, Ванеса иска. Освен това всичко е наужким, тате.

— А, добре — каза той и отново се изправи. Край с парка, помисли си.

Потънала в мислите си, Кристен се залови отново да разсъблича куклата. Алекс проконтролира Джош на монитора точно когато в магазина влезе някакъв тийнейджър само по шорти. Подаде му няколко банкноти.

— За колонката на пристана — обясни той и отново хукна навън.

Алекс натрака поръчката на касата и пусна колонката точно когато Кейти се приближи. Същото както винаги, плюс тубичка със слънцезащитен лосион. Когато тя погледна над касата към Кристен, Алекс забеляза как се променя цветът на очите й.

— Намери ли всичко необходимо?

— Да, благодаря.

Той се зае да прибира покупките й в торбата.

— Любимият ми роман на Дикенс е „Големите надежди“ — осведоми. Помъчи се да звучи приятелски. — А твоят?

Тя не отговори веднага, озадачи се, но после явно си спомни, че му е казала колко харесва Дикенс.

— „Приказка за два града“ — отговори тихичко.

— И този ми харесва, но е тъжен.

— Да — съгласи се тя, — точно затова го обичам.

Алекс знаеше, че тя ходи пеша, затова сложи покупките в две торби.

— Реших, че след като познаваш дъщеря ми, не е лошо и аз да се представя. Алекс, Алекс Уийтли.

— Тя се казва госпожица Кейти — изчурулика Кристен зад него. — Но аз вече ти казах, забрави ли?

Алекс я погледна през рамо, а когато се обърна отново, Кейти усмихната му подаваше парите.

— Просто Кейти — каза тя.

— Приятно ми е, Кейти.

Алекс изтрака по клавишите и чекмеджето на касата звънна и се отвори.

— Май живееш наблизо?

Тя така и не му отговори. Когато вдигна поглед, той забеляза, че очите й са се разширили от уплаха. Бързо се завъртя и видя същото, което и тя гледаше на монитора: Джош — във водата, напълно облечен и ужасено размахал ръце. Алекс усети как гърлото му внезапно се стяга, светкавично се измъкна зад касата, хукна през магазина и влетя в склада. На вратата събори кашон със салфетки и те се разлетяха, но това не го спря.

Ритна задната врата и адреналинът забушува в тялото му, докато прескачаше редица храсти, за да стигне по-бързо до пристана. Понесе се по дъските и докато скачаше във водата, видя Джош да се дави и да маха отчаяно с ръце.

С неистово разтуптяно сърце Алекс полетя във въздуха и цопна във водата само на метри от сина си. Не беше дълбоко — може би метър и осемдесет — и когато докосна меката и развълнувана кал на дъното, краката му потънаха до пищялите. Успя да се покаже на повърхността и усети как ръцете му се напрягат, щом се протегна към Джош.

— Държа те! — викна Алекс. — Държа те!

Джош обаче се мяташе, давеше се и не можеше да си поеме въздух, затова Алекс се помъчи да го овладее, докато го изтегляше на по-плитко. След това го повдигна мощно и го изнесе на тревистия бряг, трескаво премисляйки какво да прави: изкуствено дишане, помпане на корема, сърдечен масаж. Опита се да го положи на земята, но той се съпротивляваше. Бореше се и кашляше. И макар самият Алекс още да беше в паника, бе запазил достатъчно присъствие на духа, за да си дава сметка, че детето ще се оправи.

Нямаше представа след колко време — вероятно само броени секунди, макар да му се стори по-дълго — Джош се изкашля шумно, от гърдите му изригна струя вода и той най-сетне успя да си поеме въздух. Вдиша рязко и отново се разкашля, после пак вдиша и пак се закашля, но този път прозвуча така, сякаш по-скоро си прочиства гърлото. Пое си няколко пъти дълбоко въздух, все още обзет от паника, и сякаш едва тогава започна да осъзнава какво се е случило.

Протегна ръка към баща си и той го притисна силно към себе си. Джош се разплака, раменете му се разтресоха и сърцето на Алекс се сви, когато си помисли какво е можело да се случи. Ами ако не беше уловил погледа на Кейти към монитора? Ами ако се беше забавил още минута? От отговорите на тези въпроси тялото му се разтресе като това на Джош.

След известно време плачът на момчето утихна и то изрече първите думи, откакто Алекс го беше извадил от водата.

— Съжалявам, татко — задавено каза.

— И аз съжалявам — прошепна Алекс в отговор и продължи да притиска сина си, опасяваше се, че пусне ли го, времето ще потече на обратно, но този път резултатът ще бъде различен.

Когато най-сетне вече бе в състояние да се откъсне от Джош, Алекс видя, че зад магазина се е събрала тълпа. Роджър беше там заедно с клиенти на грила. Двама други клиенти бяха проточили шии, вероятно току-що бяха пристигнали. Разбира се, Кристен също беше тук. Алекс отново се обвини какъв ужасен баща е, когато забеляза, че момиченцето плаче, уплашено е и се нуждае от него, макар и в прегръдките на Кейти.

Едва след като си облякоха сухи дрехи, Алекс успя да навърже последователността на случилото се. Роджър приготви двата вида хамбургери и пържени картофки и всички се настаниха на една маса в грила, макар че на никого не му се ядеше.

— Кордата ми се закачи за лодката, която потегляше, а не исках да си изгубя въдицата. Помислих, че веднага ще се счупи, ама ме повлече и глътнах малко вода. След това усетих, че не мога да дишам, и като че ли нещо ме теглеше надолу.

Джош се поколеба и додаде:

— Май си изпуснах въдицата в реката.

Седнала до него, Кристен слушаше все още със зачервени и подпухнали очи. Помоли Кейти да постои при нея и тя го стори, дори в момента държеше ръката й.

— Няма нищо. Ще отида да проверя след малко, а ако не успея да я намеря, ще ти купя нова въдица. Но ако се случи отново, просто я пусни, ясно?

Джош подсмръкна и кимна.

— Много съжалявам — каза той.

— Беше нещастен случай — успокои го Алекс.

— Ама сега няма да ми позволяваш да ловя риба, нали?

„И отново да рискувам да те изгубя — помисли си Алекс. — В никакъв случай.“

— Ще поговорим за това по-късно — изрече той на глас.

— А ако обещая, че следващия път ще пусна въдицата?

— Вече казах, ще поговорим по-късно. А сега защо не хапнеш нещо?

— Не съм гладен.

— Знам, обаче е обяд и трябва да ядеш.

Джош си взе картофче, отхапа хапчица и задъвка механично. Кристен направи същото. На масата тя почти винаги правеше същото като Джош и това го влудяваше, но сега нямаше сили да се възпротиви.

Алекс се обърна към Кейти. Преглътна, най-неочаквано смутен:

— Може ли да поговорим за минутка?

Тя стана от масата и той я поведе настрани. Когато се отдалечиха достатъчно, за да не ги чуват децата, Алекс се прокашля и рече:

— Искам да ти благодаря за всичко, което направи.

— Нищо не съм направила — възрази тя.

— Напротив, направи — настоя той. — Ако не беше погледнала към монитора, нямаше да разбера какво се случва. И сигурно нямаше да стигна навреме.

Замълча.

— Благодаря ти и че се погрижи за Кристен. Тя е най-сладкото момиченце на света, но е много чувствителна. Признателен съм, че не я остави сама. Дори когато отидохме горе да се преоблечем.

— Всеки би постъпил така — настоя Кейти. В последвалото мълчание тя внезапно си даде сметка колко близо един до друг са застанали и отстъпи половин крачка назад. — Вече наистина трябва да вървя.

— Почакай — спря я Алекс и се запъти към хладилните шкафове в дъното на магазина. — Обичаш ли вино?

Тя поклати глава.

— Понякога пия, но…

Преди да успее да довърши, той се обърна и отвори единия хладилник. Пресегна се и извади бутилка шардоне.

— Моля те, настоявам да я вземеш. Виното е много хубаво. Едва ли смяташ, че би могла да намериш свястно вино тук, но докато бях в армията, един приятел ме понаучи да познавам хубавото. Той е самоук познавач и подбира вината, които зареждам. Ще ти хареса.

— Няма нужда.

— Това е най-малкото, което мога да направя — усмихна се той. — В знак на благодарност.

За пръв път, откакто се познаваха, тя го погледна в очите.

— Добре — рече накрая.

Взе си покупките и си тръгна от магазина. Алекс се върна на масата. След още малко увещаване Джош и Кристен се наобядваха, докато баща им отиде да потърси въдицата. Когато се върна, Джойс вече надяваше престилката, а той заведе децата да покарат колело. После ги откара в Уилмингтън на кино и на пица — дежурните им занимания. Когато се прибраха, слънцето вече залязваше и те бяха капнали от умора, така че се изкъпаха и облякоха пижамите. Алекс полежа в леглото между тях около час и им чете приказки, докато най-сетне угасиха лампата.

Той отиде в дневната, пусна телевизора и обиколи каналите, но не му се гледаше. Мислите му отново се върнаха към Джош и макар синът му да беше в безопасност на горния етаж, Алекс усети как го залива вълна от страха, който бе изпитал по-рано, същото усещане за провал. Правеше всичко по силите си и едва ли някой обичаше децата си повече от него, ала не можеше да се отърси от усещането, че това не е достатъчно.

По-късно, много след като Джош и Кристен бяха заспали, той отиде в кухнята и си взе една бира от хладилника. Изпи я, седнал на дивана. В главата му се въртяха спомените от деня, но този път си мислеше за дъщеря си — за това как се бе притиснала към Кейти и бе заровила личицето си в шията й.

За последен път я бе виждал да прави така, когато Карли беше още жива.

4

Април стана май и дните продължаваха да се нижат. Ресторантът все повече се пълнеше и пачката с банкноти в кутията от кафе на Кейти набъбваше успокоително. Тя вече не изпадаше в паника при мисълта, че няма да има средства, за да замине оттук, ако се наложи.

За пръв път от години й оставаха пари дори след като плати наема и режийните и си напазарува. Не много, но достатъчно, за да се чувства волна и спокойна. В петък сутринта се отби в „Анас Джийнс“, магазин за дрехи втора употреба. Почти цяла сутрин рови из дрехите, но накрая си избра два чифта обувки, няколко чифта панталони, шорти, три стилни фланелки и пет-шест блузи, повечето от които бяха маркови и изглеждаха почти нови. Кейти не можеше да се начуди как така някои жени имат толкова много дрехи, че могат да даряват неща, които сигурно струват цяло състояние в магазина.

Когато се прибра, Джо тъкмо окачваше вятърни камбанки. Не бяха разговаряли много след първата си среща. Каквото и да работеше, тя явно беше твърде заета, а Кейти пък поемаше колкото може повече смени. Нощем виждаше, че у съседката й свети, но беше твърде късно да се отбива, а предния уикенд Джо не си беше у дома.

— Отдавна не сме си бъбрили — махна й с ръка Джо. Чукна камбанките и те звъннаха, после тя прекоси двора.

Кейти се качи на верандата и остави торбите.

— Къде се губиш?

— Нали знаеш как е — сви рамене Джо. — Лягам късно, ставам рано, ходя тук-там. През повечето време имам чувството, че ме дърпат във всички посоки.

Посочи към камбанките и попита:

— Нещо против? Имам нужда от почивка. Цяла сутрин чистя и сега тъкмо окачих това чудо. Харесва ми как подрънква.

— Настанявай се — покани я Кейти.

Джо седна и раздвижи рамене, за да отпусне схванатите си мускули.

— Хванало те е слънцето — отбеляза тя. — На плаж ли си ходила?

— Не — отвърна Кейти. Избута торбите настрани, за да освободи място за краката си. — През последните седмици взех допълнителни смени и работих на масите на открито.

— Слънце, вода… какво друго му трябва на човек? Сигурно работата при Айвън е като ваканция.

Кейти се засмя.

— Не съвсем. Ами ти?

— Напоследък никакво слънце, никакви забавления. — Кимна към торбите: — Тази сутрин си мислех да се отбия и да си изпрося чаша кафе, но ти вече беше излязла.

— Отидох да си напазарувам.

— Личи си. Намери ли нещо хубаво?

— Май да — призна Кейти.

— Хайде, какво се чудиш, покажи ми какво си купила.

— Сигурна ли си?

Джо се засмя:

— Живея в бунгало на края на чакълест път насред пустошта и цяла сутрин търкам шкафове. Какви други развлечения имам?

Кейти извади чифт джинси и й ги подаде. Джо ги вдигна и ги завъртя в ръцете си.

— О! Сигурно си ги открила в „Анас Джийнс“. Много обичам това място.

— Как разбра, че съм пазарувала там?

— Понеже едва ли другите магазини продават на тези цени. Този панталон идва от нечий дрешник. От дрешника на богата жена. Много от стоките са на практика нови.

Джо сложи джинсите в скута си и прокара пръст по декоративните тегели на джобовете.

— Страхотни са! Много ми харесват фигурите.

Надникна към торбата и попита:

— Какво друго си купи?

Кейти й подаваше дрехите една по една и я слушаше как ги превъзнася. Когато изпразниха торбата, Джо въздъхна:

— Е, заявявам го официално — завиждам ти. Сигурно в магазина не са останали много подобни дрехи.

Внезапно Кейти се смути:

— Съжалявам, но доста се повъртях там.

— Е, браво на теб, намерила си истински съкровища.

Кейти кимна към къщата.

— Как върви? Започна ли да боядисваш?

— Още не.

— Много си заета в работата ли?

Джо направи физиономия:

— Истината е, че след като си разопаковах нещата и почистих цялата къща, просто останах без сили. Добре че си ми приятелка, понеже така мога да идвам в твоята къща, където е хубаво и весело.

— Добре дошла си по всяко време.

— Благодаря, много си мила. Обаче злият господин Бенсън ще достави кутии с боя утре. Което обяснява и посещението ми тук. Ужасявам се от мисълта да прекарам целия уикенд, намацана с боя.

— Не е толкова лошо. Бързо се отмива.

— Виждаш ли тези ръце? — вдигна ръцете си Джо. — Създадени са да галят красиви мъже и да бъдат разкрасявани с маникюр и с диамантени пръстени. Не са предназначени за валяци, пръскачки за боя и друга ръчна работа.

Кейти се изкиска.

— Искаш ли да дойда да ти помогна?

— Категорично не. Майсторка съм на протакането, но не ми се ще да ме помислиш и за неспособна. Понеже всъщност доста ме бива в онова, което върша.

От дърветата излетя ято скорци и се понесе в почти музикален ритъм. Верандата леко проскърцваше под люлеещите се столове.

— А какво вършиш? — попита Кейти.

— Ами аз съм нещо като психолог консултант.

— В гимназията ли?

— Не — поклати глава Джо, — работя с опечалени.

— О! — възкликна Кейти и замълча. — Не съм сигурна, че разбирам какво е това.

Джо сви рамене:

— Посещавам хората и се опитвам да им помагам. Обикновено срещат трудности след смъртта на свой близък.

Замълча и когато продължи, гласът й звучеше по-тихо:

— Хората реагират по различен начин, а аз се опитвам да им помогна да приемат случилото се — мразя този израз, между другото, понеже не съм срещнала човек, който да приема смъртта, но горе-долу точно това ми е работата. Понеже колкото и тежка да е загубата, ако я приемат, хората ще могат да продължат живота си. Понякога обаче…

Джо замлъкна. В последвалото мълчание тя изтърка люспичка боя от люлеещия се стол.

— Понякога, докато разговарям с някого, изникват и други проблеми. Напоследък се занимавам точно с това. На моменти хората се нуждаят и от друг вид помощ.

— Звучи като работа, която носи удовлетворение.

— Така е, нищо че е трудна.

Джо се обърна към Кейти:

— Ами ти?

— Знаеш, че работя в ресторанта на Айвън.

— Обаче не си ми разказала нищо друго за себе си.

— Няма много за разказване — възрази Кейти с надеждата да отклони въпросите.

— Разбира се, че има. Всеки човек си има история.

Джо замълча.

— Например какво всъщност те доведе в Саутпорт?

— Вече ти казах — отвърна Кейти. — Исках да започна начисто.

Джо сякаш надничаше право в душата й, докато обмисляше нейния отговор.

— Добре — каза тя най-накрая нехайно, — права си. Не е моя работа.

— Не казах това…

— Напротив. Точно това каза, но вежливо. Уважавам отговора ти, понеже имаш право — не е моя работа. Да знаеш обаче, че когато заяви желанието си да започнеш начисто, консултантът в мен се запита на какво се дължи нуждата да започнеш начисто. И което е по-важно — какво си оставила зад гърба си.

Кейти усети как раменете й се стягат. Джо усети напрежението й и продължи:

— Хайде да ти предложа нещо? — внимателно поде тя. — Забрави, че съм те попитала. Просто помни, че ако ти се прииска да поговориш с някого, аз съм насреща. Умея да изслушвам. Особено приятели. И ако искаш вярвай, но говоренето понякога помага.

— Ами ако не мога да говоря за това? — неволно прошепна Кейти.

— Тогава предлагам да забравиш, че съм консултант. Ние сме просто приятелки, а приятелките могат да си споделят всичко, нали? Например къде си родена или какво си обичала да правиш като малка…

— Какво значение има?

— Няма, и точно там е работата. Не е нужно да казваш нищо, което не искаш да казваш.

Кейти размисли над думите й и я погледна с присвити очи:

— Много си добра в работата си, нали?

— Старая се — призна Джо.

Кейти преплете пръсти в скута си.

— Добре. Родена съм в Алтуна — каза тя.

Джо се облегна в люлеещия се стол.

— Не съм ходила там. Хубаво ли е?

— Старо градче край железопътната линия, нали се сещаш — поясни Кейти. — Пълно с добри и трудолюбиви хора, които се мъчат да си осигурят по-хубав живот. И е красиво, особено през есента, когато листата започнат да променят цвета си. Някога мислех, че на света няма по-красиво място. — Сведе очи, унесена в спомени. — Имах приятелка, Емили. Двете с нея слагахме дребни монети върху релсите, а след като минеше влак, ги намирахме и винаги се дивяхме, че са станали напълно гладки. Понякога още пареха. Помня, че веднъж за малко да си изгоря пръстите. Когато се замисля за детството си, си припомням най-вече такива дребни удоволствия.

Кейти сви рамене, но мълчанието на Джо я подтикваше да продължи да разказва:

— Както и да е. Там учих. През цялото време. И гимназия завърших там, но тогава вече… не знам… май започна да ми писва… от всичко, нали разбираш? Животът в малкия град, където всеки уикенд е същият като предишния. Същите хора, които ходят на същите купони, същите момчета, които се наливат с бира в каросерията на пикапите си. Исках нещо повече, но не успях да вляза в колеж и… с две думи, озовах се в Атлантик Сити. Работих там известно време, после се местих от място на място и ето ме сега тук.

— В друго градче, където нищо не се променя.

Кейти поклати глава.

— Тук е различно. Тук се чувствам…

И понеже тя се поколеба, Джо довърши вместо нея:

— В безопасност?

Кейти я изгледа сепнато, но се натъкна на развеселеното й изражение.

— Не е толкова трудно да се досети човек. Както сама каза, започваш отначало, а какво по-добро място за ново начало от тук? Където нищо не се случва.

Джо замълча.

— Е, не е съвсем вярно. Подочух за известно вълнение отпреди няколко седмици. Докато си била в магазина?

— Чула си за това?

— Градът е малък. Няма как да не стигне и до мен. Какво се случи?

— Страшничко беше. Както си говорех с Алекс, видях на монитора какво се случва, а той явно забеляза изражението ми, понеже тутакси изхвърча. Прелетя през магазина като мълния, а после и Кристен погледна монитора и изпадна в паника. Взех я на ръце и тръгнах след баща й. Докато стигнем, Алекс вече беше извадил Джош от водата. Радвам се, че момчето е добре.

— И аз — кимна Джо. — Какво ще кажеш за Кристен? Страшно сладко момиченце, нали?

— Вика ми госпожица Кейти.

— Много обичам това детенце — призна Джо и вдигна колене към гърдите си. — Не се учудвам, че двете добре се разбирате. Нито че е потърсила теб, когато е била уплашена.

— Защо го казваш?

— Защото тя е проницателно малко същество. Познава кога човек има добро сърце.

Изражението на Кейти стана скептично.

— Може би просто се е тревожела за брат си и понеже баща й излезе, аз бях единственият човек наблизо.

— Не се подценявай. Както ти казах, тя е проницателна — настоя Джо. — Как е Алекс? Имам предвид след случилото се.

— Беше разтърсен, но иначе ми се стори добре.

— Разговаряла ли си с него след това?

Кейти сви рамене равнодушно:

— Не много. Той винаги се държи мило, когато ходя до магазина, и зарежда продуктите, които купувам, но само толкова.

— Много го бива за това — убедено отбеляза Джо.

— Изглежда го познаваш твърде добре.

Джо се залюля на стола:

— Така мисля.

Кейти очакваше да продължи, но тя млъкна.

— Искаш ли да поговорим за това? — попита Кейти невинно. — Понеже понякога е полезно да поговориш, особено с приятел.

Очите на Джо светнаха.

— Знаех си, че си много по-хитра, отколкото показваш. С моите камъни по моята глава. Не те е срам!

Кейти се усмихна, но нищо не каза, точно както бе постъпила с нея Джо. И за нейно учудване подходът даде резултат.

— Не знам докъде да се разпростра, но едно ще ти кажа. Той е свестен човек. Винаги можеш да разчиташ, че ще постъпи правилно. Нали виждаш колко обича децата си?

Кейти стисна устни за миг.

— Вие двамата познавате ли се?

— Да, познаваме се, но вероятно не така, както си мислиш — отвърна Джо, старателно подбирайки думите си. — Да сме наясно: беше отдавна и всеки от нас продължи напред.

Кейти не беше сигурна как трябва да тълкува отговора й, но не искаше да я притиска.

— А каква е неговата история, между другото? Доколкото разбирам, е разведен.

— Попитай него.

— Аз ли? Но защо ще го питам?

— Защото попита мен — изви вежда Джо. — Което, естествено, означава, че проявяваш интерес.

— Не проявявам интерес.

— Тогава защо разпитваш за него?

Кейти се намръщи и отсече:

— Доста си манипулативна, а уж си приятелка.

— Просто казвам на хората онова, което те вече знаят — сви рамене Джо, — но се боят да си го признаят.

Кейт се замисли над думите й.

— Да сме наясно, официално оттеглям предложението си да ти помогна да боядисаш къщата.

— Вече обеща, че ще ми помогнеш.

— Знам, обаче си вземам думите назад.

Джо се засмя:

— Добре, добре. Ей, какво ще правиш довечера?

— След малко отивам на работа. Всъщност май е време да се приготвям.

— Ами утре вечер? На работа ли си?

— Не, ще почивам през уикенда.

— Тогава какво ще кажеш да взема бутилка вино? Сигурна съм, че ще имам нужда, а и наистина не ми се ще да вдишвам изпаренията от боята по-дълго от необходимото. Нещо против?

— Звучи забавно.

— Добре.

Джо пусна краката си на пода и се изправи.

— Уговорихме се.

5

Съботата осъмна със синьо небе, но после започнаха да се скупчват облаци. Сиви и плътни, те се извиваха и въртяха на засилващия се вятър. Температурата започна да пада и се наложи Кейти да си облече горнище на анцуг на излизане. Магазинът беше на около три километра от къщата й, може би половин час ходене със стегната крачка, и тя си даде сметка, че трябва да побърза, ако не иска да я хване бурята.

Тъкмо стигна на главния път, когато изтрещя първата гръмотевица. Кейти ускори ход, усетила как въздухът се сгъстява. Край нея профуча пикап, който остави прашна диря, и тя мина на разделителната пясъчна ивица. Във въздуха миришеше на океанска сол. Над главата й червеноопашат ястреб се рееше на пориви във въздуха, изпитвайки силата на вятъра.

Равномерният ритъм на стъпките й я разсея и мислите й се насочиха към разговора й с Джо. Не към историите, които тя самата беше разказала, а към това, което научи от Джо за Алекс. Съседката й явно не разбираше за какво става дума. В опита си да поведе разговор с нея, бе изопачила думите на Кейти и беше видяла в тях нещо, което не е съвсем вярно. Да, Алекс несъмнено изглеждаше свестен тип и както бе изтъкнала Джо, Кристен беше сладко дете, но Кейти не проявяваше интерес към него. Та тя почти не го познаваше. След падането на Джош в реката двамата си бяха разменили едва няколко думи, пък и Кейти изобщо не искаше да започва връзка.

Защо тогава имаше усещането, че Джо се опитва да я събере с Алекс?

Не беше сигурна, но честно казано, нямаше и значение. Радваше се, че вечерта Джо ще й гостува. Просто две приятелки на чаша вино… нищо особено. Другите хора, другите жени, непрекъснато го правеха. Кейти сбърчи чело. Добре де, може би не непрекъснато, но повечето хора вероятно го правеха, ако им се приискаше, а тя подозираше, че се различава от тях. Откога не беше правила нищо нормално?

От дете, призна си. От времето, когато слагаше монети върху релсите. Все пак не беше напълно искрена пред Джо. Не й каза, че често е ходела при релсите, за да не слуша как се карат родителите й, да не чува как вбесено си крещят един на друг. Не разказа на Джо как неведнъж се е оказвала насред словесната престрелка, а когато бе на дванайсет, я улучи стъкленото преспапие, с което баща й замери майка й. На главата й зейна рана, която кървя с часове, но нито баща й, нито майка й се сетиха да я заведат в болницата. Не сподели с Джо колко се озлобяваше баща й, когато се напиеше, не й каза, че никога не си е канила гости у дома, дори и Емили, нито че не е учила в колеж, понеже родителите й го смятаха за загуба на време и на пари. Не й каза, че я изритаха от вкъщи в деня, в който завърши гимназия.

Може би щеше да разкаже на Джо за тези неща, а може би нямаше да го стори. Не беше толкова важно. Какво ако не е имала идеалното детство? Да, родителите й бяха алкохолици и често оставаха без работа, но освен инцидента с преспапието никога не й бяха посягали. Е, не й купиха кола, не организираха празненства за рождения й ден, но никога не беше гладувала, а всяка есен, в колкото и затруднено положение да се намираха, винаги й купуваха нови дрехи за училище. Баща й не беше най-страхотният човек на света, но не се промъкваше нощем в стаята й, за да върши ужасни неща, каквито тя знаеше, че се случват с някои нейни приятелки. Когато навърши осемнайсет, Кейти не смяташе, че родителите й са й нанесли неизлечими рани. Беше малко разочарована, че няма да учи в колеж, и се тревожеше как ще се оправя сама в живота, но не бе непоправимо увредена. И успя. В Атлантик Сити не беше никак зле. Запозна се с неколцина свестни младежи и помнеше много вечери, през които се смееше и разговаряше с приятели от работата до малките часове.

Напомни си, че детството й не я е формирало като личност и че то няма нищо общо с истинската причина да дойде в Саутпорт. Макар че беше най-близкият й човек тук, почти приятелка, Джо не знаеше нищо за нея. Никой не знаеше.

— Здравей, госпожице Кейти — обади се Кристен от масичката си. Днес не играеше с кукли. Беше се привела над книжка за оцветяване, стискаше пастелите и багреше няколко еднорога и дъги.

— Здравей, Кристен. Как си?

— Добре — вдигна момиченцето поглед от книжката си. — Защо винаги идваш пеша?

Кейти се спря, после заобиколи касата и приклекна до Кристен.

— Защото нямам кола.

— Защо нямаш?

Понеже нямам шофьорска книжка, помисли си Кейти. Но дори да имах, не мога да си позволя да карам кола.

— Да ти призная, смятам да си купя кола.

— Ясно.

Кристен вдигна книжката с картинки за оцветяване.

— Какво мислиш за рисунката ми?

— Хубава е. Справила си се прекрасно.

— Благодаря. Ще ти я подаря, когато я завърша.

— Не е нужно да го правиш.

— Знам — отговори Кристен с очарователна самоувереност. — Но искам да го направя. Можеш да си я сложиш на хладилника.

Кейти се усмихна и се изправи.

— Така и смятах.

— Да ти помогна ли да напазаруваш?

— Не, днес ще се справя сама. А ти ще можеш да довършиш рисунката.

— Добре — съгласи се Кристен.

Докато си вземаше кошница, Кейти забеляза Алекс да се приближава. Махна й с ръка и й се стори, че го вижда за пръв път, макар да съзнаваше липсата на всякаква логика в това. Косата му беше силно прошарена и в ъгълчетата на очите му имаше само няколко бръчици, но те по-скоро подсилваха, отколкото намаляваха жизнеността, която излъчваше. Имаше широки рамене и тънка талия и създаваше у нея впечатлението, че не прекалява нито с храната, нито с пиенето.

— Здравей, Кейти. Как си?

— Добре, а ти?

— Не се оплаквам — усмихна се широко той. — Радвам се, че се отби. Искам да ти покажа нещо — посочи към монитора и Кейти видя Джош, седнал на пристана с въдица в ръка.

— Пуснал си го там? — учуди се тя.

— Виждаш ли му жилетката?

Кейти се приведе към монитора и присви очи:

— Спасителна жилетка?

— Отне ми известно време да намеря по-тъничка, за да не запарва. Но тази е идеална. Пък и нямах избор. Не мога да ти опиша колко беше нещастен, че не го пускам да лови риба. Толкова пъти ме умолява да променя решението си. Вече не издържах и прецених, че това е добро решение.

— И той няма нищо против да я носи?

— Ново правило — или я носи, или не лови риба. Според мен обаче няма нищо против.

— Хваща ли изобщо нещо?

— Не колкото му се иска, но хваща.

— А ядете ли я?

— Понякога — кимна Алекс. — Обикновено Джош хвърля рибата обратно във водата. Няма нищо против да хваща една и съща отново и отново.

— Радвам се, че си намерил изход.

— Ако бях по-добър баща, сигурно щях да се сетя предварително.

Кейти за пръв път вдигна очи към него.

— Имам усещането, че си много добър баща.

Очите им се срещнаха за миг, преди тя да отмести поглед. Алекс долови смущението й и започна да рови някъде зад касата.

— Имам нещо за теб — каза той, извади торба и я постави върху плота. — Работя с едно малко стопанство, където имат парник и отглеждат неща, които други производители не могат. Вчера ми доставиха пресни зеленчуци. Домати, краставици, малко тиква. Защо не ги опиташ? Жена ми твърдеше, че не е опитвала по-вкусни зеленчуци.

— Жена ти ли?

Той поклати глава:

— Извинявай, още го правя понякога. Имам предвид покойната си съпруга. Тя почина преди няколко години.

— Съжалявам — промърмори Кейти и мислите й се върнаха към разговора й с Джо.

А каква е неговата история?

Попитай него, бе отвърнала Джо. Явно знаеше, че съпругата му е починала, но нищо не й спомена. Странно.

Алекс не забеляза, че мислите й са се зареяли някъде.

— Благодаря — отвърна той глухо. — Тя беше страхотен човек. Щеше да ти допадне.

По лицето му пробяга тъжен копнеж.

— Както и да е, тя много ценеше стопанството. Отглеждат биопродукти и берат реколтата на ръка. Обикновено продукцията им се разпродава за броени часове, но аз ти отделих малко, в случай че решиш да опиташ. Една вегетарианка ще оцени тези зеленчуци, уверявам те.

Тя примигна и го погледна:

— Защо мислиш, че съм вегетарианка?

— Не си ли?

— Не.

— О! — възкликна Алекс и пъхна ръце в джобовете си. — Сбъркал съм.

— Няма значение, обвинявали са ме и в по-лоши неща.

— Съмнявам се.

Недей, каза си Кейти.

— Добре — кимна тя. — Ще взема зеленчуците. И ти благодаря.

6

Докато Кейти пазаруваше, Алекс се навърташе край касата и я наблюдаваше с ъгълчето на очите си. Подреди плота, нагледа Джош, хвърли око на рисунката на Кристен и отново подреди плота, правейки всичко по силите си да изглежда зает.

Беше се променила през последните седмици. Имаше наченки на слънчев загар и свежата й кожа блестеше. Освен това вече не се държеше толкова плашливо в негово присъствие и днешният ден беше чудесен пример. Е, не беше лумнал невиждан огън след искрата от разговора им, но беше някакво начало, нали?

Начало на какво обаче?

Той бе усетил веднага, че тя е в беда, и инстинктивната му реакция беше да помогне. Разбра, че тя бе красива въпреки подстрижката и обикновените дрехи. Но всъщност истински се бе трогнал от начина, по който бе утешила Кристен след падането на Джош във водата. Още по-трогателна беше реакцията на момиченцето му към Кейти. То бе протегнало ръчички към нея като към майка.

Гърлото му се стегна и това му напомни, че колкото на него му липсваше съпруга, толкова на децата им липсваше майка. Знаеше, че те скърбят, и се опитваше с всички сили да компенсира загубата им, но едва след като видя Кристен и Кейти заедно, осъзна, че тъгата е само част от чувствата на сина и на дъщеря му. Те бяха самотни досущ като него.

Разтревожи го фактът, че не го беше проумял по-рано.

Що се отнася до Кейти, тя беше същинска загадка за него. Липсваше нещо, което не му даваше мира. Наблюдаваше я и се питаше коя е тя всъщност и какво я води в Саутпорт.

Кейти стоеше близо до един от хладилниците и разгледаше стоките зад стъклото — нещо, което никога досега не бе правила. Взираше се леко смръщена и Алекс забеляза, че докато избира какво да купи, пръстите на дясната й ръка мърдат около безименния пръст на лявата, играейки си с несъществуващ пръстен. Жестът й предизвика у него нещо едновременно познато и отдавна забравено.

Това беше навик, тик, който бе забелязвал понякога през годините на служба в ДКР у жени с насинени и обезобразени лица. Седяха срещу него и не можеха да спрат да докосват пръстените си, сякаш бяха окови, привързващи ги към съпрузите им. Обикновено те отричаха, че мъжът ги удря, а в редките случаи, когато признаваха истината, твърдяха, че вината не е негова, че са го провокирали. Обясняваха, че са прегорили вечерята, че не са пуснали пералнята или че той е пил. И винаги, ама винаги същите тези жени се кълняха, че им се случва за пръв път и че не искат да повдигат обвинения, понеже това ще съсипе кариерата на мъжа им. Всеизвестно е, че армията наказва строго съпрузи с прояви на домашно насилие.

Някои обаче бяха различни — поне в началото — и твърдяха, че искат да повдигнат обвинения. Алекс се заемаше с доклада и ги изслушваше, докато го разпитваха защо документацията е по-важна от ареста. От прилагането на закона. Той така или иначе написваше доклада и им прочиташе собствените им думи, преди да ги помоли да подпишат. Понякога точно тогава смелостта им секваше и под гневната маска Алекс зърваше ужасената жена отдолу. Много от тях в крайна сметка не подписваха доклада, а дори и тези, които подписваха, бързо променяха мнението си, когато привикаха съпрузите им. Случаите се придвижваха по каналния ред независимо от решението на съпругата. Но по-късно, когато жената откажеше да свидетелства, наложеното наказание беше нищожно. Алекс се убеди, че само жените, които предявят обвинения, успяват да се освободят, защото всъщност животът им приличаше на затвор, нищо че мнозинството от тях не го признаваха.

Нямаше обаче друг начин да избягат от ужаса в живота си, макар че след всичките години работа Алекс познаваше само една жена, която действително бе успяла да го постигне. Беше разговарял с нея веднъж и тя пое по познатия път на отричането и на самообвиненията. Няколко месеца по-късно обаче той узна, че жената е избягала. Не при близките си и не при приятели, а някъде другаде, където дори съпругът й не можеше да я намери. Изпаднал в ярост, че съпругата му го е напуснала, той си беше изпуснал нервите след дълга пиянска нощ и беше размазал от бой един военен полицай. Накрая се озова в Левънуърт, а Алекс помнеше колко доволно се беше усмихнал, когато научи новината. Усмихваше се и щом си помислеше за съпругата на този тип, браво на нея!

Сега, докато наблюдаваше как Кейти си играе с несъществуващия си пръстен, той усети как инстинктите му на следовател се разбуждат. Имала е съпруг, каза си той, съпругът е липсващата брънка. Или все още беше омъжена, или не беше, но интуицията му категорично подсказваше, че тя все още се страхува от мъжа си.

Небето се разцепи, докато Кейти се пресягаше към кутия крекери. Блесна мълния и няколко секунди след това изтрещя гръмотевица, която отзвуча със силен и гневен грохот. Джош влетя в магазина секунди преди да рукне пороят, стиснал в ръка кутията с рибарските си такъми и въдицата. Лицето му беше зачервено, дишаше учестено като бегач на финалната права.

— Здрасти, тате.

Алекс вдигна поглед:

— Хвана ли нещо?

— Пак само един морски вълк. Същият, който хващам винаги.

— Ще се видим след малко за обяд, става ли?

Джош хлътна в склада и Алекс го чу да трополи нагоре по стълбите към жилището им.

Навън валеше проливно и вятърът мяташе водни завеси към прозорците. Клоните се огъваха на вятъра, прекланяха се пред по-висшата сила. Светкавица озари тъмното небе, гръмотевица изтрещя достатъчно силно, за да разтресе стъклата. Алекс видя как в другия край на магазина Кейти се присвива уплашено, забеляза изписания по лицето й ужас и изненада и се зачуди дали някога съпругът й я е виждал такава.

Вратата на магазина се отвори и вътре се втурна мъж, който остави мокра диря по стария дъсчен под. Новодошлият отърси струйките от ръкавите си и кимна на Алекс, преди да се запъти към грила.

Кейти отново се обърна към рафта с крекерите. Нямаше голям избор, само „Солтинес“ и „Риц“, единствените два вида, които се продаваха редовно, и тя си избра „Риц“.

Подбра обичайните продукти и понесе кошницата си към касовия апарат. След като маркира всичките й покупки, Алекс тупна торбата, която бе оставил върху плота по-рано.

— Да не забравиш зеленчуците.

Тя погледна към касовия бон:

— Сигурен ли си, че ги маркира?

— Разбира се.

— Понеже сумата е почти същата като преди.

— Давам ти ги по цени на едро.

Тя се намръщи и се зачуди дали да му повярва, но накрая бръкна в плика. Извади един домат и го поднесе към носа си.

— Хубаво мирише.

— Снощи ги опитах. Страхотни са с малко сол, а на краставиците пък нищо не им трябва.

Кейти кимна, но без да откъсва поглед от вратата. Вятърът я блъскаше на гневни тласъци. Вратата изскърца и се открехна под напора на стихията да нахлуе вътре. Светът от другата страна на стъклото се бе превърнал в мъгляво петно.

Хората не бързаха да си тръгват от грила. Алекс ги чуваше да говорят, че ще изчакат бурята да отмине.

Кейти си пое въздух, сякаш да почерпи сили, и посегна към торбите си.

— Госпожице Кейти! — провикна се Кристен почти паникьосано. Изправи се и размаха рисунката, която оцветяваше. Вече я беше откъснала от книжката. — За малко да си забравиш рисунката.

Кейти се пресегна да я вземе и лицето й светна, докато я разглеждаше. Алекс забеляза, че поне за миг всичко друго на света бе забравено.

— Красива е — промърмори Кейти. — Нямам търпение да си я окача.

— Ще ти оцветя още една, когато дойдеш следващия път.

— Много ще се радвам.

Кристен грейна и отново се настани на масата. Кейти уви рисунката на руло, като се постара да не я измачка, и я пъхна в торбата. Светкавицата и гръмотевицата изтътнаха почти едновременно този път. По земята забарабаниха дъждовни капки и паркингът се превърна в море от локви. Небето притъмня като северно море.

— Имаш ли представа колко ще продължи бурята? — попита Кейти.

— Доколкото чух, почти през целия ден — отговори Алекс.

Тя впери поглед към вратата. Докато обмисляше как да постъпи, отново се заигра с несъществуващия пръстен. В настъпилото мълчание Кристен подръпна ризата на баща си.

— Трябва да откараш госпожица Кейти у тях — нареди му тя. — Тя няма кола, а навън вали силно.

Алекс погледна към Кейти, защото знаеше, че е чула думите на Кристен.

— Искаш ли да те откарам?

— Не, няма нужда — поклати глава тя.

— Ами рисунката ми? — попита Кристен. — Може да се намокри.

Кейти не отговори веднага и Алекс излезе иззад касата.

— Хайде — кимна с глава той. — Ще станеш вир-вода! Колата ми е отзад.

— Не искам да се натрапвам…

— Не се натрапваш.

Той потупа джоба си и извади ключовете на колата, а после се пресегна към торбите.

— Дай да взема това. Кристен, миличка, изтичай горе и кажи на Джош, че се връщам след десет минути.

— Добре, татко.

— Роджър! — провикна се Алекс. — Ще наглеждаш ли магазина и децата за малко?

— Няма проблем — махна му Роджър.

Алекс кимна към дъното на магазина и попита:

— Готова ли си?

Хукнаха към джипа, стиснали огънати от буреносния вятър и пороя чадъри. Просветваха мълнии и облаците присветваха. Настаниха се на местата си и Кейти избърса с длан запотеното стъкло.

— Не подозирах, че ще стане така, като тръгвах от вкъщи.

— Никой не подозира, докато не се разрази бурята. Прогнозите за времето непрекъснато предупреждават за бури, затова когато наистина започне нещо сериозно, хората никога не са подготвени. Ако не е толкова сериозно, колкото са ни предупреждавали по телевизията, се оплакваме. Ако е по-зле от очакваното, пак се оплакваме. Ако положението е точно толкова сериозно, колкото са прогнозирали, и тогава се оплакваме и твърдим, че понеже прогнозите често са неверни, не сме можели да допуснем, че този път ще познаят. Хората просто си търсят повод да се оплакват.

— Като клиентите в грила ли?

Той кимна и се усмихна широко.

— Но те все пак са свестни. Повечето са трудолюбиви, честни и добросърдечни. Всеки от тях с радост би наглеждал магазина, ако го помоля, и би следил за всяко пени. Тук е така. Понеже дълбоко в себе си хората съзнават, че в малък град като нашия се нуждаем един от друг. Чудесно е, но ми трябваше малко време да свикна.

— Не си ли тукашен?

— Не, жена ми беше. Аз съм от Спокейн. Помня, че когато се преместих тук, си казах, че няма никакъв шанс да остана в градчето. Малко южняшко градче, което пет пари не дава за мнението на света. Трябва ти време да свикнеш, но после… се привързваш. Имаш възможност да съсредоточиш вниманието си върху наистина важните неща.

— А кои са важните неща? — попита тихо Кейти.

— Зависи от човека, нали? — сви рамене той. — В момента за мен това са децата ми. Тук е домът им, а след всичко, което им се стовари на главите, те имат нужда от предвидимост. На Кристен й е нужно място, където да може да рисува и да облича куклите си, а Джош трябва да има къде да ходи на риба. И двамата знаят, че аз съм тук винаги когато се нуждаят от мен. Градчето и магазинът им дават тази сигурност, затова в момента аз точно това искам. От това се нуждая.

Алекс замълча, смутен, задето се е разбъбрил така.

— Всъщност накъде да карам?

— Направо. Трябва да завиеш по тесен път, застлан с чакъл, малко след този завой.

— Имаш предвид чакълестия път до плантацията?

— Да — кимна Кейти.

— Дори не знаех, че води до някъде — сбърчи чело Алекс. — Разстоянието не е никак малко, за да го изминаваш пеша. Сигурно има три километра?

— Не е толкова зле — сдържано отговори тя.

— При хубаво време може би, но днес щеше да се наложи да плуваш. Не би могла да се прибереш пеша толкова далеч. А и рисунката на Кристен щеше да се измокри.

Алекс забеляза сянката от усмивка по лицето на Кейти при споменаването на името на Кристен, но нищо не каза.

— Някой спомена, че работиш в ресторанта на Айвън — каза той.

— От март — кимна тя.

— Как ти се струва?

— Става. Това е просто работа, но собственикът се държи добре с мен.

— Айвън ли?

— Познаваш ли го?

— Всички познават Айвън. Знаеш ли, че всяка есен той се костюмира като генерал от Конфедерацията за възстановка на битката при Саутпорт? Когато Шърман опожарил града. В което няма нищо лошо, разбира се, само дето по време на Гражданската война не е имало никаква битка за Саутпорт. Тогава градът дори не се е казвал така, името му е било Смитвил. А и Шърман е бил на сто и петдесет километра оттук.

— Сериозно? — попита Кейти.

— Не ме разбирай погрешно. Харесвам Айвън, той е свестен човек, а ресторантът му е символ на града. Кристен и Джош много обичат царевичните бухти там, а Айвън винаги ни посреща сърдечно. Понякога обаче просто не го разбирам. Семейството му пристигнало от Русия през петдесетте. Първо поколение емигранти. Никой от роднините му вероятно не е и чувал за Гражданската война. Обаче Айвън цял уикенд размахва меча и крещи заповеди насред улицата точно пред Съдебната палата!

— Как така не съм чула за това досега?

— Защото местните хора не обичат да го обсъждат. Малко е… ексцентрично, нали разбираш? Дори тукашните жители, които наистина познават Айвън, се стараят да не му обръщат внимание. Като го видят изтъпанчен посред центъра, се обръщат и почват да говорят за друго, например за красивите хризантеми пред Съдебната палата.

Кейти се засмя за пръв път, откакто се беше качила в колата.

— Не знам дали да ти вярвам.

— Няма значение. Ако си тук през октомври, ще го видиш с очите си. Но пак те моля да не ме разбираш погрешно. Той е свестен човек и ресторантът му е чудесен. Ако сме ходили на плаж, почти винаги се отбиваме там. Следващия път като дойдем, ще потърсим теб.

— Добре — отвърна Кейти след кратко колебание.

— Тя те харесва — каза Алекс. — Имам предвид Кристен.

— И аз я харесвам. Тя е светъл дух, има характер.

— Ще й предам думите ти. И ти благодаря.

— На колко години е?

— На пет. Когато тръгне на училище през есента, направо не знам какво ще правя. В магазина ще стане адски тихо.

— Ще ти липсва — отбеляза Кейти.

— Много — кимна той. — Знам, че в училище ще й хареса, но аз обичам да е край мен.

Докато Алекс говореше, дъждът се стелеше като пелена по прозорците. Небето ту просветваше, ту притъмняваше като мигаща лампа на фона на почти несекващ тътен.

Кейти зарея поглед през страничния прозорец, унесена в мислите си. Той изчака, сигурен, че тя ще наруши мълчанието.

— Колко време бяхте женени със съпругата ти? — попита Кейти най-накрая.

— Пет години. Излизахме година преди това. Запознахме се, когато бях разпределен във Форт Браг.

— Военен ли си бил?

— Десет години. Натрупах добър опит и съм признателен. Обаче в същото време се радвам, че приключи.

Кейти посочи през предното стъкло:

— Ето там е завоят.

Алекс зави по пътя към къщата й и намали. Неравният чакъл се бе наводнил от пороя и водата пръскаше чак до прозорците и по предното стъкло. Той насочи цялото си внимание към шофирането, но внезапно го връхлетя мисълта, че за пръв път от смъртта на съпругата си остава сам в колата с жена.

— Коя е къщата? — Вгледа се с присвити очи към двете малки вили.

— Дясната — посочи тя.

Алекс зави по импровизираната алея и спря възможно най-близо до къщата.

— Ще донеса покупките ти до входа.

— Не е нужно.

— Нямаш представа как са ме възпитали — възрази той и скокна, преди тя да успее да го спре. Грабна торбите и изтича с тях до верандата. Докато ги остави и се изтръска от дъжда, Кейти вече се приближаваше забързано към него, стиснала с две ръце чадъра, който й беше заел.

— Благодаря — надвика тя грохота на пороя. Подаде му чадъра, а той поклати глава:

— Задръж го за известно време. Или завинаги. Няма значение. След като ходиш толкова много пеша, ще ти трябва.

— Мога да ти платя… — поде тя.

— Не се тревожи.

— Но той е от магазина.

— Всичко е наред. Но ако ти се струва нередно, ще си оправим сметките следващия път, когато дойдеш да пазаруваш, става ли?

— Алекс, наистина…

Той не й позволи да довърши.

— Ти си редовен клиент, а аз обичам да помагам на клиентите си.

Тя се позамисли, преди да отговори.

— Благодаря ти — рече най-сетне, вперила в него очи, в момента тъмнозелени. — Благодаря и че ме докара до вкъщи.

Той наклони глава и каза:

— За теб винаги.

Какво да прави с децата: вечният и понякога неразрешим въпрос, пред който Алекс се изправяше през уикендите, и този път, както обикновено, нямаше никаква представа.

Бурята се разрази с пълна сила и тъй като не даваше никакви признаци, че се кани да утихне, не можеше и дума да става за занимания на открито. Би могъл да ги заведе на кино, обаче не даваха нищо, което да заинтересува и двамата. А би могъл просто да ги остави да се позабавляват малко сами. Знаеше, че много родители постъпват по този начин. От друга страна, децата му бяха още малки, прекалено малки, за да ги оставя да се оправят сами. И което бе още по-важно, те бездруго често оставаха сами, импровизираха си забавления просто защото той прекарваше много време в магазина. Алекс се замисли какви варианти има, докато печеше сандвичи със сирене, но скоро мислите му се отклониха към Кейти. Тя очевидно се стараеше да не се набива на очи, но той съзнаваше, че това е почти невъзможно в град като този. Беше твърде привлекателна, за да се слее с тълпата, освен това, когато хората научеха, че тя навсякъде ходи пеша, неизбежно щяха да започнат да говорят и да задават въпроси за миналото й.

А на него не му се искаше да става така. Не по себични причини, а защото Кейти имаше право на живота, който беше дошла да търси. На нормален живот. На простички удоволствия, каквито повечето хора приемат за даденост: на възможността да ходи където си поиска и когато си поиска и да живее в дом, в който се чувства сигурна и в безопасност. Освен това трябваше да се придвижва някак.

— Ей, деца — повика ги той, докато разпределяше сандвичите по чиниите. — Хрумна ми една идея. Хайде да направим нещо за госпожица Кейти.

— Добре! — съгласи се Кристен.

Джош просто кимна, сговорчив както обикновено.

7

Погнат от вятъра дъжд вилнееше по тъмното небе на Северна Каролина и заливаше прозорците с цели реки. По-рано следобед, докато Кейти переше дрехите си в мивката и след като закачи рисунката на Кристен на хладилника, таванът в дневната прокапа. Тя подложи тенджера и вече два пъти я беше изливала. Смяташе сутринта да звънне на Бенсън, но се съмняваше, че той веднага ще дойде да поправи теча. Ако изобщо дойдеше, разбира се.

В кухнята си отряза две малки кубчета сирене чедър и ги загриза, докато се въртеше из къщата. В жълта пластмасова чиния сложи крекерите и нарязаните домати и краставици, но не успя да ги подреди, както й се искаше. Нищо не изглеждаше така, както й се искаше. В предишния си дом имаше красива дървена табла и сребърен нож за сирене с гравиран образ на кардинал, а също и пълен сервиз винени чаши. Имаше черешова маса за хранене и фини пердета на прозорците, но тук масата се клатушкаше, столовете бяха различни, нямаше пердета и двете с Джо щяха да пият вино от кафени чаши. Колкото и ужасен да беше животът й, тя обичаше да си събира вещи за домакинството, но заедно с всичко останало, на което бе обърнала гръб, и на тях сега гледаше като на врагове, изменници, преминали на страната на противника.

През прозореца видя една от лампите на Джо да угасва. Запъти се към входната врата. Отвори я и загледа как Джо прецапва през локвите, стиснала в едната си ръка чадър, а в другата — бутилка вино. Още няколко тежки стъпки и ето я на верандата с жълта мушама, от която капеше вода.

— Сега разбирам как се е чувствал Ной. Гледай каква буря само! Цялата ми кухня е в локви.

Кейти направи знак назад през рамо:

— При мен тече в дневната.

— Е, дом, скъп дом. Заповядай — подаде й Джо бутилката вино. — Както ти обещах. И повярвай, ще имам нужда.

— Тежък ден?

— Представа си нямаш.

— Заповядай, влез.

— Ще оставя мушамата си тук, иначе локвите в дневната ти ще станат две — каза Джо и свали дъждобрана. — За секунди станах вир-вода.

Тя метна връхната си дреха и чадъра на единия люлеещ се стол и тръгна след Кейти към кухнята.

Кейти остави виното върху плота и докато Джо се приближаваше към масата, отвори едно чекмедже до хладилника. Извади ръждясало швейцарско армейско ножче и издърпа тирбушона.

— Чудесно! Цял ден не съм слагала залък в устата си!

— Заповядай. Как се справи с боядисването?

— Ами боядисах дневната. Обаче след това денят ми не беше особено успешен.

— Какво се случи?

— После ще ти разкажа. Най-напред трябва да пийна вино. Ами ти? Какво прави?

— Нищо особено. Отскочих до магазина, почистих, изпрах.

Джо се настани на масата и си взе един крекер.

— Направо мемоари да напишеш!

Кейти се засмя и завъртя тирбушона.

— О, да, много вълнуващо.

— Искаш ли аз да опитам?

— Мисля, че ще се справя.

— Добре — подсмихна се Джо. — Понеже съм гостенка и очаквам да ме глезиш.

Кейти стисна бутилката между краката си и тапата излезе с едно звучно „пук“.

— Сега сериозно — благодаря ти, че ме покани — въздъхна Джо. — Нямаш представа с какво нетърпение очаквах тази вечер.

— Наистина ли?

— Не го прави.

— Какво? — попита Кейти.

— Не се преструвай, че си учудена от желанието ми да дойда. Да се опознаем на бутилка вино. Така правят приятелките — изви Джо едната си вежда. — А, между другото, ако се чудиш дали наистина сме приятелки и доколко добре се познаваме, повярвай ми: да, такива сме, категорично. Смятам те за своя приятелка.

Замълча, за да даде на Кейти време да осъзнае думите й.

— А сега защо не сипеш малко вино?

Привечер бурята най-сетне поутихна и Кейти отвори прозореца на кухнята. Температурата беше паднала и въздухът беше хладен и чист. От земята се надигаха струйки мъгла, бухнали облаци пропълзяваха пред луната и пораждаха в еднаква мяра светлина и сянка. От сребристи листата ставаха черни, а после отново сребристи и трептяха на вечерния бриз.

Кейти лениво се наслаждаваше на виното, на вечерния повей и на непринудения смях на Джо. Харесваше й всяка хапка от маслените солени бисквити и острото пикантно сирене и си спомняше как бе гладувала някога. Преди беше слабичка като изсъхнала вейка.

Мислите й блуждаеха безцелно. Мислеше за родителите си, не за трудните времена, а за хубавите мигове, когато демоните спяха: когато майка й приготвяше яйца с бекон и уханието им изпълваше къщата, а Кейти виждаше как баща й се понася плавно към нея. Повдигаше косата й и я целуваше отстрани по шията, а тя се смееше. Веднъж баща й ги заведе в Гетисбърг. Хвана Кейти за ръце, докато се разхождаха, и тя още помнеше рядкото усещане за сила и нежност от докосването му. Беше висок и широкоплещест мъж с тъмнокестенява коса и беше ходил в Япония, Корея и Сингапур, макар да не разказваше почти нищо друго за преживелиците си.

Майка й беше дребничка и руса. Някога бе участвала в конкурс за красота и беше заела второ място. Обичаше цветя, а пролетно време садеше луковици в керамични саксии, които изнасяше в двора. Лалета и нарциси, виолетки и божури цъфтяха толкова ярко, че Кейти усещаше почти физическа болка в очите. Когато се местеха, подреждаха саксиите на задната седалка и ги пристягаха с коланите. Докато чистеше, майка й често си тананикаше песни от детството си, някои на полски, а Кейти я слушаше скришно от другата стая и се мъчеше да проумее думите.

Във виното, което пиеха двете с Джо, се долавяха нотки на дъб и на кайсии. Беше чудесно на вкус. Кейти допи чашата си и Джо й наля още една. Изкискаха се, когато една мушица затанцува около крушката над мивката, пърхайки с крилца едновременно решително и объркано. Кейти наряза още сирене и сипа крекери в чинията. Разговаряха за книги и за филми, а Джо изписка радостно при признанието на Кейти, че любимият й филм е „Животът е прекрасен“, и я увери, че това е и нейният любим филм. Кейти помнеше, че като по-малка беше поискала от майка си звънче, за да помогне на ангелите да получат крилете си. Тя допи втората си чаша вино с усещането, че се носи лека като перце на летен ветрец.

Джо почти не я разпитваше. Не задълбаваха в сериозни теми и Кейти отново си помисли, че й е провървяло да я има за компания. Когато светът от другата страна на прозореца се посребри, двете излязоха на предната веранда. Кейти усети, че леко се олюлява, и се хвана за перилата. Отпиваха от виното, докато облаците продължаваха да се разкъсват и най-неочаквано небето се изпълни със звезди. Кейти посочи Голямата мечка и Полярната звезда, познаваше само тях, обаче Джо назова десетки други. Кейти съзерцаваше небето удивено, смаяна от познанията й за съзвездията, но в един момент обърна внимание на имената, които Джо изреждаше:

— Ето това съзвездие се казва Елмър Фъд, а онова там, точно над бора, е Дафи Дък.

Когато Кейти най-накрая осъзна, че Джо знае за звездите точно толкова малко, колкото и самата тя, приятелката й се разкиска като палаво дете.

Кейти се върна в кухнята, наля остатъка от виното и отпи. То затопли гърлото и замая главата й. Мушицата продължаваше да танцува около лампата, но ако Кейти опиташе да се вгледа по-внимателно, мушиците й се струваха две. Почувства се щастлива, в безопасност и отново си помисли колко приятна вечер е прекарала.

Имаше приятелка, истинска приятелка, която се смееше и се шегуваше със звездите, и Кейти не знаеше да се смее ли, или да плаче, понеже отдавна не бе преживявала нещо толкова неподправено и естествено.

— Добре ли си? — попита Джо.

— Добре съм — отвърна тя. — Мислех си колко ми е приятно, че си ми на гости.

Джо я изгледа и отсъди:

— Май си се понапила.

— Май си права — съгласи се Кейти.

— Ами добре тогава. Какво ти се прави? Явно си на градус и готова за забавления.

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Прави ли ти се нещо специално? Да отидем в града, да си намерим някое вълнуващо местенце?

— Не — поклати глава Кейти.

— Не ти се среща с хора.

— По-добре ми е сама.

Джо плъзна пръст по ръба на чашата, преди да заговори:

— Повярвай ми, никой не е по-добре сам.

— Аз съм.

Джо поразмисли над отговора й и се приведе към нея:

— Значи искаш да ми кажеш, че ако имаш храна, покрив над главата, дрехи и всичко останало, необходимо за да оцелееш, ще предпочетеш да си сама на пустинен остров насред морето съвсем самичка, завинаги, до края на живота си? Ама честно!

Кейти примигна, мъчейки се да се фокусира върху Джо.

— Защо мислиш, че няма да ти отговоря честно?

— Защото всеки лъже. Това е част от живота в обществото. Не ме разбирай погрешно, смятам, че това е необходимо. Последното, което човек би пожелал, е да живее в общество, където цари повсеместна честност. Представяш ли си само какви ще бъдат разговорите? Ти си нисък и дебел, казва един, а другият му отговаря: знам, ама ти пък вониш. Нищо няма да се получи. Затова хората просто пропускат да казват истината. Разказват ти по-голямата част от историята… и от опит знам, че онова, което пропускат, често е най-важната част. Хората крият истината, защото се страхуват.

Като чу думите на Джо, Кейти се почувства така, сякаш някой докосва сърцето й с пръст. Изведнъж й стана трудно да диша.

— За мен ли говориш? — попита тя дрезгаво най-сетне.

— Не знам. За теб ли говоря?

Кейти усети как леко пребледнява, но преди да успее да отговори, Джо се усмихна:

— Всъщност имах предвид днешния си ден. Нали ти споменах, че имах тежък ден? Е, това, което ти обясних преди малко, е само част от проблема. Изпадам в безизходица, когато хората не казват истината. Как да им помагам, ако премълчават разни неща, ако не знам какво се случва всъщност?

Кейти усети как нещо се завърта и стяга в гърдите й.

— Може би им се иска да говорят за това, но знаят, че с нищо не би могла да им помогнеш — прошепна тя.

— Винаги има нещо, което мога да направя.

На лунната светлина, която проникваше през прозореца на кухнята, кожата на Джо искреше лъчисто бяла, сякаш никога не бе излизала на слънце. От виното на Кейти й се струваше, че стаята се движи, че стените се изкривяват. Усещаше как в очите й бликват сълзи и единствената й мисъл бе да успее да ги овладее. Устата й пресъхна.

— Не винаги — прошепна Кейти и се обърна към прозореца. Отвън луната беше увиснала ниско над дърветата. Кейти преглътна и изведнъж се почувства така, сякаш се наблюдава от другия край на стаята. Виждаше как седи на масата заедно с Джо, а когато заговори, това сякаш не беше нейният глас: — Преди време имах приятелка. Бракът й беше ужасен, но не можеше да говори за това с никого. Мъжът й я биел. В началото тя го предупредила, че ако се случи отново, ще го напусне. Той обещал да не го прави повече и тя му повярвала. Само че след това положението се влошило: вдигал ръка, например, ако вечерята е изстинала или когато веднъж споменала, че гостувала на съсед, който минал покрай тях, докато разхождал кучето си. Просто си побъбрили, обаче вечерта съпругът й я блъснал в огледалото.

Кейти забоде поглед в пода. Линолеумът в ъглите се белеше, но тя не знаеше как да го оправи. Беше опитала да го залепи, но лепилото не свърши работа и ъглите отново се подвиха нагоре.

— Винаги й се извинявал, а понякога дори плачел заради синините, които оставял по ръцете, краката и гърба й. Твърдял, че се мрази за онова, което е сторил, но веднага след това заявявал, че тя си го е заслужила. Че ако е внимавала повече, нямало да се случи. Че ако постъпвала предпазливо, а не толкова глупаво, той нямало да избухва така. Тя опитала да се промени. Страшно се стараела да бъде по-добра съпруга и да прави всичко, както го иска той, но все не било достатъчно.

Кейти усети как сълзите напират в очите й и макар да се помъчи да ги възпре, те се търкулнаха по бузите й. Джо седеше неподвижно от отсрещната страна на масата и я наблюдаваше, без да продума.

— А тя толкова го обичала! Отначало той се държал мило с нея. Карал я да се чувства в безопасност. Вечерта, когато се запознали, била на работа, а след смяната двама мъже тръгнали подире й. Щом завила зад ъгъла, единият й се нахвърлил и запушил устата й с ръка. Помъчила се да се откопчи, но мъжете били много по-силни и тя просто не знаела какво щяло да се случи, ако бъдещият й съпруг не се появил иззад ъгъла и не повалил единия нападател на земята с удар по тила. След това сграбчил другия, запратил го към стената и всичко приключило. За нула време. Помогнал й да се изправи, изпратил я до вкъщи и на следващия ден я поканил на кафе. Бил мил и се държал с нея като с принцеса чак докато заминали на сватбено пътешествие.

Кейти съзнаваше, че не бива да разказва на Джо тези неща, но просто не можеше да спре.

— Приятелката ми на два пъти опитала да се махне. Единия път се върнала сама, понеже нямала къде другаде да отиде. Когато избягала втория път, си помислила, че най-сетне е свободна. Той обаче я намерил и я замъкнал обратно у дома. Вкъщи я пребил от бой, допрял пистолет до главата й и я заплашил, че избяга ли отново, ще я убие. Щял да убие всеки мъж, към когото проявяла интерес. И тя му повярвала, понеже вече се беше убедила, че е луд. Оказала се в капан. Той не й давал никакви пари, не й позволявал да излиза от вкъщи. Минавал с колата покрай къщата им, когато би трябвало да е на работа, само за да се увери, че тя е там. Следял телефонните разпечатки и се обаждал непрекъснато, не й позволил да си изкара шофьорска книжка. Когато веднъж се събудила посред нощ, го заварила да стои надвесен над леглото и просто да я гледа. Бил пиян и отново държал в ръка пистолет, а тя толкова се уплашила, че успяла само да го помоли да си легне в леглото. Но в този момент осъзнала, че ако остане, съпругът й в крайна сметка ще я убие.

Кейти избърса очи с хлъзгави от сълзите пръсти. Почти не можеше да диша, но думите продължиха да се изливат:

— Започнала да краде пари от портфейла му. Не повече от един-два долара, иначе щял да забележи. Обикновено той заключвал портфейла си през нощта, но понякога забравял. Много дълго събирала парите, необходими й да избяга. Понеже точно това трябвало да направи. Да избяга. Да отиде някъде, където той никога няма да я намери, знаела, че съпругът й няма да се откаже да я търси. Не можела да каже на никого, понеже нямала близки, а от полицията със сигурност нямало да предприемат нищо. Само да заподозрял нещичко, съпругът й щял да я убие. Затова тя крадяла и спестявала всяка монета, която намерела между възглавниците на дивана и в пералнята. Криела парите в найлонов плик под една саксия и всеки път, щом мъжът й излезел на двора, била напълно сигурна, че той ще намери парите. Много дълго събирала, но й трябвали достатъчно средства, за да замине толкова надалеч, че той никога да не я открие, а тя да започне начисто.

Не беше усетила кога се е случило, но си даде сметка, че вече не се наблюдава сякаш от другия край на стаята, а Джо е хванала ръката й. Усещаше соления вкус на устните си и имаше чувството, че душата й изтича. Отчаяно копнееше за сън.

Джо прикова погледа й в настъпилото мълчание.

— Приятелката ти е много смела — тихо рече тя.

— Не, приятелката ми живее в непрекъснат страх — възрази Кейти.

— Точно в това се изразява смелостта. Ако не беше уплашена, изобщо нямаше да й трябва смелост. Възхищавам се от постъпката й.

Джо стисна леко ръката на Кейти.

— Мисля, че приятелката ти много ми допада. Радвам се, че ми разказа за нея.

Кейти отмести поглед и се почувства изцедена, без капчица сила.

— Може би не трябваше да го правя.

— На твое място не бих се тревожила — сви рамене Джо. — Ще се увериш, че умея да пазя тайни. Особено когато става дума за хора, които не познавам, нали?

— Да — кимна Кейти.

Джо остана в къщата още един час, но насочи разговора към безопасни теми. Кейти й разказа за работата си в ресторанта на Айвън и за някои клиенти, които започваше да опознава. Джо я попита как най-лесно да махне боята под ноктите си. След като виното свърши, световъртежът на Кейти поотшумя и на негово място се появи изтощението. Джо също започна да се прозява и двете се надигнаха от масата. Джо й помогна да разчисти, макар че нямаше много за вършене, освен да измият няколко чинии, и после Кейти я изпрати до вратата.

Джо излезе на верандата и спря:

— Мисля, че сме имали посетител — оповести тя.

— Какви ги говориш?

— На дървото ти има облегнато колело.

Кейти я последва навън. Светът извън жълтия кръг светлина от верандата беше тъмен и силуетите на далечните борове й заприличаха на назъбения ръб на черна дупка. Светулките подражаваха на звездите — примигваха и проблясваха, а Кейти се взря с присвити очи и установи, че Джо има право.

— Чие е колелото? — попита тя.

— Не знам.

— Чу ли някой да се приближава?

— Не, но според мен е донесено за теб. Виж там — посочи Джо. — Това на кормилото не е ли панделка?

Кейти примижа и забеляза панделката. Женски велосипед, с телени кошници от двете страни на задната гума и още една отпред. Около седалката хлабаво беше навита верига, а ключът още беше в катинара.

— Че кой ще ми подарява колело?

— Не питай мен. Знам толкова, колкото и ти.

Излязоха на верандата. Локвите почти бяха изчезнали, водата беше попила в песъчливата почва, а тревата бе задържала влагата и когато Кейти тръгна по нея, намокри върховете на обувките си. Докосна велосипеда, а после и панделката, потърка я между пръстите си като търговец на платове. Под нея беше пъхната картичка и Кейти се пресегна да я вземе.

— От Алекс е — съобщи слисана.

— Алекс от магазина или друг Алекс?

— От магазина.

— Какво пише?

Кейти поклати глава, мъчейки се да проумее случилото се, после подаде листчето на Джо: „Струва ми се, че би ти харесало“.

Джо тупна бележката с пръст:

— Явно това означава, че той се интересува от теб, точно както и ти — от него.

— Не се интересувам от него.

— Не, разбира се — намигна Джо. — Защо да се интересуваш!

8

Алекс метеше пода край хладилниците, когато Кейти влезе в магазина. Допускаше, че тя ще дойде да говори с него за велосипеда рано сутринта. Облегна дръжката на метлата на стъклото, подпъхна ризата си и бързо прокара ръка през косата си. Кристен я беше чакала цяла сутрин и изникна още преди Кейти да затвори вратата.

— Здравей, госпожице Кейти! — поздрави я детето. — Получи ли колелото?

— Да. Благодаря — отвърна Кейти. — И точно затова съм тук.

— Здравата поработихме над него.

— Свършили сте чудесна работа. Татко ти тук ли е?

— Аха. Ето там — посочи момиченцето. — Идва.

Алекс видя как Кейти се обърна.

— Здравей, Кейти — поздрави той, но когато се доближи, тя скръсти ръце и каза:

— Може ли да поговорим навън за минутка?

Алекс долови хладината в гласа й и знаеше, че тя прави всичко по силите си да не издаде гнева си пред Кристен.

— Разбира се — отговори той и се запъти към вратата. Отвори я, последва посетителката си навън и се хвана, че оглежда с възхищение фигурата й, когато тя се запъти към колелото.

Кейти спря близо до Алекс и се извърна към него. В предната кошница беше чадърът, който й бе заел предния ден. Тя потупа седалката със сериозно изражение.

— Може ли да попитам какво става?

— Харесва ли ти?

— Защо си ми го купил?

— Не съм ти го купил.

— Но бележката… — примигна тя.

— От няколко години събираше прах в бараката. Повярвай ми, последното, което би ми хрумнало, е да ти купя велосипед.

— Не е там работата! — проблеснаха гневно очите й. — Непрекъснато ми даваш разни неща и вече трябва да престанеш. Не искам нищо от теб. Не ми трябва чадър, нито зеленчуци, нито вино. И колело не ми трябва.

— Тогава го дай на някого — вдигна рамене той. — Понеже и аз не го искам.

Тя замълча и Алекс видя как объркването й преминава в безсилие и безизходица. Накрая Кейти поклати глава и се обърна да си ходи. Преди да направи и една крачка, Алекс се прокашля:

— Преди да си тръгнеш, няма ли да бъдеш така добра поне да изслушаш обяснението ми?

Тя го измери ядосано с поглед през рамо.

— Няма значение.

— За теб може и да няма, но за мен има.

Кейти прикова очи в неговите, поколеба се и накрая сведе поглед. Въздъхна и той я покани с жест да седнат на пейката пред магазина. Беше я наместил там, между машината за лед и рафта с бутилки за пропан, на шега, понеже знаеше, че никой няма да я използва. Че кой ще седне да съзерцава някакъв паркинг и пътя отпред? За негова изненада обаче на пейката почти винаги имаше хора и единствената причина да е празна сега беше ранният час.

Кейти се поколеба, преди да приседне, а Алекс сплете пръсти в скута си.

— Не те излъгах, че колелото събира прах от няколко години. Беше на жена ми. Тя го обичаше и го караше непрекъснато. Веднъж отиде с него чак до Уилмингтън, но докато стигне дотам, се измори и се наложи да отида да я взема, макар че нямаше на кого да оставя магазина. Наложи се да затворя за няколко часа.

Той замълча.

— Тогава тя кара колелото за последен път. През нощта получи първия си пристъп и аз я откарах в болницата по спешност. След това състоянието й все повече се влошаваше и тя повече не се качи на колелото. Прибрах го в гаража, но щом го погледна, не мога да не си припомня онази ужасна нощ — поизправи се на мястото си Алекс. — Знам, че би трябвало вече да съм се освободил от това колело, но просто не можех да го дам на някого, който ще го покара веднъж-два пъти и после ще го зареже. Щеше ми се да отиде при човек, който ще го обича, както го обичаше самата тя. При някого, който ще го използва. Така би искала жена ми. Ако я познаваше, щеше да разбереш. Всъщност ти ми правиш услуга.

— Не мога да взема колелото на жена ти — обади се най-накрая Кейти глухо.

— Значи още настояваш да ми го върнеш?

Тя кимна, а той се приведе напред, опрял лакти на коленете си.

— Двамата с теб си приличаме много повече, отколкото смяташ. Аз на твое място бих направил същото. Не обичаш да дължиш нищо на никого. Искаш да си докажеш, че можеш да се справиш сама, нали?

Кейти понечи да отговори, но не каза нищо. Алекс наруши мълчанието:

— След смъртта на съпругата ми и аз бях като теб. Много дълго време. Хората се отбиваха в магазина и мнозина ме увещаваха да ги потърся, ако имам нужда от нещо. Повечето знаеха, че нямам близки тук, и бяха добронамерени, но аз не потърсих никого, понеже съм си такъв. Дори да се нуждаех от нещо, не знаех как да го поискам, но в повечето случаи даже не знаех какво искам. Знаех само, че съм опънал въжето докрай и — за да продължа метафората — че вися на косъм. Представи си само, изведнъж се оказа, че трябва да се грижа за две деца и за магазина сам-самичък, а тогава децата бяха по-малки и се нуждаеха от повече внимание, отколкото сега. И ето че един ден се появи Джойс — впери поглед в нея Алекс. — Запозна ли се вече с Джойс? Работи тук няколко следобеда седмично, включително в неделя, по-възрастна жена, която завързва разговор с всеки? Джош и Кристен я обожават.

— Не съм сигурна.

— Не е важно. Тя дойде един следобед някъде към пет часа и просто ми заяви, че ще се грижи за децата, докато аз прекарам следващите три седмици на плажа. Вече ми беше намерила къде да се настаня и ме отряза, че нямам право на мнение по въпроса, понеже ако продължавам така, ще получа нервен срив.

Алекс щипна носа си в опит да овладее спомените от онези дни.

— Отначало бях разстроен. Ставаше дума за моите деца, нали така? И що за баща ще бъда в очите на хората, ако си помислят, че не се справям със задълженията си? За разлика от всички други обаче, Джойс не ме попита дали се нуждая от нещо. Тя знаеше какво преживявам, затова просто се намеси и направи каквото смяташе за правилно. Докато се усетя, вече се бях запътил към морето. Оказа се права. Отначало бях същинска развалина. Но през следващите дни си правех дълги разходки, четях книги, спях и когато се върнах, се чувствах по-отпочинал от много време…

Алекс замълча под тежестта на изпитателния поглед на Кейти.

— Не разбирам защо ми разказваш всичко това.

Той се обърна към нея.

— И двамата знаем, че ако те бях попитал дали искаш колелото, щеше да кажеш „не“. Затова постъпих, както Джойс постъпи с мен — просто направих каквото смятам за редно. Защото се научих, че няма нищо лошо в това човек да приема малко помощ от време на време — кимна Алекс към колелото. — Вземи го, на мен не ми е нужно, а и признай, че така ще ти бъде много по-лесно да ходиш на работа и да се връщаш.

След няколко секунди раменете й се отпуснаха и Кейти се извърна към него с колеблива усмивка:

— Упражнява ли тази реч?

— Разбира се — помъчи се той да си придаде стеснителен вид. — Ще го вземеш, нали?

Тя се поколеба:

— Едно колело ще ми дойде добре — призна най-сетне. — Благодаря ти.

Двамата се смълчаха за дълго. Докато се любуваше на профила й, Алекс забеляза колко е красива, макар да имаше усещането, че самата тя не мисли така. Което само я правеше още по-привлекателна.

— За мен е удоволствие — отвърна той.

— Но повече нищо гратис. Даде ми достатъчно.

— Споразумяхме се.

Алекс кимна към колелото и попита:

— Как беше придвижването? Имам предвид, с кошниците.

— Добре. Защо питаш?

— Защото вчера Кристен и Джош ми помогнаха да ги сложа. Занимание за дъждовния ден, нали разбираш? Кристен избра кошниците. Да знаеш, че според нея трябваше да ти сложим и блестящи ръкохватки на кормилото, но аз успях да я обуздая.

— Нямаше да имам нищо против блестящи ръкохватки.

— Ще й кажа — засмя се той.

— Сериозно. Освен това съзнавам, че не ви е било лесно.

— Такъв е животът. През повечето време не е никак лесен. Просто трябва да се постараем да извлечем колкото можем повече от него. Разбираш ли?

— Да, така мисля — отвърна тя.

Вратата на магазина се отвори, Алекс се наведе напред и видя, че Джош оглежда паркинга, а Кристен е застанала точно зад него. С кафявите си очи и кестенявата коса Джош приличаше на майка си. Беше чорлав, явно току-що ставаше.

— Тук съм.

Джош се запъти към тях, почесвайки се по главата, а Кристен грейна и махна на Кейти.

— Ей, тате? — поде Джош.

— Да?

— Искахме да те питаме дали ще ходим на плажа днес. Обеща да ни заведеш.

— Такъв беше планът.

— И да си направим барбекю?

— Разбира се.

— Добре — успокои се Джош и потърка носа си. — Здравей, госпожице Кейти.

Кейти махна на него и на Кристен.

— Хареса ли ти колелото? — изчурулика малката.

— Да. Благодаря ви.

— Помогнах на татко да го оправи — осведоми я Джош. — Не го бива много с инструментите.

Кейти стрелна Алекс с поглед и се подсмихна:

— Той пропусна да ми го спомене.

— Няма нищо. Знаех какво правя, обаче се наложи той да ми помогне с новата вътрешна гума.

Кристен впери поглед в Кейти:

— Ще дойдеш ли на плажа с нас?

Кейти поизопна гръб.

— Едва ли.

— Защо не? — настоя Кристен.

— Сигурно е на работа — отговори Алекс.

— Всъщност не съм — поправи го Кейти. — Трябва да свърша това-онова по къщата.

— Значи на всяка цена трябва да дойдеш — заяви Кристен. — Много е забавно.

— Това си е вашето време заедно. Не искам да ви се пречкам.

— Няма да се пречкаш. Наистина е забавно. Ще ме видиш как плувам. Хайде! — примоли се Кристен.

Алекс мълчеше, за да не притиска допълнително Кейти. Допускаше, че ще откаже, но за негово учудване тя кимна и накрая тихичко каза:

— Добре.

9

След като се върна от магазина, Кейти остави колелото зад къщата си и влезе вътре да се преоблече. Нямаше бански, но не би го и облякла, дори да имаше. За едно младо момиче може и да беше напълно естествено да се разхожда пред непознати по бикини и сутиен, но тя нямаше да се чувства удобно, облечена в нещо такова пред Алекс и на излет с децата. Дори и ако децата ги нямаше, честно казано.

Съпротивляваше се на идеята, но трябваше да признае, че той предизвика интереса й. Не заради нещата, които бе направил за нея, колкото и трогателни да бяха. Дължеше се по-скоро на понякога тъжната му усмивка, на изражението му, когато й разказваше за жена си, на поведението му към децата. От него лъхаше самота, която не можеше да прикрие, а Кейти усещаше, че в известен смисъл неговата самота прилича на нейната.

Знаеше, че и той е заинтригуван от нея. Имаше достатъчно опит, за да познава кога мъжете я намират за привлекателна: продавач в магазина, който говори прекалено, непознат, който й хвърля поглед, или келнер в ресторант, който се навърта около масата им по-често от необходимото. След време Кейти се научи да се преструва, че не забелязва вниманието от страна на тези мъже, а друг път проявяваше явно презрение, понеже знаеше какво ще се случи, ако не го стори. По-късно. Когато се приберат у дома. Когато останат насаме.

Кейти си напомни, че с този живот вече е свършено. Отвори чекмеджетата, извади чифт къси панталонки и сандалите, които си беше избрала в „Анас Джийнс“. Предната вечер беше пила вино с приятелка, а сега отиваше на плажа с Алекс и семейството му. Обикновени събития в един обикновен живот. Струваше й се непознато, сякаш усвояваше традициите в чужда страна, и едновременно я въодушевяваше и смущаваше.

Тъкмо се облече и джипът на Алекс се зададе по чакълестия път. Кейти си пое дълбоко дъх, когато той спря пред къщата. Сега или никога, каза си тя и излезе на верандата.

— Трябва да си сложиш колана, госпожице Кейти — обади се Кристен зад нея. — Татко няма да потегли, ако си без колан.

Алекс я погледна така, сякаш питаше: готова ли си за това? Тя отвърна с най-смелата си усмивка.

— Добре, да тръгваме — каза той.

Пристигнаха в крайбрежния град Лонг Бийч, с типичните къщи — двуетажни отпред, едноетажни отзад — и със скъпите гледки към морето, за по-малко от час. Алекс спря на малък паркинг, сгушен между дюните. Недалеч талази от режещ кладиум се полюшваха на морския бриз. Кейти излезе от колата, вгледа се в океана и вдиша дълбоко.

Децата изскочиха от джипа и тутакси се втурнаха по пътеката между дюните.

— Ще видя как е водата, татко! — провикна се Джош, понесъл маската и шнорхела си.

— И аз! — пригласяше му Кристен, следвайки го по петите.

Алекс разтоварваше багажника на джипа.

— Чакайте малко! Просто почакайте, става ли!

Джош въздъхна и с видимо нетърпение запристъпва от крак на крак. Алекс посегна да извади хладилната чанта.

— Да ти помогна ли? — попита Кейти.

— Ще се справя — поклати глава той. — Но те моля да намажеш децата със слънцезащитен крем и да ги наглеждаш за няколко минути. Ужасно са въодушевени, че сме тук.

— Разбира се — обърна се Кейти към Кристен и Джош. — Готови ли сте?

През следващите няколко минути Алекс пренасяше разни работи от колата, устройваше бивак край масата до най-близката дюна, докъдето приливът нямаше да стигне. Имаше и други семейства, но този участък от плажа беше почти само на тяхно разположение. Кейти свали сандалите си и застана досами водата, докато децата се плискаха на плиткото. Беше скръстила ръце на гърдите и дори отдалеч Алекс забеляза необичайно за нея изражение на задоволство.

Той метна две кърпи през рамо и се доближи до нея.

— Да не повярваш, че вчера вилнееше буря, нали?

Тя се извърна, когато чу гласа му.

— Забравила бях колко ми липсва океанът.

— Отдавна ли не си идвала?

— Твърде отдавна — отговори тя, заслушана в монотонния ритъм на вълните, които плавно се носеха към брега.

Джош се втурваше да ги посрещне и после бягаше от тях, а Кристен беше коленичила отстрани и търсеше мидички.

— Сигурно не е лесно да ги отглеждаш сам — отбеляза Кейти.

Алекс се поколеба, размишлявайки над думите й.

— В повечето случаи не е чак толкова трудно — отвърна той тихо. — Установили сме си някакъв ежедневен ритъм. Затруднявам се само когато правим ето такива неща — извън обичайното.

Той се заигра с пясъка с крак и очерта малка бразда в краката им.

— Когато със съпругата ми обсъждахме дали да имаме трето дете, тя се помъчи да ме предупреди, че това ще означава промяна от „индивидуална“ към „зонова“ отбрана. Шегуваше се, че не е сигурна дали съм готов за това. Но ето че сега всеки ден съм в зонова отбрана… — Замълча и поклати глава. — Извинявай, не биваше да го казвам.

— Кое?

— Май всеки път, когато разговарям с теб, споменавам жена си.

Кейти за пръв път се извърна към него.

— А защо да не говориш за жена си?

Алекс побутна една купчинка пясък напред-назад и запълни браздата, която беше изровил.

— Защото не искам да си помислиш, че не съм способен да говоря за нищо друго. Че живея в миналото.

— Много си я обичал, нали?

— Да — отвърна той.

— Била е съществена част от живота ти и майка на децата ти, нали?

— Да.

— Значи е съвсем в реда на нещата да говориш за нея — увери го Кейти. — Тя е част от теб.

Алекс я удостои с признателна усмивка, но не знаеше какво да каже. Кейти явно прочете мислите му и попита благо:

— Как се запознахте?

— В бар, представяш ли си! Тя беше там с приятелки, празнуваха някакъв рожден ден. Беше горещо и претъпкано, осветлението бе приглушено, музиката гърмеше, а тя… просто се открояваше. Всичките й приятелки се държаха малко необуздано и очевидно се забавляваха превъзходно, обаче тя беше невероятно сдържана.

— И красива, нали?

— Това се подразбира — отвърна той. — Така че преодолях смущението си, приближих се до нея и се постарах да използвам всяка капчица от чара си.

Алекс замълча и забеляза по устните на Кейти да играе усмивка.

— И? — попита тя.

— Въпреки това ми трябваха три часа, за да изкопча името и телефона й.

Кейти се засмя:

— Чакай да отгатна. Обадил си се още на следващия ден, нали? И си я поканил на среща.

— Как се досети?

— Такъв тип ми се струваш.

— Говориш като жена, която са сваляли неведнъж.

Тя сви рамене и остави въпроса отворен за тълкуване.

— И после какво стана?

— Защо искаш да ти разкажа това?

— Не знам — призна тя. — Обаче искам.

Алекс я изгледа изпитателно.

— Добре де — отсъди той накрая. — Та както ти вече се досети по някакъв вълшебен начин, поканих я на обяд, а после цял следобед разговаряхме. В края на седмицата й казах, че трябва да се оженим.

— Не може да бъде!

— Знам, че звучи налудничаво. Повярвай, на нея също й се стори безумие. Обаче аз просто… си знаех. Беше умна, мила, двамата имахме много общи неща и искахме едно и също от живота. Тя много обичаше да се смее, разсмиваше и мен… Наистина от нас двамата късметлията бях аз.

Океанският бриз продължаваше да тласка вълните към брега и те се разбиваха край глезените на Кейти.

— Сигурно и тя е смятала, че е късметлийка.

— Само защото успях да я заблудя.

— Съмнявам се.

— Защото и теб успявам да заблудя.

— Не вярвам — засмя се Кейти.

— Казваш го само защото сме приятели.

— Мислиш, че вече сме приятели, така ли?

— Да — прикова погледа й Алекс. — Не си ли съгласна?

По изражението й отсъди, че тази мисъл я изненадва, но преди Кейти да успее да отговори, Кристен доцапа до тях, стиснала пълна шепа с миди.

— Госпожице Кейти! — провикна се тя. — Намерих няколко наистина хубави!

Кейти се наведе:

— Я да видя!

Кристен протегна ръчичка и стовари мидите в дланта й, а после се извърна към Алекс:

— Ей, тате, може ли да започваме с барбекюто? Умирам от глад.

— Разбира се, миличка.

Алекс се спусна малко по-надолу по плажа, наблюдавайки как синът му се гмурка под вълните. Когато Джош се показа на повърхността, той направи фуния с ръцете си край устата и се провикна:

— Ей, Джош! Ще запаля въглените, така че след малко излизай!

— Сега ли? — провикна се Джош.

— След мъничко.

Дори от разстояние Алекс видя, че раменете на сина му увисват отчаяно. Кейти явно също го забеляза, понеже побърза да се намеси:

— Мога да остана тук, ако искаш — увери го тя.

— Наистина ли?

— Кристен ще ми покаже мидите си.

Алекс кимна и отново се обърна към Джош:

— Госпожица Кейти ще те наглежда, ясно? Не влизай много навътре!

— Добре — ухили се момчето до уши.

10

Малко по-късно Кейти поведе треперещата Кристен и развълнувания Джош обратно към одеялата, които Алекс беше разпънал. Грилът беше приготвен и въглените вече бяха побелели по ръбчетата.

Алекс разпъна и последните шезлонги върху одеялата и ги наблюдава, докато се приближаваха.

— Как беше водата?

— Страхотна! — отговори Джош. Косата му беше поизсъхнала и стърчеше във всички посоки. — Кога ще обядваме?

Алекс погледна въглените и отговори:

— След двайсетина минути.

— Може ли с Кристен пак да влезем във водата?

— Ама вие току-що излязохте. Защо не си починете няколко минути?

— Няма да плуваме, ще строим пясъчен замък — отговори Джош.

Алекс забеляза, че зъбите на Кристен тракат.

— Сигурна ли си, че го искаш? — попита я той. — Посиняла си от студ.

Кристен закима оживено.

— Добре съм — увери го тя с треперещо телце. — Трябва да строим замъци на плажа.

— Добре, но си облечете по една фланелка. И стойте ето там да ви виждам — посочи баща й.

— Знам, татко — въздъхна Джош. — Не съм бебе.

Алекс порови в един платнен сак и помогна на децата да си облекат фланелките. После Джош грабна торба с пластмасови играчки и лопатки, хукна и се установи на няколко метра от водата. Кристен го последва.

— Искаш ли да отида долу при тях? — попита Кейти.

— Не, те ще се оправят — поклати глава Алекс. — Свикнали са с тази част. Не припарват до водата, докато приготвям храната.

Приближи се до хладилната чанта, приклекна и отвори капака.

— Ти не огладня ли?

— Малко — призна тя и после си даде сметка, че не е хапвала нито залък след сиренето и виното предната вечер. В този момент и коремът й се обади и Кейти го натисна с длани. — Всъщност и аз умирам от глад.

Докато Алекс ровеше в хладилната чанта, тя забеляза очертаните мускули на ръката му.

— Смятам да приготвя хотдог за Джош, чийзбургер за Кристен, а за нас двамата с теб пържоли.

Алекс извади месото и го остави настрани, после се наведе над грила и раздуха въглените.

— Да ти помогна ли с нещо?

— Би ли сложила покривка на масата? В хладилната чанта е.

— Разбира се.

Кейти извади едната торбичка с лед от хладилната чанта и се ококори смаяна.

— Ама тук има храна за пет семейства! — възкликна тя.

— Да, заради децата имам правилото да вземам повече храна, понеже никога не се знае колко точно ще изядат. Представа нямаш колко пъти съм идвал тук и се е оказвало, че съм забравил нещо, поради което се налага да ги натоваря обратно в колата и да се върнем обратно в магазина. Днес се постарах да го избегна.

Кейти разгъна мушамената покривка за маса и по инструкция на Алекс притисна ъглите с щипки, които той се беше сетил да вземе.

— Сега какво? Да подредя ли и останалите неща на масата?

— Имаме няколко минути. Не знам за теб, обаче аз бих пийнал една бира.

— Предпочитам сода.

— Диетична кола? — попита той и отново бръкна в чантата.

— Чудесно.

Когато Алекс й подаде кутийката, ръката му докосна нейната, но Кейти не беше сигурна, че изобщо е забелязал.

— Заповядай, седни — посочи той с жест столовете.

Тя се поколеба, преди да се настани до него. Беше поставил столовете достатъчно далеч един от друг, така че надали биха се докоснали дори случайно. Алекс отвори бирата си и отпи.

— Няма нищо по-хубаво от студена бира в горещ ден на плажа.

Кейти се усмихна, леко притеснена да бъде насаме с него.

— Ще се доверя на мнението ти.

— Не обичаш ли бира?

Мислите й се върнаха обратно към баща й и празните кутийки от бира „Пабст Блу Рибън“, които обикновено се въргаляха по пода до креслото му.

— Не особено — призна Кейти.

— Само вино, така ли?

Нужно й беше малко време да си спомни, че той й бе подарил бутилка вино.

— Всъщност снощи пийнах малко. Със съседката.

— Така ли? Браво на теб.

Тя се помъчи да намери по-безопасна тема за разговор:

— Спомена, че си от Спокейн…

Алекс изпъна крака напред и ги кръстоса в глезените.

— Да, и там израснах. Живях все в същата къща чак до колежа. — Метна й кос поглед. — Вашингтонският университет, между другото. Давайте, „Хъски“!

Кейти се усмихна и попита:

— Родителите ти още ли живеят там?

— Да.

— Май не им е лесно да посещават внуците си.

— Сигурно.

Нещо в тона му привлече вниманието й:

— Сигурно ли?

— Те не са хора, които биха се отбивали да навестяват внуците си, дори да живееха по-наблизо. Виждали са децата само два пъти — веднъж при раждането на Кристен и после на погребението — поклати глава Алекс и продължи: — Да не ти обяснявам. Просто единствената проява на интерес от страна на моите родители към внуците им са картичките за рождените им дни и подаръците за Коледа. Предпочитат да пътуват или да се занимават със своите неща.

— Хм!

— Какво да правя? И с мен не са се държали много по-различно, нищо че бях единствено дете. За пръв път ме посетиха в колежа в деня на дипломирането ми и макар да плувах толкова добре, че получих пълна стипендия, те са ме гледали на състезание само два пъти. Дори да живеех срещу къщата им, надали щяха да виждат децата. Това е една от причините да остана тук. И по-добре, нали?

— А другите баба и дядо?

Алекс задраска с нокът по етикета на бирената си бутилка.

— Този случай е по-особен. Те имат още две дъщери, които се преместиха във Флорида, и след като ми продадоха магазина, старите също се преместиха там. Гостуват ни един-два пъти годишно за по няколко дни, но все още им е трудно. И не искат да отсядат в къщата, понеже им напомня за Карли. Твърде много спомени.

— С други думи, ти се справяш почти сам.

— Напротив — кимна той към децата. — Имам тях.

— Все пак понякога вероятно ти е трудно. Да управляваш магазина, да се грижиш за децата.

— Не е толкова зле. Стига да ставам в шест сутринта и да си лягам в полунощ, успявам да се справя.

Кейти се засмя непринудено.

— Въглените не са ли готови?

— Я да проверя.

Алекс остави бутилката си в пясъка, стана от стола си и се приближи към грила. Брикетите се бяха нагорещили до бяло и над тях на трептящи вълни се стелеше горещина.

— Безпогрешно улучи момента — осведоми я той и метна върху скарата пържолите и месото за хамбургера, а тя се запъти към хладилната чанта и се зае да изважда безброй неща: кутии с картофена салата, туршия, зелева салата, салата от зелен фасул, нарязани плодове, два плика чипс, сирене и най-разнообразни подправки.

Кейти поклати глава и започна да подрежда всички неща, отбелязвайки си мислено, че Алекс явно забравя колко малки са децата му все още. Имаше повече храна, отколкото тя държеше у дома, откакто бе пристигнала в Саутпорт.

Той обърна пържолите и месото за хамбургера, после сложи върху скарата и двата хотдога. Междувременно обаче се улови, че погледът му се отклонява към краката на Кейти, която се суетеше около масата, и за пореден път си даде сметка колко е привлекателна.

Тя явно усети, че я наблюдава.

— Какво?

— Нищо — отвърна той.

— Мислеше си за нещо.

Алекс въздъхна и призна:

— Радвам се, че реши да дойдеш, защото си прекарвам чудесно.

Двамата подеха непринуден разговор, докато Алекс се суетеше над скарата. Той запозна Кейти накратко с това какво означава да си управител на провинциален магазин. Разказа й как родителите на съпругата му основали бизнеса и описа сърдечно някои от редовните си клиенти, местни хора, които най-точно можеха да бъдат определени като особняци, и тя безмълвно се запита дали би попаднала в тази категория, ако на плажа вместо нея беше някой друг.

Не че имаше значение. Колкото повече говореше Алекс, толкова по-ясна сметка си даваше тя, че той е настроен да вижда най-доброто у хората и че не обича да се оплаква. Помъчи се, но не успя да си представи какъв е бил като по-млад и постепенно насочи разговора натам. Той разказа за детството си в Спокейн, за дългите лениви уикенди, през които е карал колело по Сентениъл Трейл с приятели; за това как веднъж открил плуването, то се превърнало в негова страст. Плувал по четири-пет часа дневно и мечтаел за участие в олимпиада, но през втората си година в колежа скъсал мускул от роторната група и това сложило край на мечтите му. Разказа й за купоните на студентския клуб, в който членувал, и за приятелите, които си бе намерил в колежа, и призна, че почти всичките му такива приятелства бавно, но неотвратимо приключили. Кейти забеляза, че Алекс нито разкрасява, нито омаловажава миналото си, нито пък се интересуваше прекалено от мнението на другите за себе си.

Забеляза и следите от някогашните му активни занимания със спорт, грациозната му и плавна походка, непринудената му усмивка на човек, отдавна привикнал и с победите, и с пораженията. Когато Алекс се смълчаваше, тя се опасяваше да не би да я попита за нейното минало, но той явно усещаше, че това ще я смути, и подемаше друга история от своя живот.

Когато храната беше готова, Алекс извика децата и те дотичаха. Целите бяха в пясък и той ги накара да се дръпнат настрани, за да ги изтупа. Кейти го наблюдаваше и си мислеше, че всъщност е по-добър баща, отколкото смята, и че го бива във всяко важно отношение.

След като децата се настаниха на масата, темите за разговор се промениха. Кейти ги слушаше как бъбрят за пясъчния си замък и за едно филмче на Дисни, което и двамата харесваха. Обсъждаха десертите, които после щяха да си изпекат на грила — крекери от грахам с разтопени между тях бонбони маршмелоу и шоколад. Явно Алекс беше създал специални забавни традиции за децата. Беше различен от мъжете, които Кейти познаваше, всъщност от всичките й познати, и докато си бъбреха, всяка следа от неловкост у нея се стопи.

Храната беше вкусна и съвсем различна от скромния й хранителен режим напоследък. Небето остана ясно, само от време на време по някой гларус прекосяваше ширналата се синева. Ветрецът ту се усилваше, ту намаляваше, а несекващият грохот на вълните създаваше усещане за покой.

Когато се нахраниха, Джош и Кристен помогнаха да разчистят масата и да приберат останалата храна. Върху нея останаха няколко неща, които нямаше да се развалят — туршията и чипсът. Децата искаха да влязат да поплуват с дъските си, така че Алекс отново ги намаза със слънцезащитен крем, съблече си ризата и влезе заедно с тях сред вълните.

Кейти занесе стола си близо до водата и през следващия един час наблюдава как Алекс помага на децата да се бухват във вълните, като наглася първо единия, а после и другия в удобна позиция, за да яхнат талазите. Те пищяха от удоволствие и очевидно прекрасно се забавляваха. Кейти се възхити на способността на баща им да накара всяко от тях да се чувства център на внимание. Отнасяше се с тях нежно и с огромно търпение, каквото не бе очаквала да притежава. Следобедът превали, появиха се облаци и тя установи с усмивка, че за пръв път от много години се чувства напълно умиротворена. И не само това, беше сигурна, че се забавлява не по-малко от децата.

11

Когато излязоха от водата, Кристен заяви, че й е студено, и Алекс я поведе към тоалетната, за да й помогне да си облече сухи дрехи. Кейти остана с Джош на одеялото и се любуваше на слънчевите отблясъци по повърхността на океана, а момчето трупаше купчинки от пясък.

— Ей, искаш ли да ми помогнеш да си пусна хвърчилото? — внезапно попита то.

— Никога досега не съм пускала хвърчило…

— Лесно е — настоя Джош, зарови сред играчките, които Алекс беше взел, и извади едно малко хвърчило. — Ще ти покажа. Ела!

Хукна надолу по брега и Кейти припна след него, а после пое с отривиста крачка. Когато го настигна, той вече започваше да развива кордата и й подаде хвърчилото.

— Само го дръж над главата си, разбра ли?

Тя кимна, а Джош започна да отстъпва бавно и да отпуска умело кордата.

— Готова ли си? — провикна се той, когато най-сетне спря. — Когато хукна и ти подвикна, го пусни!

— Готова съм! — провикна се и тя в отговор.

Джош хукна и щом Кейти усети напрежение в хвърчилото и го чу да вика, веднага го пусна. Не беше сигурна, че вятърът е достатъчно силен, но то се изстреля право нагоре за броени секунди. Джош спря и се обърна. Докато тя се доближаваше до него, той отпусна още корда.

Кейти стигна до него, заслони очи от слънцето и загледа как хвърчилото бавно се издига. Черно-жълто, с характерното лого на Батман, което се виждаше дори от толкова далеч.

— Много ме бива в пускането на хвърчила — похвали се Джош, вперил поглед нагоре. — Как така никога не си пускала?

— Не знам. Просто не съм го правила като дете.

— А би трябвало. Забавно е.

Той продължи да се взира нагоре със съсредоточено изражение. Кейти за пръв път забеляза приликата между него и Кристен.

— Харесва ли ти в училище? Сега си в предучилищна, нали?

— Става. Най ми харесва в междучасието. Правим си надбягвания и разни други неща.

Ама разбира се, помисли си Кейти. Откакто бяха пристигнали на плажа, той почти не бе престанал да се движи.

— Учителката добра ли е?

— Много. Прилича на татко. Не крещи, не се кара.

— Баща ти не крещи, така ли?

— Не — отвърна Джош абсолютно убедено.

— А какво прави, когато се ядоса?

— Не се ядосва.

Кейти го изгледа, чудейки се дали говори сериозно, но се убеди, че е точно така.

— Имаш ли много приятели? — попита той.

— Не много. Защо?

— Понеже татко казва, че си му приятелка. И затова те е довел на плажа.

— Кога го е казал?

— Когато се гмуркахме под вълните.

— Какво друго каза?

— Попита дали присъствието ти ни смущава.

— Смущава ли ви?

— Не, защо? — сви рамене момчето. — Всеки има нужда от приятели, а на плажа е забавно.

Няма спор!

— Прав си — съгласи се Кейти.

— Мама идваше с нас тук.

— Така ли?

— Да, обаче умря.

— Знам и много съжалявам. Сигурно не ви е лесно и тя много ви липсва.

Джош кимна и за кратко доби вид на по-голямо момче.

— Татко се натъжава понякога. Мисли, че не знам, обаче си личи.

— И аз бих била тъжна на негово място.

Джош замълча и се замисли над отговора й.

— Благодаря ти, че ми помогна с хвърчилото — каза той.

— Явно вие двамата добре сте се позабавлявали — отбеляза Алекс.

След като Кристен се преоблече, той й помогна и тя да си вдигне хвърчилото във въздуха, а после застана до Кейти на твърдия пясък до водата. Тя усещаше, че вятърът леко развява косата й.

— Джош е сладък. И по-разговорлив, отколкото изглежда.

Имаше чувството, че докато Алекс наблюдава как децата му направляват хвърчилата си, очите му нищичко не пропускат.

— Значи това правиш през уикендите, след като си тръгнеш от магазина — посвещаваш времето си на децата?

— Винаги — отговори той. — Според мен е важно.

— Нищо че родителите ти явно са били на различно мнение?

Той се поколеба:

— Това би бил лесният отговор, нали? Че съм се чувствал пренебрегнат и съм си обещал да се държа различно? Звучи добре, но не съм уверен, че е напълно вярно. Истината е, че отделям време на децата си, понеже ми е приятно. Хубаво ми е да съм с тях. Харесва ми да гледам как растат и искам да съм част от този процес.

Докато слушаше отговора му, Кейти си спомни своето детство, опита и не успя да си представи, че родителите й изпитват същите чувства като Алекс.

— Защо постъпи в армията след училище?

— По онова време си мислех, че така е правилно. Бях готов за нови предизвикателства, исках да опитам нещо различно и армията ми даде повод да напусна Вашингтон. Ако не броим няколко състезания по плуване на други места, дотогава не бях напускал щата.

— А участвал ли си в… — не довърши тя въпроса.

— В истинско сражение ли? Не, не служих в такава военна част. В колежа бях майор по криминално право и служих в ДКР.

— Какво е това?

Когато й обясни, тя се обърна с лице към него.

— Нещо като полиция?

Алекс кимна.

— Бях детектив — каза той.

Кейти мълчеше. Извърна се рязко и лицето й се затвори като затръшната порта.

— Нещо нередно ли казах? — попита Алекс.

Тя поклати глава, но не отговори. Той впери поглед в нея и се зачуди какво става. Подозренията му относно миналото й тутакси изплуваха на повърхността.

— Какво има, Кейти?

— Нищо — настоя тя, но Алекс веднага усети, че не му казва истината. На друго място и по друго време щеше да продължи да разпитва, но сега престана.

— Не е нужно да говорим за това — тихо каза той. — А и вече не работя там. Повярвай ми, много по-щастлив съм като управител на универсален магазин.

Тя кимна, обаче тревогата й остана осезаема. Личеше, че Кейти се нуждае от пространство, макар той да не беше сигурен поради каква причина. Алекс посочи през рамо с палец:

— Виж, забравих да сложа още брикети в грила. Ако децата не си получат десерта, няма да видя бял ден. Веднага се връщам.

— Разбира се — отвърна Кейти престорено нехайно.

Алекс се запъти към грила, а тя въздъхна с усещането, че кой знае как й се е разминало на косъм. „Бил е полицай“, каза си и се помъчи да се убеди, че това няма значение. Въпреки това се наложи да диша дълбоко почти минута, преди донякъде да се овладее. Кристен и Джош не бяха помръднали от местата си, обаче момиченцето се беше навело да разгледа някакви други миди и бе зарязало летящото си хвърчило.

Кейти чу Алекс да се приближава зад нея.

— Видя ли, не се забавих — подметна той. — Предлагам да си тръгваме, след като хапнем десерта. Много ми се иска да останем до залез, но Джош е на училище утре.

— Нямам нищо против, тръгваме, когато решиш — увери го Кейти и скръсти ръце.

Алекс забеляза скованите й рамене и напрежението, с което изговори думите, и свъси вежди.

— Не знам какво в думите ми те смути, но те моля за извинение — каза той след малко. — Уверявам те, че съм насреща, ако ти се говори с някого.

Кейти кимна, но не каза нищо, макар Алекс да й даде малко време.

— Така ли ще бъде помежду ни? — попита той.

— Какво имаш предвид?

— Вече ми се струва, че пристъпвам по много тънък лед край теб, а не знам защо.

— Иска ми се да ти кажа, но не мога — отговори тя. Гласът й се извиси едва чуто над грохота на вълните.

— Ще ми кажеш ли поне с какво те засегнах? Или какво направих?

Тя се извърна към него.

— Не си казал и не си направил нищо нередно. В момента обаче не мога да споделя повече.

Алекс се вгледа в нея.

— Добре — отвърна той. — Стига все пак да си прекарваш приятно.

Кейти положи известно усилие, но накрая успя да се усмихне.

— Това е най-хубавият ми ден от много време насам. Всъщност е най-хубавият ми уикенд.

— Още ми се сърдиш заради колелото, нали? — попита той и присви очи с шеговито подозрение.

Кейти се засмя, въпреки че беше напрегната.

— Разбира се. Много време ще ми е нужно, за да се възстановя от тази случка — нацупи се тя престорено.

Алекс зарея поглед към хоризонта с видимо облекчение.

— Може ли да те попитам нещо? — обади се Кейти, отново сериозно. — Не ми отговаряй, ако не желаеш.

— Питай каквото поискаш.

— Какво се случи със съпругата ти? Спомена, че е получила припадък, но не ми разказа от какво е била болна.

Алекс въздъхна, сякаш от самото начало е знаел какво ще го попита тя, но все пак трябва да се овладее, за да й отговори.

— Имаше мозъчен тумор — поде той бавно. — Или по-точно, имаше три мозъчни тумора. Тогава не го знаех, но после научих, че се случва доста често. Този, който растеше бавно, беше първият. Беше колкото яйце и хирурзите успяха да го извадят почти целия. Обаче с другите два не беше толкова лесно. Бяха като крачетата на паяк и нямаше как да ги отстранят, без да премахнат и част от мозъка й. Освен това бяха и агресивни. Лекарите направиха всичко по силите си, но дори когато излязоха от операционната и ми съобщиха, че операцията е минала възможно най-добре, знаех точно какво имат предвид.

— Не мога да си представя да чуя подобно нещо — забоде поглед в пясъка Кейти.

— Признавам, че трудно повярвах. Беше толкова… неочаквано. Представи си само, предната седмица бяхме нормално семейство, а на следващата тя умираше и аз не бях в състояние да направя нищо, за да го предотвратя.

Встрани от тях Кристен и Джош още се занимаваха с хвърчилата си, но Кейти знаеше, че Алекс почти не ги вижда.

— След операцията минаха няколко седмици, преди тя отново да се изправи на крака, и на мен страшно ми се искаше да повярвам, че всичко ще се оправи. След това обаче с всяка изминала седмица забелязвах малки промени. Лявата половина на тялото й отпадаше и тя спеше все по-дълго. Беше трудно, но за мен най-лошото бе, че Карли започна да се отдръпва от децата. Сякаш не искаше да я запомнят болна, а каквато е била преди.

Алекс се умълча, после поклати глава.

— Извинявай, не биваше да ти разказвам тези неща. Тя беше страхотна майка. Виж само какви прекрасни деца растат.

— Мисля, че това се дължи и на баща им.

— Старая се, но през повечето време като че ли не знам какво правя. Все едно се преструвам.

— Според мен всички родители се чувстват така.

— И твоите ли? — обърна се той към нея.

Кейти се поколеба.

— Струва ми се, че моите родители са правели всичко по силите си.

Не беше голяма похвала, но беше вярно.

— Близка ли си с тях?

— Загинаха при катастрофа, когато бях на деветнайсет.

— Много съжалявам — впери поглед в нея Алекс. — Имаш ли братя и сестри?

— Не — обърна се Кейти към водата, — самичка съм.

Няколко минути по-късно Алекс помогна на децата да си приберат хвърчилата и всички заедно се запътиха към ограденото място за пикник. Въглените не бяха съвсем готови и той уплътни времето, като изми дъските за плуване и изтупа пясъка от хавлиите, а после извади необходимите продукти за десерта.

Кристен и Джош му помогнаха, като прибраха повечето си неща, Кейти пъхна останалата храна в хладилната чанта, а Алекс започна да товари багажа на джипа. Когато приключиха, останаха само едно одеяло и четири стола. Децата ги бяха подредили в кръг, а Алекс им раздаде дълги вилици и пакетче бонбони маршмелоу. От вълнение Джош разкъса плика и изсипа малка купчинка върху одеялото.

Кейти последва примера на децата, набоде три бонбона на вилицата и четиримата се скупчиха край скарата и започнаха да въртят вилиците, докато сладките пухкави бонбони не станаха златистокафяви. Кейти държеше своите прекалено близо до огъня и два се запалиха, но Алекс бързо ги угаси.

Когато бяха готови, Алекс помогна на децата да приготвят десерта: намазаха с шоколад грахамовите бисквити, после сложиха разтопените бонбони маршмелоу и отгоре — още една бисквита. Получи се лепкав и сладък десерт, най-вкусното нещо, което Кейти бе яла, откакто се помнеше.

Седнала между децата, тя забеляза, че Алекс едва се справя с ронливите бисквити, а когато опита да изтрие устата си с пръсти, само влоши положението. Децата избухнаха в смях, а Кейти не се сдържа, разкиска се с тях и усети внезапен и неочакван прилив на надежда.

Въпреки трагедията, която бяха преживели, те изглеждаха щастливо семейство. Ето така се държат хората от едно щастливо семейство, когато са заедно, помисли си Кейти. За тях това си беше най-обикновен ден от обикновен уикенд, но за нея бе същинско откровение, че подобни мигове съществуват. И че може би, просто може би, има шанс и тя да преживява подобни мигове в бъдеще.

12

— И какво стана после?

Джо седеше на масата срещу нея, а кухнята бе обгърната от жълтеникаво сияние, осветена само от лампата над печката. След като Кейти се прибра, Джо се отби при нея с опръскана с боя коса. Кейти сложи кафеника на печката и две чаши на масата.

— Всъщност нищо особено. Изядохме си десерта, поразходихме се по плажа за последен път, качихме се в колата и се прибрахме у дома.

— Той изпрати ли те до вратата?

— Да.

— А ти покани ли го вътре?

— Трябваше да откара децата у дома.

— Целуна ли го за лека нощ?

— Не, разбира се.

— Защо не?

— Не ме ли слушаш? Той планираше да заведе децата си на плажа и ме покани да отида с тях. Не беше среща.

Джо вдигна чашата си с кафе.

— На мен ми звучи като среща.

— Беше семеен ден.

Джо се замисли над тези думи.

— Струва ми се, че през повечето време вие двамата сте разговаряли.

Кейти се облегна в стола си и отсъди:

— Според мен на теб ти се иска да е било среща.

— От къде на къде?

— Нямам представа. Обаче откакто се познаваме, ти успяваш да го споменеш във всеки разговор. Все едно се опитваш… не знам. Да ме накараш да го забележа.

Джо разклати съдържанието на чашата си, преди отново да я остави на масата.

— А ти забеляза ли го?

Кейти вдигна отчаяно ръце:

— Ето това имам предвид.

Джо се засмя и поклати глава.

— Добре де. Виж сега — поколеба се тя и продължи, — срещала съм се с много хора и с течение на времето съм развила инстинкти, на които се научих да се доверявам. Както и двете знаем, Алекс е страхотен мъж, а след като те опознах, мисля, че и ти си страхотна. Нищо повече не съм направила, само те подкачам. Не съм била наблизо, когато те е поканил на плажа — покана, която ти охотно си приела…

— Кристен ме покани…

— Знам, каза ми го — изви вежда Джо. — Сигурна съм, че си отишла само заради нея.

Кейти се намръщи:

— Много интересно извърташ нещата.

Джо отново се засмя:

— Не ти ли хрумва, че е така, понеже ти завиждам? Не че си отишла с Алекс, а че си се озовала на плажа в такъв прекрасен ден, а аз стоях завряна вътре и боядисвах… вече два дни? И никога повече да не пипна валяк през живота си, пак ще ми се стори твърде скоро. Раменете и ръцете ме болят.

Кейти се надигна от масата и се приближи до плота. Наля си още една чаша кафе и вдигна каната.

— Искаш ли още?

— Не, благодаря. Тази вечер трябва да се наспя, а кофеинът ще ме държи будна. Смятам да си поръчам китайска храна. Ти искаш ли?

— Не съм гладна — каза Кейти. — Днес преядох.

— Не го намирам за възможно, обаче си доста почерняла. Отива ти, нищо че по-късно може да ти се появят бръчки.

— Много ти благодаря — изсумтя Кейти.

— За какво са приятелите! — изправи се Джо и се протегна като котка. — А, забравих да те попитам. Ще задържиш ли колелото?

— Да.

— Браво на теб — похвали я Джо след кратък размисъл.

— Какво искаш да кажеш?

— Че според мен не бива да го връщаш. Очевидно ти трябва, а той ти го подарява с желание. Защо да не го задържиш? — сви рамене тя. — Проблемът е, че понякога придаваш прекалено значение на нещата.

— Например на думите на манипулативната си приятелка?

— Наистина ли ме мислиш за такава?

Кейти се позамисли и отсъди:

— Може би малко.

— Е, какъв ти е графикът тази седмица? — попита Джо с усмивка. — Ще работиш ли много?

— Шест нощи и три дни — кимна Кейти.

— Гадост — начумери се Джо.

— Няма нищо, парите ми трябват, пък и съм свикнала.

— Пък и си прекарала страхотен уикенд.

Кейти се замисли и призна:

— Да, така е.

13

Следващите няколко дни преминаха без особени събития, поради което се сториха още по-дълги на Алекс. Не беше разговарял с Кейти, откакто я остави пред къщата й в неделя вечер. Не че бе съвсем неочаквано — той знаеше, че тя има натоварена седмица, но неведнъж излизаше от магазина, вперваше поглед към пътя и изпитваше смътно разочарование, когато не я видеше да се задава.

Това беше достатъчно, за да смаже илюзията му, че я е омагьосал толкова, та тя да не издържи на изкушението да се отбие. Учуди го обаче почти юношеското въодушевление, което изпитваше пред вероятността да я види отново, дори и Кейти да не се чувстваше по същия начин. Представяше си я на брега, с развята на вятъра кестенява коса, с фино лице и очи, които сякаш променяха цвета си всеки път, когато се взреше в тях. Тя постепенно се бе отпуснала с напредването на деня и той остана с впечатлението, че посещението на плажа някак е смекчило съпротивата й.

Задаваше си въпроси не само за миналото й, но и за всички други неща, които все още не знаеше за нея. Опита да си представи каква музика обича тя, каква е първата й мисъл сутрин, дали харесва бейзбол. Чудеше се дали спи по гръб или настрани и дали би предпочела вана или душ. Колкото повече се питаше, толкова по-любопитен ставаше.

Искаше му се тя да му се довери и да му разкаже подробности за миналото си не защото хранеше илюзията, че би могъл по някакъв начин да я спаси, а защото ако изречеше миналото си на глас, Кейти щеше да отвори врата към бъдещето. А двамата щяха да проведат истински разговор.

В четвъртък Алекс се подвоуми дали да не се отбие в къщата. Искаше му се и веднъж дори посегна към ключовете си, но накрая се сдържа, тъй като нямаше представа какво да й каже, щом иде там. Нито пък можеше да предвиди как ще реагира тя. Дали щеше да се усмихне? Или да се нервира? Щеше ли да го покани да влезе, или щеше да го помоли да си върви? Колкото и да се опитваше да си представи какво може да се случи, Алекс все не успяваше и накрая просто остави ключовете.

Сложно положение. Но пък тя беше много загадъчна жена, напомни си той.

Не след дълго Кейти призна, че велосипедът е същински божи дар. С него не само можеше да се прибира у дома в промеждутъците, когато вземаше двойни смени, но и за пръв път имаше чувството, че наистина започва да опознава града, а и точно това правеше. Във вторник влезе в няколко антикварни магазина, полюбува се на акварелните морски пейзажи в една местна картинна галерия. Минаваше през различни квартали и се възхищаваше на широките веранди и на портиците пред старите крайморски къщи. В сряда отиде в библиотеката, разглежда стелажите няколко часа, чете анотациите по кориците и накрая натовари колелото с романите, които я бяха заинтригували.

Обаче вечер, докато лежеше в леглото и четеше книгите, които си беше взела, мислите й понякога се насочваха към Алекс. Пресявайки спомените си от Алтуна, Кейти си даде сметка, че той й напомня бащата на приятелката й Кали. Когато беше в девети клас, Кали живееше малко по-надолу на нейната улица и макар двете да не се познаваха много добре — Кали беше няколко години по-малка — Кейти си спомняше как е седяла на стълбите на верандата й всяка събота сутрин. Бащата на Кали като по часовник отваряше гаража и си подсвиркваше, докато изваждаше косачката. Много се гордееше с двора си — несъмнено бе най-поддържаният в квартала — и тя го наблюдаваше как прокарва косачката напред-назад с военна точност. От време на време спираше, за да премести някой паднал клон, и изтриваше лицето си с кърпа, която държеше в задния си джоб. Когато приключеше, се облягаше на капака на форда на алеята пред къщата и изпиваше чаша лимонада, която жена му неизменно му поднасяше. Понякога и тя се облягаше на колата до него и Кейти наблюдаваше с усмивка как той потупва бедрото на съпругата си, когато иска да привлече вниманието й.

Задоволството, с което бащата на Кали отпиваше от напитката и докосваше съпругата си, я караше да смята, че е доволен от живота си и че всичките му мечти са се осъществили. Докато го опознаваше, Кейти често се чудеше какъв би бил нейният живот, ако се беше родила в това семейство.

Алекс също излъчваше доволство, когато децата му бяха край него. Той не само беше успял да преодолее трагедията от загубата на съпругата си, но го бе направил с достатъчно сила, за да помогне и на децата си да я превъзмогнат. Кейти се бе опитала да долови горчивината на самосъжалението, докато той разказваше за смъртта на съпругата си, но такава нямаше. Разбира се, изражението му излъчваше тъга и самота, но в същото време Алекс разказваше на Кейти за жена си, без да създава у нея усещането, че сравнява тях двете. Явно я беше приел, а Кейти осъзна, че той я привлича, макар да не беше сигурна точно кога се е появило влечението.

Във всяко друго отношение обаче чувствата й бяха сложни. След Атлантик Сити беше проявила непредпазливост и бе допуснала някого твърде близо до себе си, което се превърна в кошмар. Колкото и да се мъчеше да остане резервирана обаче, при всяка среща между нея и Алекс се случваше нещо, което ги привличаше един към друг. Понякога случайно, както когато Джош беше паднал в реката и тя остана да се погрижи за Кристен, но друг път сякаш ставаше по предначертание. Като връхлитането на бурята. Или когато Кристен излезе навън и я помоли да отиде с тях на плажа. Засега бе проявила достатъчно здрав разум, за да не поема почти никаква инициатива, но толкова. Колкото повече време прекарваше с Алекс, толкова по-силно усещаше, че той знае много повече, отколкото показва, и това я плашеше. Чувстваше се разголена и уязвима и това беше част от причините, поради които избягваше да ходи в магазина вече цяла седмица. Нужно й беше време да размисли, време да реши какво да предприеме, ако изобщо предприеме нещо.

За съжаление твърде често си припомняше как бръчиците в ъгълчетата на очите му се вдълбават, щом се усмихне, или колко грациозно бе излязъл от прибоя. Как Кристен се протяга към ръката му и пълното доверие, което се четеше в този простичък жест. Преди време Джо подметна, че Алекс е свестен човек, на когото може да се разчита, че ще постъпи правилно, и макар Кейти да не можеше да твърди, че го познава добре, инстинктът й подсказваше, че е мъж, на когото може да има доверие. Че каквото и да му разкрие, той ще я подкрепи. Че ще пази тайните й и никога няма да ги използва, за да я нарани.

Беше ирационално и нелогично и противоречеше на всичко, което си бе обещала, когато се беше преместила тук, но Кейти осъзнаваше желанието си Алекс да я опознае. Искаше той да я разбере, дори и само защото имаше странното усещане, че е мъж, в когото би могла да се влюби, даже против волята си.

14

Лов на пеперуди. Идеята му хрумна още щом се събуди в събота сутринта, преди дори да слезе долу и да отвори магазина. Странно, но докато обмисляше какво да прави с децата днес, си спомни един проект, с който се беше занимавал в шести клас. Учителят им беше поръчал да си направят сбирка от насекоми. Алекс си спомни как бе тичал през тревистата поляна през междучасията и беше гонил всяка дребна твар: от мъхестите пчели до скакалците. Сигурен беше, че на Джош и на Кристен ще им бъде приятно, и се гордееше със себе си, задето е измислил нещо вълнуващо и оригинално, с което да запълнят съботния следобед. Прегледа мрежите, които имаше в магазина, и избра три в подходящия размер.

Когато съобщи на децата на обяд, Джош и Кристен не възприеха идеята толкова въодушевено.

— Не искам да наранявам пеперудите — възпротиви се Кристен. — Аз харесвам пеперуди.

— Няма да ги нараняваме. Можем да ги пускаме после.

— Тогава защо изобщо да ги ловим?

— Защото е забавно.

— Не ми се струва забавно, а жестоко.

Алекс понечи да отговори, но не беше сигурен какво точно да каже. Джош отхапа още един залък от препечения си сандвич със сирене.

— Навън вече е доста горещо, тате — отбеляза той с пълна уста.

— Няма нищо. След това ще поплуваме в потока. И дъвчи със затворена уста.

Джош преглътна.

— А защо не отидем да плуваме в потока веднага?

— Защото ще ходим на лов за пеперуди.

— Не може ли вместо това да идем на кино?

— Да! — възкликна Кристен. — Да отидем на кино!

Алекс си каза, че понякога да си родител е направо изтощително.

— Денят е прекрасен, няма да го прекараме затворени вътре. Отиваме на лов за пеперуди. И не само това, ами и ще се забавлявате, ясно?

Следобед ги откара на едно поле извън града, пълно с диви цветя. Връчи им мрежите и ги прати да ловят насекоми, наблюдавайки как Джош влачи своята, а Кристен е притиснала нейната към телцето си почти както гушкаше куклите си.

Алекс взе нещата в свои ръце и хукна пред двамата, приготвил мрежата си. Отпред забеляза десетина пеперуди, които пърхаха с крилца сред дивите цветя. Когато приближи достатъчно, той замахна с мрежата си и улови една. Приклекна и внимателно започна да раздипля мрежата, за да се покажат оранжевите и кафявите шарки.

— Уха! — провикна се с цялото въодушевление, на което беше способен. — Хванах една!

След миг Джош и Кристен надничаха над рамото му.

— Внимателно, татко! — провикна се Кристен.

— Добре, миличка. Вижте колко красиво е обагрена.

Двамата се приведоха още по-наблизо.

— Супер! — възкликна Джош и след миг вече припкаше и размахваше запалено мрежата си.

Кристен продължаваше да се взира в пеперудата:

— От кой вид е?

— Дневна пеперуда е, но не знам от кой вид.

— Според мен е изплашена — отбеляза Кристен.

— Сигурен съм, че е добре, но ако искаш, да я пуснем?

Момиченцето кимна и Алекс внимателно обърна мрежата с вътрешната страна навън. Вече на открито, пеперудата постоя вкопчена в нея, после отлетя. Кристен се ококори смаяно.

— Ще ми помогнеш ли и аз да уловя една?

— С удоволствие.

Тичаха сред цветята малко повече от един час. Уловиха около осем различни вида, включително и една пеперуда монарх, но повечето бяха от обикновените дневни като първия им улов. Когато приключиха, лицата на децата бяха червени и лъснали от пот, затова Алекс ги заведе да им купи по една фунийка сладолед, преди да се запътят към потока зад къщата. Тримата скочиха заедно от пристана — Джо и Кристен с пояси — и се понесоха по течението на бавния поток. Като дете и той беше прекарвал такива дни. Когато излязоха от водата, доволно си каза, че като изключи ходенето на плаж миналата седмица, това беше най-хубавият уикенд, който бяха прекарвали от известно време.

Ала беше и изморително. След като децата си взеха душ, поискаха да гледат филм и Алекс им пусна „Невероятното пътуване към дома“, който беше гледал десетки пъти, но винаги с удоволствие. От кухнята ги виждаше на дивана — и двамата не помръдваха, вперили поглед в екрана отнесено като всички деца, останали без капка сила.

Изтри плотовете в кухнята, пъхна мръсните съдове в съдомиялната и зареди пералнята, оправи дневната и хубавичко изтърка банята на децата, преди най-сетне да се настани до тях на давана за мъничко. Джош се беше извил на една страна, Кристен — на другата. В края на филма Алекс усети как клепачите му вече натежават. След работата в магазина, играта с децата и почистването на къщата му беше приятно просто да се поотпусне.

Сепна се от гласа на Джош:

— Ей, тате?

— Да?

— Какво има за вечеря? Умирам от глад.

Кейти огледа платформата от мястото на сервитьорките, после отново се обърна и се ококори, когато видя Алекс и децата да вървят след управителката на залата към една свободна маса близо до перилата. Кристен се усмихна и й махна щом я зърна, после се поколеба само за секунда, преди да се стрелне между масите и да се впусне право към нея. Кейти се наведе, когато момиченцето обгърна шията й с ръчички.

— Искахме да те изненадаме! — съобщи то.

— Е, успяхте. Какво търсите тук?

— На татко не му се готвеше тази вечер.

— Така ли?

— Много бил изморен.

— Това не е цялата история, повярвай ми — обади се Алекс.

Кейти не го беше чула да приближава и се изправи.

— А, здравей — поздрави тя и се изчерви против волята си.

— Как си? — попита Алекс.

— Добре — кимна тя, леко смутена. — Много заета, както виждаш.

— Така изглежда. Наложи се да почакаме, преди да ни настанят в твоя сектор.

— Цял ден е така.

— Няма да те задържаме. Хайде, Кристен, да се връщаме на масата. Ще се видим след няколко минутки или когато си готова.

— Довиждане, госпожице Кейти — махна й отново Кристен.

Кейти ги гледаше как се приближават към масата и се почувства странно развълнувана от посещението им. Видя Алекс да разгръща менюто и да се навежда към Кристен, за да й помогне с нейното, и за един кратък миг й се прииска да е седнала заедно с тях.

Подпъхна ризата си и се огледа в каната за кафе от неръждаема стомана. Не се виждаше добре, само размазано отражение, но достатъчно, за да я накара да прокара ръка през косата си. След това погледна набързо дали ризата й не е изцапана — не че можеше да предприеме нещо, разбира се, но все пак искаше да провери — и се запъти към масата им.

— Здравейте — обърна се тя към децата. — Доколкото чувам, баща ви не иска да ви приготви вечеря.

Кристен се изкиска, а Джош просто кимна:

— Каза, че е изморен.

— И аз така разбрах — отговори Кейти, а Алекс завъртя очи безпомощно.

— Собствените ми деца ме хвърлят на кучетата! Не мога да повярвам.

— Аз няма да те хвърля на кучетата, тате — увери го Кристен сериозно.

— Благодаря ти, миличка.

Поръчаха си сладък чай и кошница царевични бухти. Кейти им поднесе напитките, а докато се отдалечаваше, усети погледа на Алекс върху себе си. Преодоля подтика си да надникне през рамо, макар че копнееше да го стори.

През следващите няколко минути вземаше поръчките и разчистваше съдовете от другите маси, поднесе няколко блюда и накрая се върна с кошничката с царевични бухти.

— Внимавайте, още са топли — предупреди ги тя.

— Тогава са най-вкусни — отбеляза Джош и се пресегна към кошничката.

Кристен последва примера му.

— Днес ходихме на лов за пеперуди — оповести тя.

— Така ли?

— Аха. Обаче не ги наранявахме, пускахме ги на свобода.

— Звучи забавно. Добре ли прекарахте?

— Беше страхотно! — възкликна Джош. — Улових сигурно сто пеперуди! А после ходихме да плуваме.

— Страхотен ден — възхити се искрено Кейти. — Нищо чудно, че татко ви е изморен.

— Аз не съм — провикнаха се Кристен и Джош почти едновременно.

— Може би, но въпреки това ще си легнете рано — отсече Алекс. — Понеже бедното ви старо татенце се нуждае от сън.

Кейти поклати глава:

— Не бъди толкова критичен към себе си, не си беден.

Алекс не схвана веднага, че тя се шегува, но после се засмя доста високо и хората от съседната маса го чуха. Той обаче явно не даваше и пет пари.

— Идвам тук да си почина и да се навечерям приятно, а келнерката започва да ме подкача!

— Животът е суров.

— На мен ли го казваш. Сигурно сега ще ме посъветваш и да си поръчам от детското меню, понеже съм взел да напълнявам.

— Е, нищо няма да кажа — изгледа тя красноречиво корема му.

Той отново се засмя, а когато я погледна, Кейти забеляза доволното пламъче в очите му, което пък й припомни, че той явно я намира за привлекателна.

— Мисля, че сме готови да поръчаме — каза Алекс.

— Какво да бъде?

Алекс поръча за всички, а Кейти си записа. Прикова погледа му само за миг, преди да се дръпне от масата и да остави поръчката в кухнята. Продължи да обслужва масите в своя сектор — веднага щом едни клиенти си тръгнеха, сядаха други — но все си намираше повод да наобиколи масата на Алекс. Доля им вода и чай, вдигна кошничката, след като изядоха бухтите, и донесе на Джош нова вилица, понеже изпусна предишната на пода. Разговаряше непринудено с Алекс и с децата, наслаждавайки се на всеки миг, докато им поднесе и вечерята.

По-късно, когато се нахраниха, раздигна масата им и донесе сметката. Слънцето вече се беше спуснало ниско и Кристен бе започнала да се прозява, а ресторантът се беше напълнил още повече. Кейти имаше време само за бързо сбогуване, докато децата се отправиха надолу по стълбите, но когато Алекс се поколеба, тя си помисли, че ще я покани на среща. Не беше сигурна как ще се справи със ситуацията, обаче преди той да изрече думите, един от клиентите й изля бирата си. Мъжът бързо скочи от масата, събори я и още две чаши се прекатуриха. Алекс се отдръпна и мигът отлетя, понеже Кейти трябваше да тръгва.

— Доскоро — махна й той и пое подир децата.

На следващия ден Кейти отвори вратата на магазина само половин час след началото на работното време.

— Подранила си — отбеляза Алекс учудено.

— Станах рано и реших да отметна пазаруването.

— Снощи заведението успокои ли се по някое време?

— Към края. Само че тази седмица отсъстват две сервитьорки. Едната замина на сватбата на сестра си, а другата се обади, че е болна. Луднахме от работа.

— Личеше си. Но храната беше добра, нищо че обслужването беше малко бавничко.

Тя го изгледа сърдито и той се засмя.

— Само ти връщам, задето ме подкачаше снощи — поклати глава и продължи: — Ще ме нарича стар! Да знаеш, че косата ми побеля, преди да навърша трийсет.

— Много си докачлив на тази тема — отбеляза тя шеговито. — Обаче ти отива, повярвай ми. Придава ти достопочтен вид.

— Това хубаво ли е или лошо?

Кейти се усмихна, без да отговори, и се пресегна да си вземе кошница. Чу го да се прокашля.

— И тази седмица ли ще си толкова натоварена?

— Не толкова.

— А през уикенда?

Тя се замисли и отвърна:

— В събота почивам. Защо?

Алекс пристъпи от крак на крак, преди да я погледне в очите.

— Понеже се чудех дали не бих могъл да те поканя на вечеря. Този път само ние двамата. Без децата.

Кейти съзнаваше, че се намират на кръстопът, който ще промени взаимоотношенията им. В същото време точно затова беше дошла в магазина толкова рано. Искаше да провери дали е изтълкувала погрешно изражението му предната вечер, понеже за пръв път знаеше със сигурност, че й се иска той да я покани.

В настъпилото мълчание обаче Алекс явно не разтълкува правилно мислите й.

— Няма значение, не е нищо особено.

— Да — прикова погледа му тя. — Много ще ми е приятно да вечеряме заедно. При едно условие.

— Какво?

— Ти вече направи толкова много за мен, че този път бих искала аз да направя нещо за теб. Какво ще кажеш да вечеряме у дома?

Той се усмихна с облекчение:

— Прекрасно.

15

В събота Кейти са събуди по-късно от обикновено. През последните няколко дни неистово пазаруваше и украсяваше къщата си — ново дантелено перде за прозореца на дневната, няколко евтини репродукции на стената, няколко малки килимчета и истински подложки за сервиране и чаши за вечерята. В петък вечер приключи след полунощ — набухна новите си възглавници на канапето и почисти къщата за последно. Слънцето вече грееше косо през прозорците и чертаеше ивици по леглото й, но тя се събуди едва след като чу, че навън някой чука. Погледна часовника и установи, че вече минава девет.

Измъкна се от леглото, прозя се и се запъти към кухнята, за да натисне копчето на кафеварката, преди да излезе на верандата и да примижи на сутрешното слънце. Джо беше на своята веранда, вдигнала чука за поредния удар, когато забеляза Кейти. Свали инструмента.

— Не съм те събудила, нали?

— Събуди ме, но няма нищо. Бездруго трябваше да ставам. Какво правиш?

— Опитвам се да попреча на капака да се откачи. Снощи, когато се прибрах, висеше накриво и бях абсолютно сигурна, че ще падне посред нощ. И разбира се, понеже очаквах трясъкът да ме събуди всеки момент, часове наред не успях да заспя.

— Да ти помогна ли?

— Не, почти привършвам.

— Едно кафе?

— Прекрасно. Идвам след няколко минутки.

Кейти се върна в спалнята, съблече пижамата си и надяна чифт къси панталонки и една фланелка. Изми си зъбите и се среса надве-натри. През прозореца видя, че Джо приближава към къщата. Отвори входната врата.

Наля две чаши кафе и подаде едната на Джо още щом тя прекрачи прага.

— Ама тук наистина заприличва на къща. Много ми харесват килимчетата и картините.

Кейти скромно сви рамене:

— Ами… сигурно започвам да се чувствам у дома в Саутпорт. Мислех си, че мога да започна да превръщам къщата в нещо като по-постоянен дом.

— Наистина е забележително. Най-сетне започваш да си свиваш семейно гнездо.

— А при теб как е?

— Все по-добре. Ще те поканя, когато съм готова.

— Къде се губиш? Напоследък не те виждам.

Джо махна небрежно с ръка.

— Бях извън града по работа за няколко дни, после ходих на гости на един човек миналия уикенд, а след това работих. Знаеш как е.

— И аз доста усилено работих напоследък. Изкарах десетки смени.

— Довечера на работа ли си?

Кейти отпи от кафето си и отговори:

— Не, поканила съм един човек на вечеря.

Очите на Джо грейнаха:

— Да позная ли кой?

— Вече знаеш — помъчи се Кейти се да спре червенината, плъзнала нагоре по шията й.

— Знаех си! Браво на теб. Реши ли вече какво ще облечеш?

— Още не.

— Е, сигурна съм, че ще бъдеш красива на каквото и да се спреш. Ти ли ще готвиш?

— Ако щеш вярвай, но всъщност съм доста сносна готвачка.

— Какво ще приготвиш?

Когато Кейти й каза, Джо изви вежди:

— Звучи вкусно. Супер, радвам се за теб. Всъщност и за двамата. Вълнуваш ли се?

— Това е само една вечеря…

— Ще го приема за „да“ — намигна й Джо. — Жалко, че не мога да остана и да ви шпионирам. Много ми е приятно да гледам как се развиват любовните ви отношения, но за съжаление заминавам извън града.

— Да, наистина е жалко, че няма да си тук.

Джо се засмя:

— Между другото, сарказмът не ти отива. Но бъди сигурна, че няма да ми се измъкнеш толкова лесно. Щом се върна, искам пълен разказ — дума по дума.

— Това е само една вечеря — повтори Кейти.

— И точно затова няма защо да се притесняваш да ми разкажеш.

— Според мен трябва да си намериш друго хоби.

— Вероятно — съгласи се Джо, — обаче в момента много се забавлявам да живея чрез теб, понеже моят любовен живот е доста позамрял. Жената трябва да мечтае, нали разбираш?

Кейти се отби най-напред във фризьорския салон. Там млада жена на име Британи я подстрига и стилизира косата й, като не спря да бърбори през цялото време. На отсрещния тротоар се намираше единственият бутик за дамски дрехи в Саутпорт и след като си направи прическа, Кейти се отби там. Беше минавала покрай магазина, но досега не беше влизала. Не допускаше, че ще иска или ще й се наложи да посети такъв магазин, но се зае да разглежда дрехите и се изненада приятно не само от богатия избор, но и от някои цени. Е, най-вече на дрехите на разпродажба, към които насочи вниманието си.

Странно й беше да пазарува сама в такъв магазин за дрехи. Не беше го правила от доста време и докато се преобличаше в пробната се почувства безгрижна, което не се беше случвало от години.

Купи си няколко дрехи от разпродажбата: една жълтокафеникава прилепнала блуза с мъниста и тегели, леко изрязана отпред, не драстично, но достатъчно, за да подчертава фигурата й. Намери и една превъзходна щампована лятна пола, която идеално отиваше на блузата. Полата беше въздълга, но Кейти знаеше, че ще успее да я скъси. Плати за покупките си и отиде малко по-нататък, в единствения магазин за обувки в града, където си избра чифт сандали. И те бяха на разпродажба и макар че обикновено Кейти се ужасяваше от пазаруването, напоследък получаваше добри бакшиши и беше решила да се поглези. В рамките на разумното, естествено.

След това се отби в дрогерията да купи това-онова и накрая отиде в бакалницата в другия край на града. Бавно и доволно оглеждаше рафтовете и усещаше как стари и мъчителни спомени се опитват и не успяват да изплуват властно на повърхността.

Когато най-сетне приключи, се прибра с колелото у дома и се зае с вечерята. Щеше да приготви скариди с пълнеж от раци, поднесени със сос скампи. Помнеше рецептата наизуст, през годините я беше приготвяла десетки пъти и беше сигурна, че нищо няма да забрави. Реши да поднесе и пълнени чушки и царевичен хляб, а като предястие искаше да приготви сирене бри, увито в бекон и залято с малинов сос.

Отдавна не беше готвила толкова сложно меню, но открай време обичаше да изрязва рецепти от разни списания, още от дете. Готварството беше единствената страст, която от време на време споделяше с майка си.

През остатъка от следобеда хвърчеше насам-натам. Замеси хляба и го пъхна във фурната, после подготви съставките за пълнените чушки. Прибра ги в хладилника заедно с увитото в бекон бри. Когато царевичният хляб се изпече, Кейти го остави върху плота и се зае с малиновия сос. Не беше сложно — захар, малини и вода — но когато приключи, в кухнята ухаеше божествено. И сосът се озова в хладилника. Всичко останало можеше да почака.

В спалнята си Кейти подгъна полата точно над коляното, после отново обиколи къщата, за да се увери, че всичко е на мястото си. Накрая се съблече.

Докато се пъхаше под душа, мислеше за Алекс. Представи си неподправената му усмивка, грациозната му походка и споменът започна да дълбае дупка в корема й. Неволно се запита дали и той не си взима душ в същия момент. Имаше нещо еротично в тази представа, обещание за вълнуващо и ново преживяване. Напомни си, че това е просто вечеря, но все пак съзнаваше — не беше напълно откровена пред себе си.

Намираше се под въздействието и на друга сила, на нещо, което се опитваше да отрече. Алекс я привличаше повече, отколкото й се искаше да признае, и докато излизаше от душа, съзнаваше, че трябва да бъде предпазлива. Той беше мъж, в когото би могла да се влюби, и тази мисъл я плашеше. Не беше готова. Още не.

Но после чу нечий глас в съзнанието си — може пък да беше готова.

Кейти се избърса, навлажни кожата си с благоуханен лосион за тяло, облече новите си дрехи, обу сандалите и се пресегна към грима, който си беше купила от дрогерията. Не се нуждаеше от сериозна намеса — само малко червило, спирала за мигли и леки сенки. Среса се и си сложи дълги обеци, чиято покупка беше просто приумица. Когато приключи, отстъпи назад и се огледа.

Ето това е, каза си. Завъртя се на едната страна, после на другата и подръпна блузата си. Най-накрая се усмихна. Отдавна не беше изглеждала толкова красива.

Слънцето най-сетне се спусна към хоризонта на запад, но в къщата още беше топло и Кейти отвори прозореца на кухнята. Бризът щеше да я разхлажда достатъчно, докато подрежда масата. По-рано през седмицата, когато си тръгваше от магазина, Алекс я беше попитал дали да донесе бутилка вино, затова сега тя сложи на масата две чаши. В средата постави свещ, а когато отстъпи назад, за да огледа масата, чу шума от двигател на автомобил. С един поглед към часовника се увери, че Алекс пристига точно навреме.

Пое си дълбоко дъх и се постара да овладее нервите си. Прекоси стаята, отвори вратата и излезе на верандата. Облечен с джинси и със синя риза с навити ръкави, Алекс беше застанал до вратата на шофьора и се бе навел вътре в колата — явно се пресягаше да вземе нещо. Косата му още беше влажна близо до яката.

Той извади две бутилки вино и се обърна. Щом я видя, застина и доби невярващо изражение. Тя стоеше в последните лъчи на залязващото слънце и цялата сияеше, затова за миг той просто не бе в състояние да откъсне очи от нея.

Удивлението му беше очевидно и Кейти се гмурна в усещането, обзета от желание то да продължи вечно.

— Ти дойде — рече тя.

Гласът й наруши магията, но Алекс все така не откъсваше поглед от нея. Съзнаваше, че трябва да каже нещо остроумно, нещо очарователно, за да премахне напрежението, но вместо това си помисли: „Загазил съм. Здравата съм загазил“.

Не беше сигурен точно кога се е случило. Нито кога е започнало. Може да е било сутринта, когато видя как Кристен се е вкопчила в Кейти, след като Джош падна в реката, или през дъждовния следобед, когато я откара у дома, или дори в деня, който прекараха на плажа. Алекс знаеше единствено, че тук и сега той се влюбва в тази жена, и можеше само да се моли и тя да изпитва същото.

След известно време най-сетне успя да се прокашля.

— Да, дойдох — каза.

16

Ранното вечерно небе беше призма от цветове, когато Кейти поведе Алекс през малката дневна към кухнята.

— Не знам за теб, но аз бих изпила чаша вино — каза тя.

— Идеята е добра — съгласи се той. — Не знаех какво ще вечеряме, затова донесох совиньон блан и зинфандел. Имаш ли предпочитания?

— Ти избери.

В кухнята тя се облегна на плота, кръстосала крак върху крак, докато Алекс навиваше тирбушона в тапата. Поне веднъж изглеждаше по-нервен от нея. С няколко бързи движения отвори бутилката совиньон блан. Кейти постави чашите върху плота до него, давайки си ясна сметка колко близо един до друг са застанали.

— Знам, че трябваше да го кажа още щом пристигнах, но все пак — много си красива.

— Благодаря — отвърна тя.

Той наля малко вино, после остави бутилката настрани и й подаде чашата. Докато Кейти я поемаше, Алекс усети аромата на кокос от лосиона й за тяло.

— Струва ми се, че виното ще ти хареса. Поне се надявам.

— Сигурна съм, че страшно ще ми хареса — надигна тя чаша. — Наздраве — чукна я звънко в неговата.

Отпи и изпита необикновено удоволствие от всичко: от начина, по който изглежда и по който се чувства, от вкуса на виното, от долавящия се във въздуха аромат на соса от малини, от начина, по който Алекс я оглеждаше и в същото време се мъчеше да не го прави толкова очевидно.

— Искаш ли да поседнем на верандата? — предложи тя.

Той кимна. Навън седнаха на люлеещите се столове. Малко по малко ставаше все по-прохладно и щурците подеха хора си, приветствайки настъпващата нощ.

Кейти се наслади на виното, на стипчивия плодов вкус, който то остави върху небцето й.

— Как са Кристен и Джош днес?

— Добре — сви рамене Алекс. — Водих ги на кино.

— Но навън беше толкова красиво.

— Знам, но понеже в понеделник е Денят в памет на загиналите, реших, че ще имаме възможност да прекараме няколко дни на открито.

— Магазинът работи ли в този ден?

— Разбира се. Това е един от най-натоварените дни през годината, понеже всички искат да прекарат празника в морето. Сигурно ще работя поне до един часа.

— Бих изразила съчувствие, обаче и аз ще работя.

— Може да дойдем и пак да ти досадим.

— Изобщо не сте ми досадили — стрелна го тя с поглед над ръба на чашата си. — Е, поне децата. Доколкото си спомням, ти се оплака от обслужването.

— Ние, старите, така правим — подметна саркастично той.

Тя се засмя и се залюля на стола.

— Когато не съм на работа, обичам да седя тук и да чета. Толкова е спокойно… Понякога имам чувството, че съм единственият човек на километри околовръст.

— Наистина си единствената на километри. Живееш в пущинака.

Тя закачливо го перна по рамото.

— Внимавай в картинката, харесвам си къщата.

— И би трябвало. В по-добро състояние е, отколкото предполагах. Уютно е.

— Ще стане. Още не съм приключила. А най-хубавото е, че е моя и никой не може да ми я вземе.

Алекс впери поглед в нея. Кейти се бе загледала към тревистото поле отвъд чакълестата алея.

— Добре ли си? — попита той.

Тя не отговори веднага.

— Мислех си колко се радвам, че си тук. А дори не ме познаваш.

— Според мен те познавам достатъчно добре.

Кейти не отговори. Алекс забеляза, че тя свежда поглед.

— Мислиш си, че ме познаваш, но не е така — прошепна тя.

Алекс усети, че тя се бои да говори повече. Възцари се мълчание и той се заслуша в скърцането на столовете, докато двамата се полюшваха.

— Какво ще кажеш да споделя какво си мисля, че знам, а ти да ми кажеш дали съм прав, или греша? Съгласна ли си?

Тя кимна със стиснати устни.

Алекс продължи тихо:

— Според мен си интелигентна и обаятелна, имаш добро сърце. Знам, че стига да поискаш, можеш да изглеждаш по-красива от всяка друга жена. Ти си независима, имаш приятно чувство за хумор и проявяваш удивително търпение към децата. Права си, не знам конкретни неща от миналото ти, знам обаче, че едва ли всички са толкова важни, освен ако не пожелаеш да ми ги разкажеш. Всеки има минало, но то е само това — минало. Можеш да се поучиш от него, но не можеш да го промениш. Освен това аз не познавам онази личност. А личността, която вече познавам, искам да опозная още по-сериозно.

Докато Алекс говореше, по устните на Кейти пробяга мимолетна усмивка.

— От теб звучи толкова просто — каза тя.

— Може да бъде.

Тя завъртя столчето на чашата си, размишлявайки над думите му.

— А ако миналото не е в миналото? Ако все още се случва?

Алекс продължи да се взира в нея и прикова очите й.

— Искаш да кажеш… ако той те намери?

Кейти потръпна.

— Какво каза?

— Чу ме — повтори той. Говореше спокойно, почти нехайно, както се беше научил от детективската си работа. — Предполагам, че си била омъжена… и че той вероятно се опитва да те открие.

Кейти застина ококорена. Изведнъж започна да се задушава, скокна от стола и разля остатъка от виното си. Отдръпна се от Алекс, втренчи се в него и кръвта се отече от лицето й.

— Откъде знаеш толкова за мен? Кой ти каза? — настойчиво попита тя, мъчейки се да свърже парченцата. Нямаше откъде да е узнал тези неща. Невъзможно беше. На никого не беше казвала.

Освен на Джо.

Когато си даде сметка за това, Кейти притаи дъх и метна поглед към отсрещната къщичка. Реши, че съседката й я е предала. Приятелката й я беше предала…

Мозъкът й щракаше бързо, но и този на Алекс също. Той прочете страха по лицето й, но вече го беше виждал. Твърде много пъти. И съзнаваше, че е време да престанат да си играят игрички, ако искат да се придвижат напред.

— Никой не ми е казвал — увери я той. — Но от реакцията ти съдя, че съм прав. Не това е важният въпрос. Не познавам тази личност, Кейти. Ако искаш да ми разкажеш за миналото си, с радост ще те изслушам, но няма да те разпитвам за него. А ако не искаш да ми разкажеш, няма проблем, понеже пак ти казвам, не познавам онази личност. Сигурно имаш основателна причина да го пазиш в тайна, а това означава, че и аз няма да кажа на никого. Каквото и да се случи или да не се случи помежду ни. Ако искаш си измисли съвсем нова история и аз ще подкрепя всяка твоя дума. Разчитай на мен за това.

Кейти го наблюдаваше, докато говори, едновременно объркана, уплашена и гневна, но попиваше всяка дума.

— Но… как…

— Научил съм се да забелязвам неща, които другите хора не забелязват — продължи той. — Имаше период от живота ми, когато само това правех. Не си първата жена в това положение, която виждам.

Тя продължи да се взира в него, а умът й бързо съобразяваше.

— Докато си служил в армията — направи извод тя.

Той кимна, без да откъсва очи от лицето й. Накрая се изправи и пристъпи предпазливо към нея.

— Да ти налея ли още вино?

Все още силно смутена, тя не можа да отговори, но когато Алекс се пресегна към чашата й, го остави да я вземе. Вратата на верандата се отвори и проскърца, после се затвори зад гърба му и тя остана сама.

Кейти се приближи до перилата на верандата, но в мислите й цареше пълен хаос. Бореше се с инстинкта да си събере нещата, да си вземе кутията за кафе и да напусне града възможно най-скоро.

А после какво? След като Алекс се е досетил за истината само като я е наблюдавал, значи е възможно някой друг да се досети. А ако — просто ако — този друг не е като него?

Чу как зад гърба й вратата отново изскърца. Алекс излезе на верандата и застана до нея пред перилата. Постави чашата отпред.

— Реши ли вече?

— Какво да реша?

— Дали при първа възможност да отпрашиш накъдето ти видят очите.

Кейти се извърна слисана към него.

Той разпери ръце.

— Какво друго може да си мислиш? Но да знаеш, че те питам, понеже съм малко гладен. Хич не ми се иска да заминаваш, преди да вечеряме.

Тя не схвана веднага, че той я подкача, и макар да не мислеше, че е възможно, предвид последните няколко минути, установи, че се усмихва с облекчение.

— Ще вечеряме — обеща тя.

— Ами утре?

Вместо да отговори, Кейти посегна към виното си.

— Искам да разбера как се досети.

— Не беше нещо конкретно — отговори той. Спомена няколко неща, които бе забелязал, и накрая поклати глава. — Повечето хора не биха събрали две и две.

— Ти обаче го направи — отбеляза тя, взирайки се в дъното на чашата си.

— Стана от само себе си. Втора природа.

Кейти се замисли над това.

— Значи знаеш от известно време. Или поне си имал подозрения.

— Да — призна той.

— И затова никога не си ме разпитвал за миналото ми.

— Да — отново призна той.

— И все още искаш да излезеш на среща с мен?

Изражението му стана сериозно.

— Искам да изляза с теб от мига, в който те видях. Просто трябваше да почакам, докато си готова.

Последните слънчеви лъчи избледняха на хоризонта, спусна се здрач и обагри равното безоблачно небе в бледовиолетово. Двамата стояха до перилата и Алекс съзерцаваше как южният бриз нежно повдига кичурчета от косата й. Кожата й доби прасковено сияние, гърдите й едва доловимо се надигаха и спускаха, докато дишаше. Кейти зарея поглед в далечината с непроницаемо изражение и Алекс усети как гърлото му се стяга, докато се питаше какво ли си мисли.

— Така и не отговори на въпроса ми — каза той най-накрая.

Тя помълча и после на устните й се появи срамежлива усмивка:

— Мисля да поостана в Саутпорт, ако това ме питаш.

Алекс вдъхна уханието й.

— Можеш да ми вярваш.

Кейти се облегна на него и усети силата му, когато той я обгърна с ръка.

— Май ще се наложи, нали?

* * *

Няколко минути по-късно се върнаха в кухнята. Кейти остави чашата с виното си настрани и пъхна предястието и пълнените чушки във фурната. Все още смутена от тревожно проницателната преценка на Алекс за миналото й, тя с радост се зае с неща, които да ангажират вниманието й. Трудно й беше да повярва, че той все още иска да прекара вечерта с нея. А което беше по-важно, и тя искаше да прекара вечерта с него.

Дълбоко в сърцето си не беше сигурна, че заслужава да бъде щастлива, нито пък вярваше, че е достойна за мъж, който изглежда… нормален. Това бе неприличната тайна, свързана с миналото й. Никой не я беше оскърбил, но тя кой знае защо смяташе, че точно това заслужава заради случилото се. Все още се срамуваше от него, а понякога се чувстваше грозна и отблъскваща, сякаш белезите, които й бяха останали, бяха видими за всички.

Обаче тук и в този момент всичко това не беше толкова важно, както някога, понеже Кейти подозираше, че Алекс разбира срама й. И го приема.

Извади предварително приготвения малинов сос от хладилника и го пресипа в малка тенджерка, за да го подгрее. Стана бързо и когато го дръпна от огъня, извади от фурната увитите в бекон парчета сирене бри, заля ги със соса и ги поднесе на масата. Изведнъж си спомни за виното, взе чашата си от плота и седна при Алекс на масата.

— Това е само за начало — обясни тя. — Чушките ще станат след малко.

— Ухае божествено — надвеси се той над платото.

Кейти сложи парченце бри в чинията му и Алекс го опита.

— О! — възкликна.

— Вкусно е, нали? — усмихна се тя лъчезарно.

— Страхотно е. Къде се научи да го правиш?

— Преди време имах приятел главен готвач. Той ме увери, че от това ще блесне погледът на всеки.

Алекс си отряза още едно парченце с вилицата.

— Радвам се, че ще останеш в Саутпорт. Като нищо ще свикна да си хапвам от това редовно, дори ако трябва да правя бартер със стоки от магазина, за да си го осигурявам.

— Рецептата не е сложна.

— Не си ме виждала аз как готвя. С децата съм страхотен, обаче във всяко друго отношение съм гола вода.

Алекс взе чашата си и отпи още една глътка.

— Според мен със сиренето повече ще върви червено вино. Нещо против да отворя другата бутилка?

— Ни най-малко.

Той се приближи до плота и отвори зинфандела, а Кейти извади още две чаши от бюфета. Алекс наля вино и й подаде едната. Стояха толкова близо един до друг, че почти се докосваха, и той с мъка устоя на порива да я придърпа към себе си и да я притисне в прегръдките си. Вместо това само се прокашля.

— Искам да ти кажа нещо, но не ми се ще да го възприемеш превратно.

Тя се поколеба.

— Защо не ми харесва как прозвучаха тези думи?

— Просто исках да знаеш с какво нетърпение очаквах тази вечер. Искам да кажа… Цяла седмица мисля за това.

— И защо да го възприемам превратно?

— Не знам. Защото си жена? Понеже сигурно звуча отчаяно, а жените не харесват отчаяните мъже?

За пръв път тази вечер Кейти се засмя непосредствено.

— Според мен не си отчаян. Понякога ми се струва, че си претоварен заради бизнеса и децата, но определено не ми звъниш всекидневно.

— Само понеже нямаш телефон. Между другото, исках да ти кажа, че това означава много за мен. Нямам кой знае какъв опит с тези неща.

— С вечерите ли?

— С ходенето по срещи. Доста време мина.

Добре дошъл в клуба, помисли си Кейти, но въпреки това се почувства добре от думите му.

— Заповядай — подкани го тя с жест към предястието. — По-вкусно е топло.

След като приключиха с него, Кейти стана от масата и отиде до фурната. Надникна да провери чушките и изплакна тигана, който беше използвала. Взе съставките за соса скампи и се зае да го приготвя, а после леко задуши скаридите. Докато станат готови, сосът също беше сварен. Тя сложи по една чушка в чиниите и добави основното. После приглуши осветлението и запали свещта в средата на масата. Уханието на масло и на чесън и треперливото пламъче на свещта изпълниха старата кухня с нови обещания.

Нахраниха се и се заговориха, а навън звездите започнаха да излизат от скривалищата си. Алекс похвали храната неведнъж и твърдеше, че никога не е ял нищо по-вкусно. Докато свещта се смаляваше и бутилката с вино почти се изпразни, Кейти разкри откъслеци от миналото си в Алтуна. Не беше казала на Джо цялата истина за родителите си, но на Алекс разказа неукрасената версия: непрекъснатото местене от място на място, алкохолизмът на родителите й, фактът, че живее сама от осемнайсетгодишна. Въпреки това не беше сигурна какво е мнението му за всичко това. Когато най-накрая се смълча, се притесни да не би да е разкрила твърде много. В този момент обаче той се пресегна и постави ръка върху дланите й. Тя не бе в състояние да го погледне в очите, но продължиха да се държат за ръце през масата и не искаха да се пуснат, сякаш бяха единствените двама човека на света.

— Май трябва да започна да подреждам кухнята — каза Кейти най-накрая и наруши магията. Стана от масата.

Алекс чу как столът й изскърца по пода, даде си сметка, че моментът е отминал, и единственото му желание беше да го върне.

— Искам да знаеш, че тази вечер прекарах великолепно — поде той.

— Алекс… аз…

— Не е нужно да казваш нищо — поклати глава той.

Тя не го остави да довърши:

— Но аз искам, ясно? — Изправи се до масата с искрящи от някаква непозната емоция очи. — И аз прекарах великолепно. Обаче знам накъде отиват нещата и не искам да те нараня.

Тя въздъхна, за да събере сили за онова, което предстоеше да каже.

— Не мога да обещая. Не мога да ти кажа със сигурност къде ще бъда утре, камо ли след една година. Когато избягах първия път, си въобразявах, че ще успея да загърбя всичко и да започна отначало, представяш ли си? Че ще си живея живота и ще се преструвам, че нищо не се е случило. Но нима е възможно? Смяташ, че ме познаваш, обаче дори самата аз не съм сигурна, че се познавам. Освен това, колкото и да знаеш за мен, има и много неща, които не знаеш.

Алекс усети как нещо се срива вътре в него.

— Да не би да ми казваш, че не искаш да се виждаме повече?

— Не — поклати тя глава отривисто. — Казвам ти всичко това, защото искам да се видим отново и се плаша, тъй като дълбоко в сърцето си знам, че заслужаваш нещо по-добро от мен. Заслужаваш човек, на когото можеш да разчиташ. На когото и децата ти могат да разчитат. Както вече ти казах, има неща, които не знаеш за мен.

— Тези неща нямат значение — настоя Алекс.

— Как можеш да го твърдиш?

В последвалото мълчание Алекс долови тихото бръмчене на хладилника. Навън, зад прозореца, луната се бе издигнала на небето и висеше над върховете на дърветата.

— Защото се познавам — каза той най-сетне, осъзнавайки, че е влюбен в нея. Обичаше онази Кейти, която беше опознал, и другата, която не бе имал шанса да срещне. Стана от масата и се приближи до нея.

— Алекс… не може…

— Кейти — прошепна той и за един кратък миг никой от двамата не помръдна. Накрая Алекс положи длан на хълбока й и я придърпа към себе си.

Кейти въздъхна, сякаш сваляше отколешен товар, а когато вдигна поглед към него, неочаквано се оказа лесно да си представи, че страховете й са безпочвени. Че той ще я обича, каквото и да му каже, че той вече я обича и ще я обича вечно.

В този миг тя осъзна, че също го обича.

И се отпусна, долепена до него. Усети как телата им се притискат, когато той вдигна ръка към косата й. Докосването му беше нежно и внимателно, не бе усещала друго подобно досега и смаяно забеляза, че той затваря очи. Наклони глава и лицата им се доближиха.

Когато устните им най-сетне се докоснаха, тя усети вкуса на виното по езика му. Тогава се предаде, позволи си да целуне бузата и шията му, а после се облегна назад, наслаждавайки се на усещането. Чувстваше влажните му устни, които се плъзгаха по кожата й, и обгърна врата му с ръце.

Значи това е чувството истински да обичаш някого, помисли си тя, и самият ти да бъдеш обичан. В очите й бликнаха парещи сълзи. Кейти примигна, за да ги прогони, но неочаквано това се оказа невъзможно. Тя го обичаше и го желаеше, но по-силно от това желаеше той да обича истинската Кейти с всичките й недостатъци и тайни. Искаше той да узнае цялата истина.

Дълго се целуваха в кухнята, долепили телата си едно до друго, а ръката на Алекс се плъзгаше по гърба и косата й. Тя потръпна, когато наболата му брада лекичко я одраска по бузата. Когато той плъзна пръст по кожата на ръката й, усети, че по тялото й плисва гореща вълна.

— Искам да бъда с теб, но не мога — прошепна Кейти най-накрая, надявайки се да не го разгневи.

— Няма нищо — прошепна Алекс. — Няма как тази вечер да стане по-прекрасна, отколкото вече е.

— Но си разочарован.

Той отметна кичур коса от лицето й.

— Не е възможно да ме разочароваш — увери я.

Кейти преглътна, мъчейки се да се отърве от страховете си.

— Има нещо, което трябва да знаеш за мен — прошепна.

— Каквото и да е, сигурен съм, че ще го понеса.

Тя отново се притисна към него.

— Не мога да бъда с теб тази вечер — прошепна — по същата причина, по която не мога да се омъжа за теб.

Въздъхна.

— Имам съпруг.

— Знам — прошепна в отговор той.

— И това не те смущава?

— Не е идеалният вариант, но повярвай ми, и аз не съм идеален, така че най-добре да караме стъпка по стъпка. А когато си готова, ако изобщо станеш готова, аз ще те чакам.

Плъзна пръст по бузата й.

— Обичам те, Кейти. В момента може и да не си готова да чуеш тези думи, а може и никога да не си в състояние да ги изречеш, но това не променя чувствата ми към теб.

— Алекс…

— Няма нужда да го казваш.

— Може ли да обясня? — помоли тя и най-сетне се откъсна от него.

Той не понечи да скрие любопитството си.

— Искам да ти кажа нещо — каза тя. — Искам да ти разкажа за себе си.

17

Три дни преди Кейти да замине за Ню Ингланд, снежинките замръзваха на острия януарски вятър и тя трябваше да върви с наведена глава към салона. Дългата й руса коса се вееше на вятъра и ледени пръсти пощипваха бузите й. Беше обута с половинки на висок ток, не с ботуши, и стъпалата й вече бяха вкочанени. Зад нея Кевин седеше в колата и я наблюдаваше. Тя не се обърна, но чуваше двигателя да боботи на празни обороти и можеше да си представи устните му, стиснати в сурова права линия.

Тълпите от хора, с които беше пълен молът по Коледа, вече ги нямаше. От едната страна на салона имаше зоомагазин и магазин за електроника, и двата празни. На никого не му се излизаше в такова време. Когато Кейти дръпна вратата, вятърът я поде и тя с мъка я затвори. Студеният въздух нахлу заедно с нея вътре, а раменете на палтото й бяха покрити с тънък бял слой. Свали палтото и ръкавиците си и едновременно с това се обърна. Махна за довиждане на Кевин и се усмихна. Харесваше му да му се усмихва.

Имаше час при жена на име Рейчъл. Повечето места вече бяха запълнени и Кейти не беше сигурна накъде да се запъти. За пръв път идваше тук и се чувстваше неловко.

Нито един от стилистите не изглеждаше на повече от трийсет години и повечето имаха буйни коси с червеникави и синкави кичури. След малко към нея се приближи момиче на около двайсет и пет години, със силен загар, пиърсинг и татуировка на шията.

— Вие ли сте за два часа? Боя и подстригване? — попита тя.

Кейти кимна.

— Аз съм Рейчъл. Последвайте ме — метна поглед през рамо и отбеляза: — Навън е студеничко, а? За малко да падна, докато идвах към вратата. Карат ни да паркираме в далечния край на паркинга. Страшно ми е неприятно, но какво да се прави.

— Студено е — съгласи се Кейти.

Рейчъл я поведе към едно място близо до ъгъла. Столът беше с пурпурна изкуствена кожа, а подът — покрит с черни плочки. Място за по-млади хора, прецени Кейти. За неомъжени, които искат да изпъкват. Не за омъжени русокоски. Размърда се, докато Рейчъл я загръщаше с пелерината. Раздвижи пръстите си, за да стопли крака.

— Отскоро ли живеете тук? — попита Рейчъл.

— Живея в Дорчестър.

— Далечко е. Някой ви препоръча салона ли?

Кейти беше минала покрай салона преди две седмици, когато Кевин я бе извел на покупки, но не каза на фризьорката това, а само поклати глава.

— Явно имам късмет, че аз съм вдигнала телефона — усмихна се Рейчъл. — Какъв цвят искате?

Кейти мразеше да се гледа в огледалото, обаче нямаше избор. Трябваше да се справи с това. Трябваше. В рамката на огледалото пред нея беше подпъхната снимка на Рейчъл с младеж, сигурно гаджето й. Той имаше повече пиърсинги от нея, а прическите и на двамата бяха щръкнали мохикански гребени. Под пелерината Кейти силно стисна ръце.

— Искам да изглежда естествено, а за зимата може би и леки кичури. Боядисайте и корените, за да се сливат.

Рейчъл кимна в огледалото.

— Почти същия цвят ли искате или нещо по-тъмно или по-светло? Имам предвид за кичурите.

— Близък до естествения.

— С фолио ли?

— Добре — съгласи се Кейти.

— Лесна работа — оповести Рейчъл. — Дайте ми няколко минути да приготвя необходимото и се връщам.

Кейти кимна. Малко по-настрани видя жена, полегнала назад на мивката, а до нея — друг стилист. Чуваше как пускат водата и тихите разговори по столовете. От тонколоните звучеше тиха музика.

Рейчъл се върна с боята и фолиото. Застанала близо до стола, тя разбърка боята до нужната консистенция.

— Откога живеете в Дорчестър?

— От четири години.

— Къде сте отраснали?

— В Пенсилвания — отвърна Кейти. — Живеех в Атлантик Сити и се преместих тук.

— Съпругът ви ли ви докара?

— Да.

— Хубава кола има. Видях я, когато му махнахте. Каква е, мустанг ли?

Кейти кимна отново, но не отговори. Рейчъл поработи мълчаливо — мажеше косата й с боя и я увиваше във фолиото.

— Откога сте омъжена? — попита тя, докато загръщаше един доста непокорен кичур.

— От четири години.

— Значи затова сте се преместили в Дорчестър.

— Да.

— С какво се занимавате? — не спираше да бърбори Рейчъл.

Кейти изправи глава в опит да не се вижда в огледалото. Искаше й се да е някой друг. Можеше да остане тук час и половина, преди Кевин да се върне, и се молеше той да не подрани.

— Не работя — отговори Кейти.

— Аз бих откачила, ако не работех. Невинаги е лесно, обаче… А какво работехте, преди да се омъжите?

— Бях сервитьорка в коктейлбар.

— В някое казино ли?

Кейти кимна.

— Там ли се запознахте със съпруга си?

— Да.

— А какво прави той сега, докато вие си боядисвате косата?

Сигурно е в бара, помисли си Кейти, но отговори:

— Не знам.

— А защо самата вие не карате? Салонът е далечко.

— Не шофирам. Съпругът ми ме кара, когато трябва да отида някъде.

— Не знам какво бих правила без кола. Не е нищо особено, но ме откарва където трябва. Няма да ми бъде приятно да завися от някого по този начин.

Кейти усети във въздуха ухание на парфюм. Радиаторът под плота започна да щрака.

— Така и не се научих да шофирам.

Рейчъл сви рамене, докато увиваше с фолио поредния кичур.

— Не е трудно. Упражнявате се малко, явявате се на изпит и готово.

Кейти се вгледа в нея в огледалото. Момичето явно си разбираше от работата, но беше младо и в началото на кариерата си, а на Кейти й се искаше да бе попаднала на някоя по-възрастна и по-опитна фризьорка. Което беше странно, понеже тя беше може би само две-три години по-голяма от Рейчъл. Може би дори по-малко. Но се чувстваше по-възрастна.

— Имате ли деца?

— Не.

Момичето явно усети, че е казало нещо не на място, защото през следващите няколко минути работи мълчаливо. Свитъците от фолио по главата на Кейти приличаха на антени. Накрая Рейчъл я поведе към друг стол и включи загряваща лампа над главата й.

— Ще се върна да погледна след няколко минути.

Отдалечи се и отиде при друга фризьорка. Двете се заговориха, но на общия фон на разговорите в салона бе невъзможно да чуеш какво си казват. Кейти погледна към часовника. Кевин щеше да се върне след по-малко от час. Времето течеше бързо, твърде бързо.

Рейчъл се върна и провери косата й.

— Още мъничко — весело оповести тя и се върна да си бъбри с колежката си, жестикулирайки с ръце. Оживена. Млада и безгрижна. Щастлива.

Минаха още няколко минути. После десетина. Кейти се помъчи да не гледа часовника. Накрая Рейчъл махна фолиото и я поведе към мивката. Кейти седна и се наведе назад, опряла врата си на хавлиената кърпа. Момичето пусна водата и Кейти усети хладната течност да плисва лекичко по бузата й. Рейчъл втри шампоан в косата и скалпа, после изплакна, сложи балсам, и отново изплакна.

— А сега да ви подстрижем.

Когато се върнаха на стола, Кейти си помисли, че косата й изглежда добре, но все пак трудно можеше да се прецени, докато е мокра. Трябваше да бъде както трябва, иначе Кевин щеше да забележи. Рейчъл разреса косата й. Оставаха четирийсет минути.

Момичето погледна отражението на Кейти в огледалото.

— Колко искате да скъся?

— Не много. Само колкото да почистим връхчетата. Съпругът ми харесва косата ми да е дълга.

— А как да я стилизирам? Имам една брошура с новите неща, ако искате.

— Както беше, когато дойдох.

— Добре — съгласи се Рейчъл.

Кейти наблюдаваше как с помощта на гребен тя прокарва дългата й коса през пръстите си и после реже с ножиците. Първо отзад, после отстрани. И накрая горе. Рейчъл дъвчеше дъвка и челюстта й се движеше нагоре-надолу, докато работеше.

— Добре ли е дотук?

— Да, мисля, че е достатъчно.

Рейчъл се пресегна за сешоара и една кръгла четка. Бавно прокара четката през косата на Кейти и сешоарът силно забуча в ухото й.

— Колко често си правите косата? — опита да я заговори момичето.

— Веднъж месечно — отговори Кейти. — Но понякога само се подстригвам.

— Между другото, имате красива коса.

— Благодаря.

Рейчъл продължи да работи. Кейти помоли за няколко леки къдрици, и тя донесе машата. Изчакаха няколко минути да загрее. Все още разполагаха с двайсет минути.

Рейчъл къдреше и решеше, докато най-сетне остана доволна и погледна Кейти в огледалото.

— Какво ще кажете?

Кейти огледа цвета и прическата:

— Идеално.

— Нека ви покажа как е отзад — каза Рейчъл, завъртя стола и й подаде огледало.

Кейти огледа двойното отражение и кимна.

— Така, готови сме.

— Колко струва?

Рейчъл й каза и Кейти бръкна в портмонето си. Извади нужната сума, плюс бакшиша.

— Може ли да ми дадете касова бележка?

— Разбира се. Елате с мен на касата.

Момичето пусна бележката. Кевин щеше да провери и да потърси рестото, когато Кейти се качи в колата, затова тя помоли Рейчъл да включи и бакшиша в сумата. Погледна към часовника. Дванайсет минути.

Кевин още го нямаше и сърцето на Кейти биеше учестено, докато обличаше палтото си и слагаше ръкавиците. Излезе от салона, докато Рейчъл все още й говореше. В съседния магазин за електроника попита за евтин мобилен телефон и за карта с двайсет предплатени часа разговори. Прималя й, докато изричаше думите, понеже съзнаваше, че вече няма връщане назад.

Мъжът извади един телефон и се зае да го маркира на касата, докато й обясняваше как работи. Кейти имаше още пари в чантата си, беше ги пъхнала в кутийката с тампони, защото знаеше, че Кевин никога не би проверил там. Извади ги и остави смачканите банкноти на плота. Часовникът продължаваше да тиктака и тя отново огледа паркинга. Започваше да й се вие свят и устата й беше пресъхнала.

Продавачът маркира поръчката й сякаш цяла вечност. Плащаше му в брой, но той въпреки това поиска името, адреса и пощенския й код. Безсмислено. Нелепо. Тя искаше просто да плати и да се махне. Преброи до десет, но продавачът продължаваше да трака по клавиатурата. На улицата светофарът светна червено. Колите чакаха. Сигурно Кевин се готвеше да завие към паркинга. Щеше ли да я види, че излиза от магазина? Кейти почти се задушаваше.

Помъчи се да отвори пластмасовата опаковка, но се оказа невъзможно — беше здрава като стомана. Твърде голяма за чантичката й, твърде голяма за джоба. Помоли продавача за ножици и на него му отне цяла минута да ги намери. Идеше й да се развика, да му кресне да побърза, понеже Кевин щеше да пристигне всеки момент. Но вместо това просто се обърна към витрината.

Когато извади телефона, Кейти го пъхна в джоба на палтото си заедно с предплатената карта. Продавачът я попита дали иска торбичка, но тя вече изхвърчаше през вратата. Телефонът тежеше като олово в джоба й, освен това трудно успяваше да запази равновесие на снега и леда.

Отвори вратата на салона и влезе вътре. Свали ръкавиците и палтото си и зачака на регистратурата. След трийсетина секунди видя Кевин да влиза в паркинга и да се запътва към салона.

По палтото й имаше сняг и Кейти побърза да го изтупа, докато Рейчъл се приближаваше към нея. Паникьоса се, че Кевин може да е забелязал. Съсредоточи се и си нареди да се овладее. Да се държи естествено.

— Забравихте ли нещо? — попита Рейчъл.

Кейти въздъхна и каза:

— Щях да почакам навън, но е студено — обясни тя. — Пък и забравих да взема визитката ви.

Лицето на Рейчъл грейна.

— О, няма нищо. Само секунда.

Тя се запъти към стола си и извади визитка от чекмеджето. Кейти знаеше, че Кевин я наблюдава от колата, но се преструваше, че не забелязва.

Рейчъл се върна и й подаде визитната си картичка.

— Обикновено не работя в неделя и понеделник — каза тя.

— Ще ви се обадя — кимна Кейти.

Чу как вратата зад тях се отвори и Кевин застана на входа. Обикновено не влизаше вътре и сърцето й затупка лудо. Облече си палтото, мъчейки се да овладее треперенето на ръцете. После се извърна и се усмихна.

18

Снегът се беше усилил, когато Кевин Тиърни спря колата на алеята пред къщата. На задната седалка имаше торби с покупки и той взе и трите, преди да се запъти към входа. Не продума по целия път от салона, почти не й проговори и в магазина за хранителни стоки. Просто вървеше до нея, докато тя оглеждаше рафтовете, търсеше изгодни предложения и се мъчеше да не мисли за телефона в джоба си. Парите не достигаха и Кевин щеше да се ядоса, ако похарчеше твърде много. Почти половината му заплата отиваше за погасяването на ипотеката, а кредитните им карти поглъщаха останалото. Налагаше се да се хранят предимно у дома с едно основно, две допълнителни блюда и понякога салата. Той отказваше да яде претоплена храна от предния ден и това затрудняваше бюджета им. Налагаше се Кейти да планира менюто много внимателно и да изрязва от вестниците купони за намаление. Кевин плати покупките, а тя му подаде рестото от салона и касовата бележка. Той преброи парите, за да се увери, че всички са тук.

У дома тя потърка длани, за да се стопли. Къщата беше стара и студеният въздух се промъкваше на топло през пролуките около прозорците и под входната врата. Подът на банята беше толкова студен, че стъпалата я заболяваха, но Кевин се оплакваше колко скъпо е горивото за парния котел и не й позволяваше да върти термостата. Когато той беше на работа, тя ходеше по анцуг и чехли, но докато си беше у дома, съпругът й изискваше от нея да изглежда секси.

Кевин стовари торбите с покупките върху кухненската маса. Кейти остави своите торби до неговите, а той се запъти към хладилника. Отвори фризера, извади бутилка водка и няколко кубчета лед. Пусна кубчетата в чаша и наля водка, почти пълна чаша. Остави я сама, отиде в дневната и Кейти го чу да пуска телевизора на спортния канал. Говорителят съобщаваше нещо за „Патриотите“, за плейофите и за шансовете им да спечелят отново Суперкупата. Миналата година Кевин бе ходил на мач на „Патриотите“, беше им фен още от дете.

Кейти свали палтото си и бръкна в джоба. Подозираше, че разполага с няколко минути, и се надяваше да й стигнат. Надникна в дневната и бързо застана на мивката. В шкафа под нея имаше кутия с кърпи за бърсане. Остави мобилния телефон най-отдолу и го покри с кърпите. Тихо затвори шкафа, взе палтото си и с надеждата лицето й да не е пламнало, се помоли горещо Кевин да не е видял какво прави. Пое си дълбоко въздух, за да се успокои, преметна палтото си през ръка и го понесе през дневната към гардероба си в коридора. Стаята сякаш се удължи, докато я прекосяваше, като че ли гледаше през криво огледало от онези смешни зали по панаирите, но тя се помъчи да пренебрегне усещането. Знаеше, че той е способен да вижда през нея, сякаш е прозрачна, че чете мислите й и знае какво е направила, но Кевин не откъсваше поглед от телевизора. Дишането й се нормализира едва когато се върна обратно в кухнята.

Зае се да разопакова покупките, все още зашеметена, но съзнавайки, че трябва да се държи както обикновено. Кевин обичаше в къщата да е чисто и подредено, особено в кухнята и в баните. Кейти прибра сиренето и яйцата в съответните отделения на хладилника. Извади старите зеленчуци от чекмеджето и го избърса, преди да сложи новите отдолу. Остави навън малко зелен фасул и намери десетина червени картофа в кошница на пода на килера. Извади краставиците върху плота заедно с айсберга и доматите за салата. Основното ястие щеше да бъде маринован стек.

Накиснала беше пържолите в марината още предния ден: червено вино, портокалов сок, сок от грейпфрут, сол и черен пипер. Киселите сокове правеха месото крехко и му придаваха допълнителен вкус. То беше в глинен съд на най-долния рафт на хладилника.

Кейти прибра останалата част от покупките си, премести по-старите продукти отпред, после сгъна торбите и ги прибра под мивката. Извади нож от едно чекмедже, дъската за рязане беше под тостера и тя я намести близо до плочата на печката. Разряза картофите на две — само колкото за тях двамата. Намаза с мазнина една тавичка за печене и подправи картофите с магданоз, сол, черен пипер и чесън. Щеше да ги пъхне във фурната преди пържолите и после да ги притопли. Пържолите щеше да изпече на скара.

Кевин обичаше салатата му да е нарязана на дребно, с трохички от синьо сирене, кротони и италиански дресинг. Кейти сряза домата на две, отряза и четвърт от краставицата, а останалото уви в найлоново фолио и го прибра в хладилника. Докато отваряше вратата, забеляза, че Кевин е влязъл в кухнята и е застанал зад гърба й, облегнат на рамката на вратата към трапезарията. Той надигна продължително чашата си, допи водката, продължи да я наблюдава, присъствайки властно и вездесъщо.

Кейти си напомни, че той няма как да знае, че тя е излизала от салона. Нито че си е купила мобилен телефон. Иначе щеше да каже нещо. Щеше да направи нещо.

— Пържоли ли ще има тази вечер? — попита я най-накрая.

Тя затвори вратата на хладилника и продължи да се движи, мъчейки се да изглежда заета и да не се отдава на страховете си.

— Да. Току-що включих фурната, така че ще станат след малко. Най-напред ще изпека картофите.

Кевин я огледа.

— Косата ти е хубава — отсъди той.

— Благодаря. Момичето се справи добре.

Отново застана пред дъската за рязане. Зае се с домата и направи първия дълъг срез.

— Не много едро — кимна към нея Кевин.

— Знам — отвърна тя и се усмихна, когато той отново се приближи към хладилника. Кейти чу кубчетата лед да подрънкват в чашата.

— За какво си говорихте, докато ти правеше косата?

— Не говорихме много. Обичайните дрънканици. Знаеш какви са фризьорките, бъбрят за каквото им падне.

Той разклати чашата си. Кейти отново чу звъна на кубчетата лед по стъклото.

— Ти каза ли й за мен?

— Не.

Знаеше, че това не би му харесало. Кевин кимна. Отново измъкна отвътре бутилката водка и я остави до чашата върху плота, преди да застане зад Кейти. Стоеше и наблюдаваше над рамото й как реже доматите. На малки парченца, колкото грахчета. Тя усещаше дъха му на шията си и се постара да не трепне уплашено, когато той обхвана с длани хълбоците й. Знаеше какво трябва да направи, затова остави ножа и обгърна шията му с ръце. Целуна го малко с език, както предпочиташе той, и изобщо не очакваше плесницата, която изневиделица опари бузата й. Пламна червена и гореща. Болезнена. Като ужилване.

— Заради теб си пропилях целия следобед! — кресна й той. Хвана ръцете й грубо и здраво ги стисна. Устата му беше разкривена, очите му вече се бяха налели с кръв. Кейти усети мириса на алкохол в дъха му и капчици слюнка опръскаха лицето й. — Единственият ми почивен ден и избра точно него, за да си направиш проклетата коса в центъра на града! А после да отидем и на покупки!

Тя се извъртя в опит да се откопчи и той най-накрая я пусна. Поклати глава и мускулчето на челюстта му запулсира:

— Не ти ли хрумна, че може днес да ми се иска да се поотпусна? Просто да си помързелувам в почивния си ден?

— Съжалявам — каза Кейти, притиснала бузата си. Не му припомни, че по-рано през седмицата на два пъти го беше попитала дали ще има нещо против, нито че тъкмо той я накара да смени салона, понеже не искаше тя да се сприятелява с никого. Не искаше никой да узнава за техните работи.

— Съжалявам — имитира я той. Впери поглед в нея и отново поклати глава. — Боже всемогъщи! Толкова ли е трудно да помислиш и за някой друг, освен за себе си?

Протегна ръка в опит да я стисне, а тя се извърна и се помъчи да избяга. Той обаче беше подготвен, а и път за бягство нямаше. Удари я бързо и силно, а юмрукът му, подобно на бутало, се стовари в кръста й. Кейти изохка, периферното й зрение се замъгли и тя се почувства така, сякаш са я наръгали с нож. Строполи се на пода, бъбрекът й гореше, а болката плъзна светкавично по краката и по гръбнака й. Светът се завъртя пред очите й, а когато се помъчи да се изправи, положението стана още по-мъчително.

— Ужасно си себична! Постоянно! — заяви той, надвесен над нея.

Тя не отговори. Не можеше. Не можеше да диша. Прехапа устна, за да не се разпищи, и се запита дали утре ще пишка кръв. Болката беше като бръснач, който режеше нервите й, но Кейти нямаше да се разплаче, защото това го вбесяваше още повече.

Той постоя още малко надвесен над нея, после въздъхна отвратено. Пресегна се към празната си чаша и я взе заедно с бутилката водка на излизане от кухнята.

Нужна й беше най-малко минута, за да събере всичките си сили. Когато отново се зае да реже зеленчуците, ръцете й трепереха. В кухнята беше студено, а болката в гърба й — адски силна и пулсираща при всеки удар на сърцето. Предната седмица беше я ударил толкова силно в корема, че тя бе повръщала цяла вечер. Тогава се беше свлякла на пода, а той я стисна за ръката и я изправи. Синината на китката й беше пръстовидна. Пъклени отпечатъци.

По бузите й се стичаха сълзи и трябваше непрекъснато да мести тежестта на тялото си, за да овладее болката, докато приключи с домата. Наряза и краставицата. На дребно. После и марулята — ситно и тънко. Така обичаше той. Изтри сълзите си с опакото на ръката и бавно се придвижи до хладилника. Извади пакет синьо сирене, после намери и кротоните в бюфета.

В дневната той отново увеличи звука на телевизора.

Фурната беше готова, Кейти пъхна плоската тавичка и нагласи таймера. Когато топлината я блъсна в лицето си даде сметка, че кожата й още смъди, но се съмняваше, че Кевин е оставил следи там. Той знаеше точно колко силно да удря и тя се чудеше къде ли се е научил, дали всички мъже го могат, дали има тайни курсове с инструктори, които се специализират в преподаването на такива неща. Или само Кевин е такъв.

Болката в гърба й най-накрая започна да отшумява до неприятно пулсиране. Отново можеше да диша нормално. През пролуките на прозорците духаше вятър и небето беше станало тъмносиво. По тревата нежно се посипа снежец. Кейти надникна към дневната, видя Кевин да седи на дивана, и отиде да се облегне на плота. Свали едната си обувка и разтри пръстите на крака си, за да раздвижи кръвта и да стопли стъпалото. Направи същото с другото стъпало и отново си обу обувките.

Изплакна ръце, наряза зеления фасул и сипа зехтин в тигана. Щеше да се заеме с фасула, когато пъхне пържолите във фурната. Отново се помъчи да не мисли за телефона под мивката.

Тъкмо вадеше тавичката, когато Кевин се върна в кухнята. Държеше в ръка полупразната си чаша. Очите му вече се бяха оцъклили. Досега беше изпил четири или пет чаши, Кейти не знаеше точно колко. Остави тавичката върху печката.

— Още съвсем малко — съобщи тя с неутрален тон, преструвайки се, че нищо не се е случило. Знаеше, че ако се сърди или се обижда, той се ядосва още повече. — Трябва да приключа с пържолите и вечерята ще е готова.

— Съжалявам — изломоти той. Леко се олюляваше.

— Знам — усмихна се тя. — Няма нищо. Последните няколко седмици бяха трудни. Много беше натоварен в работата.

— Това нови джинси ли са? — попита той заваляно.

— Не — отговори тя. — Просто не съм ги носила отдавна.

— Много са хубави.

— Благодаря.

Той пристъпи към нея.

— Красива си. Знаеш, че те обичам, нали?

— Знам.

— Не ми е приятно да те удрям. Просто понякога не разсъждаваш.

Кейти кимна, отмести поглед и се опита да се сети какво още да свърши, понеже имаше нужда да прави нещо. Сети се, че още не е подредила масата. Запъти се към шкафа до мивката.

Той застана зад нея, докато тя се пресягаше към чиниите, завъртя я и я придърпа плътно към себе си. Тя си пое въздух, преди да измайстори доволна въздишка, понеже знаеше, че той иска от нея да издава такива звуци.

— Би трябвало и ти да кажеш, че ме обичаш — прошепна той.

Целуна я по бузата, а тя обгърна шията му с ръце. Усещаше го притиснат до себе си и знаеше какво ще поиска.

— Обичам те — каза Кейти.

Дланите му се плъзнаха към гърдите й. Тя зачака стискането, но то не последва. Вместо това той ги погали нежно. Против волята й зърната й започнаха да се втвърдяват и тя го мразеше, но нищо не можеше да направи. Дъхът му беше горещ. Пиянски.

— Боже, красива си! Винаги си била красива, още откакто те зърнах за пръв път.

Притисна се към нея още по-силно и тя усети възбудата му.

— Не слагай още пържолите във фурната. Вечерята може да почака малко.

— Мислех, че си гладен — каза тя уж шеговито.

— В момента съм гладен за нещо друго — прошепна той. Разкопча ризата й и я разтвори, после дръпна ципа на джинсите й.

— Не тук — каза тя и наведе глава назад, а той продължи да я целува. — Нека да отидем в спалнята.

— Ами на масата? Или на плота?

— Моля те, скъпи — промърмори тя и отметна глава назад, докато той я целуваше. — Не е много романтично.

— Ама е секси — възрази Кевин.

— А ако някой ни види през прозореца…

— Не си забавна.

— Моля те! — примоли се тя отново. — Заради мен? Знаеш колко ме възбуждаш в леглото.

Той я целуна още веднъж и ръцете му се насочиха към сутиена й. Разкопча го отпред; не обичаше сутиени със закопчалката отзад. Тя усети студения въздух в кухнята с гърдите си, разпозна похотта по лицето му, докато им се любуваше. Кевин облиза устни и я поведе към спалнята.

Той почти откачи, когато стигнаха там, смъкна джинсите й до хълбоците, а после и до глезените. Стисна гърдите й, а тя прехапа устна, за да не се разплаче, после двамата се строполиха на леглото. Кейти дишаше учестено, стенеше и изричаше името му — знаеше, че той иска тези неща от нея, и не желаеше да го ядосва, понеже не искаше да я шамаросва, рита или удря, понеже не искаше той да узнае за телефона… Бъбрекът й продължаваше да изпраща болезнени сигнали, но тя започна да стене, да говори неща, които не искаше да изрича, да го възбужда, докато тялото му се разтресе спазматично. Когато всичко приключи, Кейти стана от леглото, облече се и го целуна, след което се върна в кухнята и приключи с подготовката на вечерята.

Кевин се върна в дневната и пи още водка, преди да седне на масата. Разказа й за работата си, а после се върна пред телевизора, докато тя оправи кухнята. След това настоя Кейти да седне до него, за да гледат заедно телевизия, и тя се подчини, докато не стана време да си лягат.

В спалнята той захърка след броени минути, без да подозира за беззвучните сълзи на Кейти, за омразата й към него, за омразата й към самата себе си. Без да подозира и за парите, които тя събираше почти година, нито за боята за коса, която тайно пъхна в количката в магазина преди месец, а после скри в килера, нито за мобилния телефон под мивката в кухнята. Без да подозира и факта, че само след няколко дни, ако всичко минеше както се надяваше тя, никога повече няма да я види.

19

Кейти седеше до Алекс на верандата под небето, превърнало се в черна шир, осеяна със светлинки. Месеци наред се беше мъчила да блокира конкретните спомени и се съсредоточаваше само над страха, който не я напускаше. Не искаше да си спомня Кевин, не искаше да мисли за него. Искаше да го заличи напълно, да се престори, че той никога не е съществувал. Обаче него винаги щеше да го има.

Алекс изслуша разказа й мълчаливо, извърнал стола си към нея. Кейти говореше през сълзи, макар че според него тя дори не усещаше, че плаче. Разказваше му без емоции, почти в транс, сякаш събитията се бяха случили другиму. Когато тя замълча, коремът му се сви.

Не можеше да го погледне в очите, така му беше казала. Алекс беше чувал разновидности на същата история и преди, само че този път беше различно. Тя не беше просто жертва, а негова приятелка, жената, в която се беше влюбил. Пресегна се и пъхна немирен кичур зад ухото й.

Тя леко трепна от допира му, после се отпусна. Чу я да въздъхва уморено. Уморена от разговори. Уморена от миналото.

— Правилно си постъпила, като си го напуснала — каза той меко. С разбиране.

Тя му отговори, но не веднага:

— Знам.

— Причината не си била ти.

Кейти се взря в мрака.

— Да, така е — каза тя. — Аз го избрах, нали не си забравил? Аз се омъжих за него. Аз допусках това да ми се случва отново и отново, докато не стана твърде късно. Но и тогава продължавах да му готвя и да чистя къщата за него. Спях с него, когато поискаше, правех каквото пожелаеше от мен. Заблуждавах го, че така ми харесва.

— Направила си необходимото, за да оцелееш — категорично каза Алекс.

Кейти отново се смълча. Щурците пееха, скакалците цвърчаха откъм дърветата.

— Знаеш ли, не съм допускала, че е възможно да се случи такова нещо. Баща ми беше пияница, но нямаше пристъпи на насилие. Аз просто бях толкова… слаба. Не знам защо допуснах да ми се случи.

— Защото в даден момент си го обичала — кротко каза Алекс. — Защото си му вярвала, когато ти е обещавал, че повече няма да се държи така. Защото постепенно е ставал все по-жесток и обсебващ, но това се е случвало толкова бавно, че си смятала за възможно той да се промени, докато най-сетне си разбрала, че няма да стане така.

При тези думи тя вдъхна дълбоко и наклони глава, а раменете й се надигаха и спускаха. Алекс чу страданието й и гърлото му се стегна от гняв заради живота, който беше живяла, и от тъга, задето все още продължаваше да го живее. Щеше му се да я прегърне, но съзнаваше, че в момента, в този конкретен момент прави всичко, което Кейти иска от него. Тя беше крехка, беше на ръба. Беше уязвима.

Минаха няколко минути, преди Кейти най-сетне да престане да плаче. Очите й бяха зачервени и подпухнали.

— Извинявай, че ти разказах всичко това — каза все още задавено и през сълзи. — Не трябваше.

— Радвам се, че го направи.

— Единствената причина да го сторя, е, че ти вече знаеше.

— Така е.

— Но пък не беше нужно да научаваш и подробностите за нещата, които ми се е налагало да върша.

— Всичко е наред.

— Мразя го — каза Кейти. — Мразя и себе си. Опитвах се да ти обясня, че ще ми е по-добре сама. Не съм такава, за каквато ме мислеше. Не съм жената, която смяташе, че познаваш.

Всеки момент щеше отново да се разплаче и Алекс най-сетне се изправи. Дръпна я лекичко за ръката, за да я накара да стане. Тя му се подчини, но не го погледна. Той овладя гнева си към съпруга й и се постара да говори меко:

— Чуй ме — поде и повдигна брадичката й с пръст. Отначало тя се противеше, но после се предаде и накрая го погледна. Алекс продължи. — Каквото и да ми кажеш, няма да промени чувствата ми към теб. Нищо не би ги променило. Защото това не си ти. Никога не си била ти. Ти си жената, която опознах. Жената, която обичам.

Тя се вгледа в него, изпълнена с желание да му повярва, съзнаваща, че й казва истината, и усети как нещо в нея се прекършва. Но въпреки това…

— Но…

— Никакво „но“ — прекъсна я той, — понеже „но“ просто няма. Ти се възприемаш като човек, който не е успял да се измъкне. А аз те възприемам като смелата жена, която е избягала. Ти се възприемаш като жена, изпълнена със срам и с вина, задето е позволила това да й се случи. А аз виждам красива жена, която трябва да се гордее, тъй като е попречила да бъде насилвана отново и отново. Не са много жените, които имат силата да постъпят като теб. Ето това виждам сега, това съм виждал винаги, когато те погледна.

— Май ти трябват очила — усмихна се тя.

— Не се заблуждавай от прошарената ми коса. Зрението ми още е превъзходно — приближи се към нея той и се увери, че тя няма нищо против, преди да се наведе и да я целуне. Кратка и нежна целувка. Грижовна. — Много съжалявам, че е трябвало да преживееш всичко това.

— Още го преживявам.

— Понеже подозираш, че той те търси ли?

— Сигурна съм, че ме търси. И никога няма да спре.

Тя замълча.

— Нещо с него не е наред. Той е… луд.

Алекс се замисли над думите й.

— Знам, че не ми е работа да питам, но хрумвало ли ти е да се обадиш в полицията?

Раменете й леко провиснаха.

— Да, веднъж се обадих.

— И те не направиха нищо, така ли?

— Дойдоха вкъщи и разговаряхме. Убедиха ме да не предявявам обвинения.

Алекс се позамисли и отсъди:

— Няма логика.

— Има безупречна логика — сви рамене Кейти. — Кевин ме предупреди, че няма смисъл да викам полиция.

— Той пък откъде знае?

Кейти въздъхна и реши, че може би е по-добре да му каже всичко.

— Защото той е полицай — каза тя най-накрая и вдигна поглед към него. — Той е детектив в бостънската полиция. Освен това той не ми казваше Кейти. — Очите й телеграфираха послание: отчаяние. — Наричаше ме Ерин.

20

В Деня в памет на загиналите на стотици километри на север Кевин Тиърни стоеше в задния двор на една къща в Дорчестър, облечен с шорти и хавайска риза, която си беше купил, когато двамата с Ерин бяха ходили в Оаху по време на медения си месец.

— Ерин се върна в Манчестър — каза той.

Бил Робинсън, неговият капитан в полицията, обърна бургерите на грила.

— Пак ли?

— Нали ти казах, че нейна приятелка е болна от рак? Смята, че трябва да е при нея.

— Лоша работа е това с рака — отбеляза Бил. — Ерин държи ли се?

— Държи се. Но си личи, че е изтощена. Трудно е непрекъснато да обикаляш напред-назад, както прави тя.

— Представям си — каза Бил. — Емили трябваше да направи нещо подобно, когато сестра й се разболя от лупус. Прекараха два месеца в Бърлингтън посред зима, наврени в един тесен апартамент само двете. Направо щяха да откачат. Накрая сестрата на Ема й събрала куфарите, стоварила ги пред входната врата и й заявила, че ще й е по-добре сама. Не че я виня, разбира се.

Кевин отпи от бирата си и се усмихна, понеже точно това се очакваше от него. Емили беше съпругата на Бил, бяха женени почти трийсет години. Бил обичаше да повтаря пред хората, че това били най-щастливите шест години от живота му. Всеки в участъка беше чувал историята поне петдесет пъти през последните осем години, а голяма част от същите хора бяха тук и сега. Бил организираше барбекю в къщата си на всеки Ден в памет на загиналите и почти всички, които не бяха на смяна, присъстваха не само по задължение, но и понеже братът на Бил беше дистрибутор на бира, големи количества от която се озоваваха на барбекюто. Съпрузи и съпруги, приятели и приятелки, както и деца се бяха струпали на групи — някои в кухнята, други във вътрешния двор. Четирима детективи хвърляха подкови, с които се опитваха да улучват забитите колчета, и покрай пържолите хвърчеше пясък.

— Когато се върне в града, защо не дойдете на вечеря? — отправи покана Бил. — Ема все пита за нея. Освен ако не предпочитате да наваксате изгубеното време — намигна накрая.

Кевин се запита дали поканата е искрена. В такива дни Бил обичаше да се преструва, че е просто един от момчетата, а не капитанът. Всъщност беше суров човек. Лукав. По-скоро политик, отколкото ченге.

— Ще й кажа.

— Тя кога замина?

— Рано днес сутринта. Вече трябва да е пристигнала.

Бургерите цвърчаха на грила, а от капещата мазнина пламъците танцуваха и се стрелваха нагоре.

Бил притисна едно от филетата, изстиска соса му и го изсуши. Нищо не разбира от барбекю, помисли си Кевин. Без сока месото щеше да стане като камък — сухо, без аромат и твърдо. Няма да става за ядене.

— А за случая на Ашли Хендерсън — смени темата Бил — мисля, че най-накрая ще можем да отправим обвинение. Добра работа си свършил.

— Крайно време беше — каза Кевин. — Според мен отдавна вече разполагат с достатъчно.

— И аз така си мислех, но не съм прокурор.

Бил притисна още едно парче месо и го съсипа.

— Освен това исках да поговоря с теб за Тери.

Тери Кантън беше партньор на Кевин през последните три години, но получи инфаркт през декември и оттогава беше в отпуск, а Кевин работеше сам.

— Какво за него?

— Няма да се връща на работа. Говорих с него днес сутринта. Лекарите му препоръчват да се пенсионира и той смята, че са прави. Вече има двайсет години служба и пенсията му го чака.

— Какво означава това за мен?

Бил сви рамене.

— Ще ти намерим нов партньор, но няма да стане веднага, понеже има бюджетни съкращения. Може би, след като приемат новия бюджет.

— Може би или сигурно?

— Ще имаш партньор, но вероятно чак през юли. Много съжалявам за това. Знам, че така ще бъдеш по-натоварен, обаче нищо не мога да направя. Ще се постарая да не ти възлагам прекалено много работа.

— Оценявам го.

Група деца притичаха през двора с мръсни лица. Две жени излязоха от къщата, понесли купи с чипс, и най-вероятно клюкарстваха. Кевин мразеше клюките. Бил посочи с шпатулата в ръката си към перилата на платформата:

— Подай ми онази чиния, моля те. Според мен тези вече са почти готови.

Кевин взе подносната чиния. В същата чиния бяха извадили месото за хамбургерите и той забеляза мазни петна и парченца сурова кайма. Отвратително. Знаеше, че Ерин би изнесла чист поднос, без мазнина и късчета сурово месо. Остави чинията до скарата.

— Ще си взема още една бира — вдигна бутилката си той. — Ти искаш ли?

Бил поклати глава и съсипа поредния бургер.

— Благодаря, но аз още се мотая с моята.

Кевин се запъти към къщата и сякаш усещаше как мазнината от чинията попива през върховете на пръстите му.

— Ей! — провикна се Бил зад него.

Кевин се обърна.

— Хладилникът е ето там, забрави ли? — посочи шефът му към ъгъла на платформата.

— Знам, но исках да си измия ръцете преди вечеря.

— Тогава побързай, поднеса ли месото, всеки сам се оправя.

Кевин спря пред задната врата, за да избърше крака в изтривалката, преди да влезе вътре. В кухнята заобиколи група бърборещи съпруги и се насочи към мивката. Изми ръцете си два пъти, и двата пъти със сапун. През прозорците видя как Бил слага платото с хотдог и бургери на масата за пикник до хлебчетата, подправките и купите с чипс. Мухите почти веднага надушиха миризмата и връхлетяха пиршеството, забръмчаха край храната и накацаха по бургерите. Гостите явно не даваха и пет пари, понеже се подредиха на някаква откачена опашка. Просто пъдеха насекомите и отрупваха чиниите си, преструвайки се, че няма никакви мухи.

Съсипани бургери и облаци мухи.

Кевин и Ерин щяха да организират всичко различно. Той нямаше да притиска бургерите с шпатулата, а Ерин щеше да сервира подправките, чипса и туршията в кухнята, за да може хората да си сипват там, на чисто. Мухите бяха отвратителни, а бургерите — твърди като камък, и той не възнамеряваше да ги яде, защото му се гадеше дори само от мисълта за това.

Изчака, докато платото с бургерите се изпразни, и чак тогава излезе навън. Приближи до масата, престорено разочарован.

— Предупредих те, че ще свършат бързо — ухили се доволно Бил. — Обаче Ема е приготвила друга чиния в хладилника, така че скоро ще има втора порция. Изпий една бира, докато ги изпека.

— Разбира се — отвърна Кевин.

Когато шефът му изпече и втората партида бургери, той напълни чинията си и го похвали, че храната изглежда фантастично. Кръжаха рояци от мухи и месото беше сухо, затова когато Бил се обърна с гръб, Кевин изсипа чинията си в металната кофа за боклук отстрани на къщата. Обаче го увери, че бургерите са фантастични.

Остана на барбекюто няколко часа. Поговори с Кофи и с Рамирес. И те бяха детективи като него, само дето си похапнаха бургери и не даваха пет пари за мухите. Кевин не искаше да си тръгне пръв, нито дори втори, понеже капитанът държеше да се прави на народен човек, а той не желаеше да го засегне. Не харесваше нито Кофи, нито Рамирес. Понякога в негово присъствие те двамата млъкваха — сигурен беше, че го обсъждат зад гърба му. Клюкари.

Но Кевин беше добър детектив и го знаеше. Бил също го знаеше, знаеха го Кофи и Рамирес. Работеше в отдел „Убийства“ и умееше да разпитва свидетели и заподозрени. Знаеше кога да задава въпроси и кога да слуша, усещаше кога хората го лъжат и пъхаше убийците зад решетките, понеже в Библията бе казано: „Не убивай“, а той вярваше в Бог и вършеше богоугодни дела, като тикаше престъпниците в затвора.

Когато се прибра у дома, Кевин обиколи дневната. Устоя на изкушението да повика Ерин. Ако тя беше тук, прахът от полицата над камината щеше да е избърсан, списанията щяха да са подредени като ветрило в ъгъла на масичката и на дивана нямаше да има празна бутилка от водка. Ако Ерин беше тук, завесите щяха да бъдат дръпнати и слънцето щеше да шари по дъските на пода. Ако Ерин беше тук, съдовете щяха да бъдат измити и прибрани, вечерята щеше да го чака на масата, а тя щеше да му се усмихне и да го попита как е минал денят му. По-късно щяха да се любят, понеже той я обичаше и тя също го обичаше.

Горе в спалнята Кевин се изправи пред вратата на дрешника. Все още усещаше уханието на парфюма й, същия, който й беше подарил за Коледа. Беше забелязал как повдига капачето на една реклама в някакво женско списание, как помирисва мострата и се усмихва. Когато тя си легна, той откъсна страницата от списанието и я пъхна в портфейла си, за да купи точно този парфюм. Помнеше колко нежно тя си сложи малко зад ушите и на китките, преди той да я изведе на празненството за Нова година, и колко красива изглеждаше в черната си рокля. В ресторанта Кевин забеляза как други мъже, дори мъже с придружителки, я оглеждат, докато тя минава покрай тях на път за масата им. След това, когато се прибраха у дома, посрещнаха новата година, като се любиха.

Роклята още беше тук, висеше на същото място и съживяваше спомените му. Преди седмица я свали от закачалката, прегърна я, приседна на леглото и се разплака.

Навън чуваше равномерното цвърчене на щурците, но то изобщо не го успокояваше. Би трябвало денят да е отморяващ, но Кевин се чувстваше изморен. Не му се ходеше на барбекюто, не искаше да отговаря на въпроси за Ерин, не искаше да живее. Не защото се притесняваше, че лъже, а понеже му беше трудно да продължава да се преструва, че Ерин не го е напуснала. Измисли си история и се придържаше към нея вече месеци: че тя се обаждала всяка вечер, че през последните няколко дни си била у дома, но се върнала в Ню Хампшър, че приятелката й била на химиотерапия и се нуждаела от помощта й. Съзнаваше, че не може да продължава така вечно, че скоро извинението с помощта за болната приятелка ще стане неубедително и хората ще започнат да се чудят защо не виждат Ерин на църква или в квартала и колко време ще помага на приятелката си. Щяха да започнат да говорят за него зад гърба му и да твърдят, че тя сигурно го е напуснала и че бракът им явно не е бил толкова идеален, колкото е изглеждал. Само от мисълта за тези неща коремът му се сви и му напомни, че не е хапнал нито залък.

В хладилника нямаше почти нищо. Ерин винаги държеше пуешко, шунка, дижонска горчица и пресен ръжен хляб от пекарната, но в момента единственият му избор бе да притопли монголското говеждо, което си беше купил от китайския ресторант преди няколко дни. На най-долния рафт на хладилника забеляза петна от храна и отново му се доплака, понеже си спомни писъците на Ерин и как главата й беше тупнала глухо в ръба на масата, когато я беше блъснал в другия край на кухнята. Беше я шамаросвал и удрял заради петната от храна в хладилника, а сега се питаше защо се е вбесил толкова от такава дреболия.

Просна се на леглото. Неусетно стана полунощ и кварталът притихна. Видя, че отсреща един от прозорците на семейство Фелдман свети. Не ги харесваше. За разлика от останалите съседи Лари Фелдман никога не махаше на Кевин за поздрав, ако двамата се случеха едновременно в задните си дворове, а когато съпругата му Гладис го видеше, се обръщаше и влизаше обратно в къщата. Бяха около шейсетгодишни, от хората, които изхвърчаха от вкъщи да се скарат на дете, минало по тревата им, и да го накарат да си вземе фризбито или топката за бейзбол. Бяха евреи, но въпреки това украсяваха къщата си и с коледни лампички освен менората, която поставяха на прозорците на празници. Те го озадачаваха и Кевин не ги смяташе за добри съседи.

Отново си легна, но не можа да заспи. На сутринта слънцето струеше през прозореца и той осъзна, че за никого нищо не се е променило. Само неговият живот беше различен. Брат му Майкъл и жена му Надин сигурно приготвяха децата за училище, преди да тръгнат на работа в Бостънския колеж, а майка му и баща му вероятно четяха „Глоуб“ и пиеха сутрешното си кафе. Бяха извършени престъпления, а свидетелите може би вече бяха в участъка. Кофи и Рамирес почти сигурно говореха по негов адрес.

Кевин се изкъпа и закуси с водка и препечена филийка. В участъка му възложиха разследването на убийство. Жена на двайсет и няколко години, най-вероятно проститутка, беше намерена промушена смъртоносно, а тялото й бе захвърлено в контейнер за смет. Кевин цяла сутрин разпитва очевидци, докато служителите му събираха улики. След като приключи с разпитите, отиде в участъка, за да напише доклада, докато информацията беше все още прясна в съзнанието му. Беше добър детектив.

В участъка беше оживено. Хората бяха изкарали дълъг празничен уикенд. Светът беше пощурял. Детективите говореха по телефоните си, пишеха по бюрата си, разпитваха свидетели и изслушваха мъчителните разкази на жертвите. Шумно. Оживено. Хора влизаха и излизаха. Звъняха телефони. Кевин се запъти към бюрото си, едно от четирите в средата на стаята. Бил му махна през отворената врата, но остана в кабинета си. Рамирес и Кофи седяха на бюрата си точно срещу него.

— Добре ли си? — попита Кофи. Беше на четирийсет и няколко години, започваше да оплешивява и бе пълен. — Изглеждаш ужасно.

— Не спах добре — отговори Кевин.

— И аз не спя добре без Джанет. Кога се връща Ерин?

Кевин запази изражението си неутрално.

— Следващият уикенд. Имам няколко свободни дни и решихме да заминем за Кейп Код. Не сме ходили от години.

— Така ли? Майка ми живее там. Къде в Кейп?

— В Провинстаун.

— И тя е там. Много ще ти хареса. Аз ходя често. Къде ще отседнете?

Кевин се зачуди защо Кофи го разпитва толкова.

— Не съм сигурен — отговори най-накрая. — Ерин урежда всичко.

Кевин отиде до кафеварката и си наля една чаша, макар да не му се пиеше кафе. Трябваше да изрови името на някой пансион и на няколко ресторанта, та да знае какво да отговори, ако Кофи го попита. Всекидневието му неизменно протичаше по един и същ начин. Отиваше в управлението, разпитваше свидетели и се прибираше. Работата му беше напрегната и му се искаше да си отпочине, след като приключи, но у дома всичко беше различно и мислите за службата не го напускаха. Някога смяташе, че ще свикне с вида на жертвите на убийства, но техните сиви и безжизнени лица се запечатваха в паметта му, а понякога дори навестяваха сънищата му.

Не му се прибираше. Нямаше я красивата му съпруга, която да го посрещне след края на смяната. Ерин я нямаше от януари. Сега в къщата беше разхвърляно и мръсно и му се налагаше сам да се пере. Не умееше да пуска пералнята, първия път сложи твърде много прах за пране и дрехите станаха на петна. Нямаше домашно приготвена храна и свещи на масата. Кевин просто си купуваше нещо за хапване на път за вкъщи и го изяждаше на дивана. Ерин обичаше да гледа Ейч Джи ТВ, канала за градинарство и бит, затова той често избираше него и докато гледаше предаванията, празнотата в гърдите му ставаше почти непоносима.

След работа вече не си правеше труда да прибира пистолета си в сейфа в дрешника, където имаше още един „Глок“ за лична употреба. Ерин се страхуваше от оръжия още преди той да опре пистолет до главата й и да я заплаши, че ще я убие, ако избяга отново. Тя пищеше и плачеше, докато Кевин се кълнеше, че ще убие всеки, с когото си легне тя, всеки, към когото прояви внимание. Беше такава глупачка и той толкова й се ядоса, задето избяга, че настояваше да научи името на човека, който й бе помогнал, за да го очисти. Ерин обаче врещеше, плачеше, умоляваше го да пощади живота й и се кълнеше, че няма никакъв мъж, а Кевин й повярва, понеже му беше съпруга. Бяха се врекли един на друг пред Бог, а в Библията бе казано: не прелюбодействай. Той не вярваше тя да му е изневерила. Никога не беше смятал, че е замесен друг мъж. Докато бяха женени, се беше погрижил да е така. Денем звънеше у дома по няколко пъти и не я пускаше да ходи в магазина, в библиотеката или във фризьорския салон сама. Ерин нямаше кола, нямаше дори шофьорска книжка, а той се отбиваше вкъщи винаги, когато беше в района, за да се увери, че тя си е у дома. Не го беше напуснала, за да му изневери. Беше го напуснала, понеже не издържаше повече да я рита, удря и блъска по стълбите към мазето, и той съзнаваше, че не е трябвало да върши такива неща, затова винаги се чувстваше виновен и се извиняваше, но все не беше достатъчно.

Тя не трябваше да бяга. Разби му сърцето, защото той я обичаше повече от живота си и винаги се беше грижил за нея. Купи й къща и хладилник, и пералня и сушилня, и нови мебели. Вкъщи винаги беше чисто, обаче сега в мивката имаше купчина мръсни съдове, а кошът с непраните му дрехи преливаше.

Кевин знаеше, че трябва да почисти къщата, но нямаше сили. Вместо това отиде в кухнята и извади бутилката с водка от фризера. Бяха останали четири шишета, а преди седмица бяха дванайсет. Знаеше, че пие твърде много, знаеше, че трябва да се храни по-добре и да престане да се налива, но единственото му желание беше да извади шишето и да седне с него на дивана. Водката беше подходяща, понеже от нея дъхът не мирише и на сутринта никой няма как да разбере, че си махмурлия.

Наля си чаша, гаврътна я и си сипа още една, преди да обиколи празната къща. Сърцето му се късаше от отсъствието на Ерин и ако тя неочаквано застанеше на прага, той щеше да се извини, задето я е удрял, щяха да се сдобрят и после да се любят в спалнята. Искаше му се да я прегърне и да й шепне как я обожава, обаче знаеше, че жена му няма да се върне и че макар да я обича толкова много, понякога тя ужасно го ядосва. Съпругата не може просто да си тръгне. Съпругата не може просто да изостави брака си. Искаше му се да я удря, да я рита, да я шамаросва и да я скубе, задето е такава глупачка. Задето е такъв проклет егоист. Искаше му се да й покаже колко безполезно е всяко бягство.

Изпи трета, после и четвърта чаша водка.

Всичко беше толкова объркващо. В къщата цареше пълен хаос. На пода в дневната имаше празна кутия от пица, рамката на вратата на банята беше напукана и от нея стърчаха трески. Вратата вече не се затваряше изцяло, понеже Кевин я беше изритал, когато Ерин се заключи вътре и се опита да се скрие от него. Стискаше я за косата, докато я блъскаше с юмруци в кухнята, тя хукна към банята, той я погна и накрая ритна вратата. Сега обаче не помнеше за какво беше свадата.

Не помнеше много от онази нощ. Не помнеше, че й е счупил два пръста, макар да беше повече от очевидно. Обаче цяла седмица не я пусна да отиде в болницата, докато не стана възможно синините по лицето й да се прикрият с грим, затова тя се оказа принудена да чисти и да готви с една ръка. Донесе й цветя и й се извини, уверяваше я, че я обича, и обещаваше повече никога да не прави така, а след като й свалиха гипса, я заведе на вечеря в „Петрони“ в Бостън. Мястото беше скъпо и той й се усмихваше от стола си. След това отидоха на кино, а по пътя за вкъщи си мислеше колко много я обича и какъв късметлия е, задето има такава съпруга.

21

Алекс остана чак след полунощ и изслуша разказа на Кейти за предишния й живот. Когато тя капна и не можеше да говори повече, той я прегърна и я целуна за лека нощ. Докато караше към вкъщи си каза, че не познава по-смел, по-силен и по-изобретателен човек.

Прекараха заедно много време през следващите няколко седмици — поне колкото им беше възможно. Той работеше в магазина, тя — в ресторанта, затова не можеха да отделят повече от няколко часа дневно, но Алекс очакваше посещенията си в къщата й с вълнение, каквото не бе изпитвал от години. Понякога вземаше Кристен и Джош. Друг път Джойс го прогонваше с намигване и му пожелаваше приятно прекарване, преди той да се запъти натам.

Рядко оставаха в неговия дом, а когато се случваше, беше само за кратки периоди от време. На него му се искаше да вярва, че е заради децата, че предпочита взаимоотношенията им да се развиват бавно, но част от него съзнаваше, че е и заради Карли. Алекс беше сигурен, че обича Кейти — увереността му нарастваше с всеки изминал ден — но знаеше, че още не е готов. Кейти като че ли разбираше неохотата му и явно нямаше нищо против, дори и само защото в нейната къща бе по-лесно да се усамотят.

Въпреки това още не се бяха любили. Алекс често си представяше колко прекрасно би било, особено в миговете преди да заспи, но знаеше, че тя не е готова. И двамата усещаха, че това е знак за промяна в отношенията им, нещо като многообещаваща установеност. Засега му беше достатъчно да я целува, да усеща ръцете й обвити около тялото си. Обичаше уханието на жасминовия шампоан в косите й и начина, по който ръката й се сгушваше идеално в неговата, а също и как всяко тяхно докосване бе заредено с приятно очакване, сякаш се пазеха един за друг. Той не беше спал с друга жена след смъртта на съпругата си и сега имаше чувството, че несъзнателно се е пазил за Кейти.

Приятно му беше да я развежда из областта. Разхождаха се по брега, покрай старите къщи, и разглеждаха архитектурата, а един уикенд той я заведе в градините „Ортън Плантейшън“, където се скитаха след хиляди разцъфнали розови храсти. След това обядваха в малко бистро на брега на океана на Касуъл Бийч, където се държаха за ръце върху масата като тийнейджъри.

След вечерята им в нейната къща тя повече не засегна темата за миналото си, той също. Знаеше, че Кейти още обмисля разни неща: колко вече му е разкрила и колко още има да му разкрива, дали може да му има доверие, доколко има значение, че всъщност все още е омъжена, и какво ще се случи, ако Кевин някак разбере къде е тя. Когато усетеше, че тя размишлява над тези въпроси, Алекс внимателно й напомняше, че каквото и да се случи, той никога няма да издаде тайната й. Никога няма да каже на никого.

Понякога, докато я гледаше, го обземаше неистов гняв към Кевин Тиърни. Инстинктът на такива мъже да превръщат в жертва и да изтезават хората му бе неприсъщ точно като умението да диша под вода или да лети. Повече от всичко копнееше за възмездие. За справедливост. Искаше Кевин да изпита ужаса и страданието на Кейти, несекващите пристъпи на жестока физическа болка. Докато служеше в армията, Алекс бе убил човек — войник, надрусан с амфетамини, който бе заплашил с пистолет един заложник. Мъжът беше опасен и не се контролираше, затова при първа възможност Алекс дръпна спусъка без никакво колебание. Смъртта придаде на работата му отрезвяващ нов смисъл, но дълбоко в сърцето си той знаеше, че в живота има моменти, когато трябва да се прибегне до насилие, за да бъде спасен живот. Знаеше, че ако Кевин се появи някога, той, Алекс, ще защити Кейти, каквото и да се случи. В армията постепенно бе осъзнал, че има хора, които увеличават добрината по света, а има и такива, чиято единствена цел е да я унищожават. В неговото съзнание решението да защити невинна жена като Кейти от психопат като Кевин беше черно-бяло — прост избор.

През повечето дни призракът на миналия живот на Кейти не се намесваше и двамата прекарваха всеки ден заедно в състояние на спокойна и задълбочаваща се интимност. Следобедите с децата му бяха особено важни. Кейти имаше природна дарба да общува с деца — дали ще помага на Кристен да храни патиците в езерото, или ще играе на гоненица с Джош, тя винаги с лекота влизаше в техния ритъм: игрив, утешаващ, заядлив или кротък. В това отношение толкова приличаше на Карли, че Алекс, кой знае защо, беше сигурен, че тя е жената, за която беше говорила съпругата му навремето.

През последните седмици от живота й той бдеше неотклонно до леглото й. През повечето време тя спеше, но той се опасяваше да не изпусне миговете, когато идва в съзнание, колкото и кратки да бяха. Тогава лявата половина на тялото й беше почти напълно парализирана и говорът й бе затруднен. Една нощ обаче, по време на кратък период с бистра мисъл в часовете преди зазоряване, тя протегна ръка към него.

— Искам да направиш нещо за мене — изрече с мъка и облиза напуканите си устни. Гласът й бе одрезгавял от дългото мълчание.

— Каквото кажеш.

— Искам да си… щастлив.

И в онзи миг той зърна призрака на някогашната й усмивка, уверената и сдържана усмивка, която го плени още на първата им среща.

— Аз съм щастлив.

Тя немощно поклати глава.

— Говоря за бъдещето.

Очите й горяха силно като нагорещени въглени на изпосталялото лице.

— И двамата знаем за какво говоря.

— Аз не знам.

Тя пренебрегна отговора му.

— Бракът ми с теб… да бъда с теб всеки ден и да родя децата ти… е най-хубавото нещо, което съм правила някога. Ти си най-добрият човек, когото познавам.

Гърлото му се стегна.

— За мен ти също — отвърна. — И аз се чувствам така.

— Знам — каза тя. — И точно затова ми е толкова трудно. Понеже знам, че съм се провалила…

— Не си се провалила — прекъсна я той.

Изражението й беше печално.

— Обичам те, Алекс, обичам и децата ни — прошепна Карли. — Но сърцето ми ще се пръсне от мъка при мисълта, че може никога да не си напълно щастлив отново.

— Карли…

— Искам да срещнеш друга.

Тя се помъчи да си поеме дълбоко дъх, а крехкият й гръден кош се разду от усилието.

— Иска ми се да бъде умна и мила… иска ми се ти да се влюбиш в нея, понеже не бива да прекараш остатъка от живота си сам.

Алекс не беше в състояние да говори, почти не я виждаше през сълзите си.

— Децата се нуждаят от майка.

Прозвуча му почти като молба.

— От някого, който да ги обича колкото мен, от някого, който да ги приеме за свои деца.

— Защо ми говориш така? — попита той дрезгаво.

— Защото трябва да повярвам, че е възможно.

Кокалестите й пръсти стиснаха ръката му отчаяно и настойчиво.

— Само това ми остана.

Сега, докато наблюдаваше как Кейти гони Джош и Кристен по тревистия бряг на езерото с патиците, той почувства горчиво-сладка болка при мисълта, че може би в крайна сметка предсмъртното желание на Карли се е изпълнило.

* * *

Тя го харесваше прекалено много. Съзнаваше, че е навлязла в опасна територия. В онзи момент й се бе сторило уместно да му разкаже за миналото си, а след като изрече думите, се освободи от смазващото бреме на тайните си. Само че на сутринта след първата им вечеря беше парализирана от страх заради стореното. В крайна сметка Алекс беше работил като следовател, което може би означаваше, че като нищо би могъл да звънне тук-там, независимо какво й казва. Да поговори с някого, който от своя страна да поговори с друг, и накрая Кевин щеше да научи. Не му каза, че Кевин притежава почти зловещата способност да свързва наглед несвързани факти, не му спомена, че когато някой заподозрян бяга, почти винаги знае къде да го открие. Дори само от мисълта за онова, което беше сторила, коремът й се свиваше. Постепенно обаче през следващите няколко седмици тя усети как страховете й се уталожват. Вместо да продължи да я отрупва с въпроси, когато са само двамата, Алекс се държеше така, сякаш откровенията й нямат нищо общо с живота им в Саутпорт. Дните им минаваха непосредствено и спонтанно, необезпокоявани от сенките на миналото им. Тя му имаше доверие — това просто беше по-силно от нея. А когато се целуваха, което се случваше удивително често, понякога коленете й омекваха и тя едва се сдържаше да не го хване за ръка и да не го отведе в спалнята. В събота, две седмици след първата им среща, стояха на предната й веранда прегърнати и с долепени устни. Джош и Кристен бяха на празненство край басейна у съученик на Джош. Алекс и Кейти планираха по-късно да ги заведат на плажа за едно вечерно барбекю, но през следващите няколко часа щяха да са сами.

Когато най-накрая се откъснаха един от друг, Кейти въздъхна.

— Наистина трябва да престанеш да го правиш.

— По-силно е от мен.

Чувството ми е познато, помисли си Кейти.

— Знаеш ли какво ми харесва у теб?

— Тялото ми?

— Да, и то — засмя се тя. — Но освен това ми харесва, че ме караш да се чувствам специална.

— Ти си специална — увери я той.

— Сериозно говоря. Но се питам защо не си си намерил друга. Имам предвид след смъртта на жена си.

— Не съм търсил — отговори той. — Но ако имаше друга, щях да я зарежа, за да бъда с теб.

— Не е хубаво така — мушна го тя с пръст в ребрата.

— Но е вярно. Ако щеш вярвай, много съм придирчив.

— Да, наистина много. Падаш си само по емоционално наранени жени.

— Ти не си емоционално наранена жена. Ти си корава. Ти оцеляваш. Това всъщност е доста секси.

— Май само се опитваш да ме ласкаеш с надеждата да ти се нахвърля и да те разсъблека.

— Получава ли се?

— Натам вървят нещата — призна тя и смехът на Алекс й напомни още веднъж колко много я обича.

— Радвам се, че дойде в Саутпорт — каза той.

— Аха.

За миг Кейти сякаш потъна някъде дълбоко в себе си.

— Какво има? — взря се той в лицето й, внезапно притеснен.

Тя поклати глава.

— Беше на косъм… — въздъхна Кейти и обгърна тялото си с ръце, завладяна от спомена. — За малко да не успея.

22

Нетраен сняг застла дворовете в Дорчестър и прибра под блещукаща черупка света зад прозореца й. Януарското небе, сиво предния ден, стана леденосиньо и температурата падна под нулата.

Беше неделя сутрин, денят, след като бе ходила във фризьорския салон. Надникна в тоалетната, понеже беше сигурна, че в урината й ще има кръв. Бъбрекът й все още пулсираше и болката се изстрелваше от лопатките й към задната част на краката. Беше я държала будна часове наред, докато Кевин хъркаше до нея, но за щастие не бе чак толкова сериозна, колкото би могла да бъде. Ерин затвори вратата на спалнята подире си и закуцука към кухнята, напомняйки си, че само след няколко дни всичко ще приключи. Ала трябваше да внимава да не предизвика подозренията на Кевин, да разиграе всичко абсолютно правилно. Ако пренебрегнеше побоя, който й беше нанесъл предната вечер, щеше да събуди подозренията му. Ако прекалеше, също щеше да предизвика съмнения. Научила беше правилата след четири години в ада.

Кевин трябваше да отиде на работа по обяд, макар да беше неделя, и Ерин знаеше, че той скоро ще стане. В къщата беше студено и тя навлече анцуг над пижамата си — сутрин Кевин нямаше нищо против, тъй като обикновено беше махмурлия и пет пари не даваше за нищо. Тя пусна кафеварката и сложи на масата мляко и захар, масло и желе. Постави приборите му и сложи чаша вода с лед до вилицата. Пъхна две филийки в тостера, но не натисна копчето. Извади три яйца върху плота, където можеше да ги стигне бързо. След като приключи и с това, нареди шест парченца бекон в тигана. Месото тъкмо започваше да цвърчи и да пука, когато Кевин най-накрая влезе в кухнята. Седна на празната маса и изпи водата си, докато тя му сипваше кафе.

— Спал съм непробудно — оповести той. — По кое време си легнахме?

— Може би към десет — отвърна тя. Поднесе кафето до празната водна чаша. — Не беше късно. Работиш усилено, знам, че си много изморен.

Очите му бяха кървясали.

— Съжалявам за снощи. Не исках. Просто напоследък съм под огромно напрежение. Откакто Тери получи инфаркт, се налага да работя за двама, а делото на Престън започва тази седмица.

— Няма нищо — каза тя. Още усещаше миризмата на алкохол в дъха му. — Закуската ти ще бъде готова след няколко минути.

На печката тя обърна бекона с вилица, по ръката й пръсна гореща мазнина и временно отмести на заден план другата й болка.

Когато беконът стана хрупкав, Ерин сложи четири парченца в чинията на Кевин и две в своята. Изля мазнината в голяма чаша, избърса тигана с хартиена кърпа и отново пръсна мазнина вътре. Трябваше да действа бързо, за да не изстине беконът. Пусна тостера и чукна яйцата. Кевин ги обичаше почти рохки, но без жълтъкът да се разлива, и жена му постепенно бе овладяла техниката до съвършенство. Тиганът беше още топъл и яйцата се изпържиха бързо. Обърна ги веднъж, преди да поднесе две в неговата чиния и едно в своята. Когато тостерът изхвърли филийките, и двете се озоваха в чинията на Кевин.

Седна срещу него на масата, понеже той обичаше да закусват заедно. Кевин намаза филийката си с масло и с гроздово желе, после бодна яйцата си с вилицата. Жълтъкът се стече като жълта кръв и той го отопи с филийката си.

— Какво ще правиш днес? — попита я. С вилицата си отряза още едно парченце яйце и задъвка.

— Ще измия прозорците и ще пера — отговори тя.

— Може би трябва да изпереш и чаршафите, а? След снощното ни забавление — подсети я той и размърда вежди. Косата му беше чорлава, ъгълчето на устата му бе изцапано с яйце.

Ерин се помъчи да не издава отвращението си, а просто смени темата:

— Смяташ ли, че ще получите обвинителна присъда по случая „Престън“?

Той се облегна назад и размърда рамене, преди отново да се наведе над чинията си.

— Зависи от прокурора. Хигинс е добър, но никога не се знае. Адвокатът на Престън е мошеник и все се мъчи да извърта фактите.

— Сигурен съм, че ще се справиш. По-умен си от него.

— Ще видим. Много ми е неприятно, че делото е в Марлборо. Хигинс иска да ме подготви във вторник вечерта след заседанието на съда.

Ерин вече знаеше всичко това и просто кимна. Много се шумеше около случая на Престън, затова процесът започваше в понеделник в Марлборо, не в Бостън. Смяташе се, че Лорейн Престън е наела човек да убие съпруга й. Дъглас Престън беше милиардер и управител на хедж фонд, а съпругата му бе от известен род и участваше в редица благотворителни каузи: като се почне от музиката и симфоничния оркестър и се стигне до училищата в града. Шумотевицата в пресата преди процеса беше поразителна, от седмици не минаваше и ден без две-три статии на първите страници и поне един репортаж във вечерните новини. Невъобразими суми пари, сензационен секс, наркотици, предателство, изневяра, убийство и едно незаконородено дете. Заради несекващия интерес на медиите процесът беше преместен в Марлборо. Кевин беше един от неколцината детективи, провели разследването и призовани да дават показания в сряда. Подобно на всички останали, Ерин следеше новините, но от време на време разпитваше него за случая.

— Знаеш ли какво ще ти трябва, след като приключиш в съда? — попита го тя. — Една вечер навън. Трябва да се издокараме и да излезем на вечеря. Не си дежурен в петък, нали?

— Нали излизахме на Нова година? — изръмжа Кевин и попи още малко жълтък в чинията си. Пръстите му бяха изцапани с желе.

— Ако не ти се излиза, мога да ти приготвя нещо специално тук. Каквото поискаш. Може да пийнем вино, да си запалим огън и да се облечем секси. Ще бъде наистина романтично.

Той вдигна поглед от чинията си, а тя продължи:

— Отворена съм за всякакви варианти — измърка, — а ти имаш нужда от почивка. Не ми харесва толкова да се товариш с работа. Да не очакват да разрешиш всички случаи на света!

Той потропа с вилица по чинията си и я изгледа изпитателно.

— Защо ми се държиш толкова любвеобилно? Какво става?

Ерин си напомни да се придържа към сценария и стана от масата.

— Добре, остави.

Грабна чинията си, а вилицата се изсули от нея и падна първо на масата, после на пода.

— Опитвам се да те подкрепя, понеже заминаваш извън града, но щом не искаш, добре. Реши какво ти се прави и ме осведоми, става ли?

Троснато се запъти към мивката и пусна струята докрай. Сигурна беше, че ще го изненада, усещаше го как се люшка между гнева и объркването. Подложи ръце под струята, после ги вдигна към лицето си. Пое си дъх няколко пъти бързо, закри лицето си с длани и издаде звук подобен на ридание. Поразтърси рамене.

— Плачеш ли? — попита той. Ерин чу как столът му се плъзга назад. — Защо ревеш, за бога?

Тя изрече думите задавено и се постара да прозвучат накъсано:

— Вече не знам какво да правя. Не разбирам какво искаш. Съзнавам колко голям е случаят, колко е важен и под какво напрежение се намираш… — изхълца и млъкна, усетила, че Кевин се приближава. Усети докосването му и потръпна.

— Ей, всичко е наред — промълви той неохотно. — Недей да плачеш.

Обърна се към него, здраво стиснала очи и притиснала лице към гърдите му.

— Просто искам да си щастлив — заекна и избърса мокрото си лице в ризата му.

— Ще измислим нещо, става ли? Ще прекараме хубав уикенд, обещавам ти. За да ти се реванширам за снощи.

Тя го прегърна и го придърпа към себе си, подсмърчайки. Отново си пое хрипливо дъх.

— Много съжалявам, наистина. Знам, че днес нямаш нужда от това. Да се разрева така за нищо! Напоследък много ти се събра.

Докато се отдръпваше, изтри лицето си с пръсти и отново го придърпа към себе си.

— Ще се оправя — каза той. Наклони глава и Ерин се понадигна да го целуне, без да отваря очи. Отдръпна се, изтри лицето си с пръсти и отново го придърпа към себе си. Тялото му се притисна към нейното и тя усети възбудата му. Знаеше колко го възбужда уязвимостта.

— Имаме малко време, преди да тръгна за работа — каза Кевин.

— Най-напред трябва да почистя кухнята.

— Остави за после.

След минути той се покатери върху нея и тя започна да издава желаните от него звуци, но всъщност си мислеше за други неща, зареяла поглед през прозореца.

Беше намразила зимата заради безкрайните студове и наполовина погребания под снега двор, защото не можеше да излиза навън. Кевин не й даваше да се разхожда из квартала, но я пускаше в задния двор, понеже имаше ограда. Пролетно време тя винаги садеше цветя в саксии и зеленчуци на малкото парче земя зад гаража, където кленовете не хвърляха сянка и грееше силно слънце. През есента си обличаше пуловер и четеше книги от библиотеката, а край нея из двора се носеха нападалите листа, покафенели и набръчкани.

Зимата обаче превръщаше живота й в затвор — студен, сив и печален. Пълно нещастие. През повечето дни кракът й не стъпваше навън, понеже не се знаеше кога Кевин може да изникне неочаквано. Знаеше имената на едни-единствени съседи — семейство Фелдман отсреща. През първата година от брака им Кевин рядко я удряше и понякога тя излизаше на разходка и без него. Възрастните Фелдман обичаха да човъркат градината си и през първата година в къщата Ерин често спираше да си побъбри с тях. Кевин постепенно се постара да сложи край на тези приятелски посещения и сега вече тя се виждаше с Фелдман само когато знаеше, че той е зает в работата си и не може да се обади. Стараеше се никой от другите съседи да не я види как се стрелва до вратата им отсреща. Чувстваше се като шпионка, когато ги посещаваше. Те й показваха снимки на дъщерите си още от деца. Едната починала, а другата се преместила, поради което двамата й се струваха не по-малко самотни от нея самата. През лятото им приготвяше пай с боровинки, а после цял следобед бършеше пода в кухнята, та Кевин да не разбере.

След като той тръгна на работа, тя изми прозорците и застла леглото с нови чаршафи. Мина с прахосмукачка, обра праха и почисти кухнята. Докато работеше, се упражняваше да удебелява гласа си, за да звучи като мъжки. Опитваше се да не мисли за мобилния телефон, който бе заредила през нощта и беше пъхнала под мивката. Съзнаваше, че може повече да не й се отвори толкова добра възможност, но въпреки това бе ужасена, тъй като толкова много неща можеха да се объркат.

В понеделник сутринта приготви на Кевин закуска както обикновено. Четири парчета бекон, рохки яйца и две препечени филийки. Той беше раздразнителен и разсеян, прочете си вестника, без почти да й продума. Докато обличаше палтото си над костюма, тя му каза, че отива да си вземе душ.

— Сигурно е хубаво всеки ден да се събуждаш със съзнанието, че можеш да правиш каквото си поискаш, когато си поискаш.

— Искаш ли нещо конкретно за вечеря? — попита тя, преструвайки се, че не го е чула.

Той се позамисли и каза:

— Лазаня и чесново хлебче. И салата.

Кевин излезе, а Ерин застана на прозореца и го проследи с поглед, докато колата му зави зад ъгъла. Щом автомобилът се скри зад завоя, тя се запъти към телефона, зашеметена от мисълта какво предстои.

Позвъни в телефонната компания и я насочиха към отдела за обслужване на клиенти. Минаха пет минути, после шест. Кевин пътуваше до работата си двайсет минути и щеше да й се обади веднага щом пристигне. Все още имаше време. Най-накрая се обади служител, попита я за името, за адреса на абоната и — за да удостовери самоличността на абоната — за моминското име на майката на Кевин. Сметката беше на името на Кевин, затова, докато даваше наизустената информация, Ерин говореше с плътен глас. Не звучеше като Кевин, може би дори не звучеше мъжествено, но служителят бързаше и не забеляза.

— Може ли да включим услуга за пренасочване на разговори от този номер? — попита Ерин.

— Таксува се допълнително, но освен това ще получите функция изчакване и гласова поща. Само…

— Добре. Възможно ли е обаче да я пуснете днес?

— Да — отговори служителят.

Чу го как започва да трака на клавиатурата. Доста време мина, преди отново да се обади. Обясни й, че допълнителната такса ще бъде отразена в следващата сметка, която ще излезе другата седмица, но ще включва пълната месечна такса, нищо че услугата е активирана днес. Тя прие условията. Той записа още някои данни и й обясни, че би трябвало да може да използва услугата веднага. Ерин затвори и погледна към часовника. Цялата операция й беше отнела осемнайсет минути.

Кевин звънна от участъка три минути по-късно.

След разговора си с него тя звънна на „Сюпър Шатъл“ — превозваческа фирма, която караше хора до летището и до автогарата. Направи си резервация за следващия ден. След това извади мобилния и най-накрая го активира. Обади се в местно кино, където отговаряше автоматичен оператор, просто за да се увери, че апаратът работи. После активира услугата за пренасочване на разговори от домашния телефон към номера на киното. Провери, като набра домашния си телефон от мобилния. Сърцето й туптеше до пръсване, когато телефонът звънна. След второто позвъняване звънът секна и Ерин чу записа на машинния секретар в киното. Нещо вътре в нея се откърти, а ръцете й се разтрепериха, докато изключваше мобилния и го прибираше обратно в кутията с домакинските кърпи. Възстанови първоначалните настройки на домашния телефон.

Кевин звънна отново четирийсет минути по-късно.

Ерин прекара целия следобед като зашеметена и се помъчи да прогони тревогата си, като не спря да работи. Изглади две негови ризи и донесе от гаража плика за костюми и куфара. Приготви чисти чорапи — от черните, с които ходеше в съда — и извади три вратовръзки. Изчисти банята, докато подът не лъсна, после изтърка первазите с оцет. Избърса праха от всеки предмет в шкафа с порцелан, после се зае да приготвя лазанята. Свари пастата, приготви соса с месото и най-отгоре настърга сирене. Оформи четири хлебчета от квасено тесто с масло, чесън и риган и наситни всичко необходимо за салатата. Взе си душ, облече се сексапилно и в пет часа пъхна лазанята във фурната.

Вечерята беше готова, когато той се прибра. Хапна лазаня и й разказа как е минал денят му. Поиска допълнително, тя стана и му сипа. След вечеря той се наливаше с водка, докато заедно гледаха повторенията на „Зайнфелд“ и „Царят на квартала“. После „Селтик“ играеха с „Тимбърулфс“, а Ерин седна до него, положила глава на рамото му, и изгледа целия мач. Той заспа пред телевизора, а тя отиде в спалнята. Лежеше в леглото, забола поглед в тавана, докато Кевин най-накрая се събуди, домъкна се и се просна на матрака. Заспа на мига, преметнал едната си ръка върху нея, а хъркането му й прозвуча като предупреждение.

Във вторник сутринта му приготви закуска. Той опакова дрехите и тоалетните си принадлежности и най-сетне беше готов да замине за Марлборо. Натовари багажа си в колата, върна се до входната врата, където бе застанала тя, и я целуна.

— Утре се връщам — каза.

— Ще ми липсваш — увери го Ерин, наклони се към него и обгърна шията му с ръце.

— Би трябвало към осем да съм тук.

— Ще приготвя нещо, което да притопля, когато си дойдеш. Какво ще кажеш за чили?

— Сигурно ще хапна на път за вкъщи.

— Сигурен ли си? Наистина ли ти се яде в закусвалня? Никак не е полезно.

— Ще видим.

— Аз все пак ще сготвя. За всеки случай.

Той я целуна, както се бе притиснала към него.

— Ще ти звънна — увери я и ръцете му се плъзнаха надолу. В страстна ласка.

— Знам — отговори тя.

В банята Ерин съблече дрехите си и ги остави върху тоалетната, после нави килимчето. Разтвори торба за отпадъци в мивката и се огледа в огледалото гола. Опипа синините по ребрата си и на китката. Ребрата й стърчаха, а тъмните кръгове под очите придаваха на лицето й измъчен вид. Заля я вълна от ярост, примесена с тъга, докато си представяше как той ще я търси из къщата, щом се върне. Щеше да я повика и да отиде в кухнята. Да я потърси в спалнята. Да провери в гаража, на задната веранда и в мазето. Къде си, щеше да се провиква. Какво има за вечеря?

Бясно се зае да кълца косата си с ножицата. Десет сантиметра руси кичури се посипаха в торбата за отпадъци. Стисна още един кичур, силно го изпъна с пръсти, прецени колко и отряза. Гърдите й се бяха свили напрегнато.

— Мразя те! — изсъска тя с треперещ глас. — Непрекъснато ме унижаваш!

Отряза още коса, а очите й се замъглиха от гневни сълзи.

— Удряш ме, понеже се налага да излизам да пазарувам!

Още отрязана коса. Помъчи се да намали темпото, да изравни крайчетата.

— Принуждаваш ме да крада от портфейла ти и ме удряш, защото си пиян!

Вече цялата трепереше, ръцете й пипаха несръчно. В краката й се натрупаха неравномерно отрязани кичури.

— Принуждаваш ме да се крия от теб! Удряш ме толкова силно, че започвам да повръщам!

Щракна с ножицата и изхълца:

— А аз те обичах! Обеща никога повече да не ме удряш и ти повярвах! Исках да ти вярвам!

Режеше и плачеше, а когато изравни косата си, извади боята за коса от скривалището зад мивката. Тъмнокестеняво. Взе си душ и намокри косата си. Изсипа течността от шишенцето и започна да я втрива. Стоеше пред огледалото и ридаеше неконтролируемо, докато чакаше боята. Когато приключи, отново влезе под душа и се изплакна. Сложи си шампоан, после балсам и накрая застана пред огледалото. Старателно нанесе спирала, за да почерни миглите си. Намаза лицето си с тониран крем, за да потъмни и кожата. Облече джинси и пуловер и впери поглед в огледалото.

Оттам я гледаше непозната с къса тъмна коса.

Старателно почисти банята, като се постара да не остане и косъм нито под душа, нито по пода. Още кичури се озоваха в торбата за смет, а също и кутията с боята за коса. Изтри мивката и плота и завърза торбата. Накрая си сложи капки за очи, за да не личи, че е плакала.

Вече трябваше да бърза. Събра си нещата в един платнен сак. Три чифта джинси, две топли спортни горнища, ризи. Бикини и сутиени. Четка за зъби и паста. Четка за коса. Спирала за мигли. Малкото бижута, които имаше. Сирене и крекери, ядки и стафиди. Нож и вилица. Излезе на задната веранда и изрови парите изпод саксията. Взе мобилния телефон от кухнята. И накрая личните документи, които й бяха необходими, за да започне нов живот, и които беше откраднала от хората, проявили доверие към нея. Презираше се заради кражбата и знаеше, че не е права, но нямаше друг избор и се молеше на Бог да й прости. Вече нямаше връщане назад.

Беше репетирала този сценарий наум хиляди пъти, затова се задейства бързо. Повечето й съседи бяха на работа: наблюдаваше ги сутрин и познаваше графиците им. Не искаше никой да я види да заминава, не искаше никой да я разпознае.

Сложи си шапка и спортно горнище, шал и ръкавици. Нави платнения сак и го напъха под горнището, като го оформи на кръгла топка. Заприлича на бременна. Облече дългото си палто, което беше достатъчно широко, за да покрие издутината.

Погледна се в огледалото. Къса тъмна коса. Кожа с цвят на мед. Бременна. Сложи и чифт слънчеви очила, а на излизане включи мобилния телефон и настрои домашния апарат да пренасочва разговорите. Излезе от къщата през страничната порта. Тръгна покрай оградата между къщата си и тази на съседите и хвърли торбата за отпадъци в тяхната кофа. Знаеше, че и двамата работят и в къщата им няма никого. Същото важеше и за къщата зад нейната. Прекоси нейния двор, заобиколи постройката отстрани и най-накрая излезе на заледения тротоар.

Отново беше завалял сняг. Знаеше, че до утре следите от стъпките й ще са заличени.

Трябваше да извърви пет-шест пресечки, но беше сигурна, че ще успее. Крачеше с наведена глава, стараеше се да не обръща внимание на хапещия вятър и се чувстваше едновременно зашеметена, свободна и ужасена. Знаеше, че на следващия ден вечерта Кевин ще обикаля къщата, зовейки я по име, и няма да я намери, защото тя няма да бъде там. И от същия този момент щеше да я погне.

Кейти стоеше на кръстовището точно пред закусвалнята, а край нея кръжаха снежинки. В далечината видя синия бус на „Сюпър Шатъл“ да се показва зад ъгъла и сърцето й затупка лудешки в гърдите. И точно в този момент мобилният телефон звънна.

Тя пребледня. Край нея хвърчаха коли и гумите им шумно пореха кишата. В далечината бусът се престрои в другото платно и се насочи към нейния тротоар. Трябваше да вдигне, нямаше друг избор. Обаче бусът приближаваше, а на улицата беше шумно. Ако вдигнеше сега, той щеше да разбере, че тя е навън. Щеше да разбере, че го е напуснала.

Телефонът й звънна трети път. Синият бус спря на червен светофар. На една пресечка разстояние.

Тя се обърна и влезе в закусвалнята, където звуците бяха приглушени, но все пак доловими — симфония от тракане на чинии и разговори. Точно пред нея се намираше мястото на салонния управител, където един човек питаше за свободна маса. Коремът й се сви. Закри телефона с ръка, обърна се към прозореца и мислено се примоли Кевин да не чуе шумотевицата зад нея. Краката й се подкосиха, но все пак тя натисна копчето и се обади.

— Защо се бавиш и не вдигаш? — настойчиво попита той.

— Бях под душа — отговори тя. — Какво става?

— След десет минути е мой ред. А ти как си?

— Добре съм.

— Звучиш малко странно — каза той след кратко колебание. — Нещо не е наред с телефона ли?

Малко по-нагоре по улицата светофарът светна зелено. Бусът на „Сюпър Шатъл“ даде мигач, готвейки се да спре. Само дано да изчака, помисли си тя. Зад нея хората в заведението бяха учудващо тихи.

— Не знам. Ти звучиш нормално — отговори тя. — Сигурно при теб сигналът не е добър. Как мина пътуването?

— Не беше зле, след като излязох от града, но на места още е заледено.

— Лоша работа. Внимавай.

— Добре съм — увери я той.

— Знам.

Бусът спря до тротоара и шофьорът проточи шия, търсейки я с очи.

— Много съжалявам, но може ли да ми звъннеш пак след малко? Сложих си балсам за коса и трябва да го отмия.

— Да, добре — изръмжа той. — Ще ти звънна след малко.

— Обичам те.

— И аз те обичам.

Остави го той да затвори, преди да натисне копчето на телефона си. След това излезе от закусвалнята и забърза към буса.

На автогарата си купи билет за Филаделфия и много се подразни от настойчивите опити на служителя на гишето да я заговори.

Вместо да чака на терминала, пресече от другата страна на улицата да закуси. Парите за буса и за автобусния билет бяха стопили почти половината от средствата, които беше успяла да скъта за една година, но беше гладна, затова си поръча палачинки, наденички и мляко. Някой беше оставил вестник в сепарето, където се настани, и тя се застави да го прегледа. Кевин й звънна, докато се хранеше, и когато отново отбеляза, че телефонът му се струва някак странен, тя го обясни с бурята.

Двайсет минути по-късно се качи на автобуса. Възрастна жена посочи към издутия й корем и попита:

— Още колко?

— Още месец.

— Първото ли е?

— Да — отвърна, но устата й беше толкова пресъхнала, че й беше трудно да говори. Продължи надолу по пътеката и седна в задната част на автобуса. По седалките пред и зад нейната се настаняваха хора. От другата страна на пътеката имаше млада двойка. Тийнейджъри, преплели тела, които слушаха музика и поклащаха глави нагоре-надолу.

Автобусът потегли и тя се загледа през прозореца — сякаш сънуваше. Излязоха на магистралата и Бостън започна да се смалява в далечината, сив и неприветлив. Кръстът я заболя, докато автобусът се отдалечаваше на километри от дома. Продължаваше да вали сняг, а колите пръскаха киша, докато го надминаваха.

Искаше й се да поговори с някого. Искаше да сподели, че бяга, понеже съпругът й я бие, а не може да се обади в полицията, защото той е полицай. Искаше й се да сподели, че няма много пари и че никога вече няма да може да използва истинското си име. Направеше ли го, той щеше да я открие, да я върне у дома и отново да я бие, само че този път може би няма да спре. Искаше да сподели, че се бои до смърт, защото не знае къде ще прекара тази нощ, нито как ще се прехранва, когато й свършат парите.

Усещаше студения въздух от другата страна на прозореца, докато градовете се нижеха. Движението по магистралата оредя, а после пътищата отново станаха натоварени. Представа нямаше какво ще прави. Всичките й планове свършваха до автобуса, а тук нямаше към кого да се обърне за помощ. Беше сама и не притежаваше нищо освен вещите, които носеше със себе си.

На един час път от Филаделфия телефонът отново звънна. Тя закри микрофончето с ръка и отново разговаря с него. Преди да затвори, той обеща да й се обади, преди да си легне.

Пристигна във Филаделфия късно следобед. Беше студено, но не валеше сняг. Пътниците заслизаха от автобуса, а тя се позабави и ги изчака да се изнижат. В тоалетната извади нагънатия сак изпод дрехите си, излезе в чакалнята и седна на една пейка. Коремът й къркореше, затова си отряза малко сирене и го изяде с крекери. Знаеше, че трябва да й стигнат за дълго обаче, затова прибра останалото, макар да не се беше заситила. Накрая си купи карта на града и излезе навън.

Автогарата не се намираше в лош квартал — виждаше конгресния център и театър „Трокадеро“, и това й вдъхна сигурност, но означаваше също, че не би могла да си позволи хотел тук. По картата установи, че е недалеч от китайския квартал, и понеже нямаше по-добра възможност, се запъти натам.

Три часа по-късно най-сетне намери къде да пренощува. Беше мръсно и вонеше на цигарен дим, а стаята й едва побираше натъпканото вътре мъничко легло. Нямаше лампа, от тавана висеше гола крушка, а банята беше обща и се намираше в дъното на коридора. Стените бяха сиви, водата вонеше, а на прозорците имаше решетки. От съседните стаи чуваше хора, които разговарят на неразбираем език. Но само това можеше да си позволи. Парите щяха да й стигнат за три нощувки, може би за четири, ако успееше да преживее с малкото храна, която си носеше от вкъщи.

Приседна в крайчеца на леглото, разтреперана и уплашена от това място, с безредни мисли. Ходеше й се до тоалетната, но се страхуваше да излезе от стаята. Помъчи се да си внуши, че това е само приключение и всичко ще бъде наред. Колкото и налудничаво да звучеше, се запита дали не е сгрешила, като е напуснала съпруга си. Опита да не мисли за кухнята и за спалнята, за всичко, което беше загърбила. Знаеше, че може да си купи билет обратно до Бостън и да се прибере, преди Кевин изобщо да разбере, че я е нямало. Само че косата й беше къса и тъмна, а това нямаше как да му обясни.

Навън слънцето беше залязло, но през мръсния прозорец проникваше светлината на уличните лампи. Чу автомобилни клаксони и надникна навън. На нивото на улицата табелите бяха на китайски, а някои магазинчета още бяха отворени. Чуваше разговорите в тъмното, а покрай уличното платно имаше натрупани торбички с отпадъци. Намираше се в непознат град, в град, пълен с непознати. Не можеше да го направи. Не беше достатъчно силна. След три дни нямаше да има покрив над главата си, ако не си намери някаква работа. Ако продадеше бижутата си, можеше и да си осигури средства за някой и друг ден още, а после?

Беше адски изморена и гърбът й пулсираше. Изтегна се на леглото и се унесе почти на мига. Кевин звънна по-късно и мелодията на мобилния телефон я разбуди. Трябваше да мобилизира всичките си сили, за да може гласът й да звучи спокойно, да не се издаде с нещо, обаче звучеше точно толкова изтощена, колкото се чувстваше, и Кевин със сигурност й повярва, че е в леглото им. След като той затвори, тя заспа след броени минути.

На сутринта чу хора да минават по коридора на път за банята. На мивките имаше две китайки, покрай сифона се виждаше зеленикава плесен, а на пода беше полепнала мокра тоалетна хартия. Вратата на кабинката не се заключваше и се наложи да я придържа с ръка.

В стаята си закуси със сирене и крекери. Имаше нужда от душ, но беше забравила да си вземе шампоан и сапун, така че нямаше да има голяма полза. Преоблече се, изми си зъбите и се среса. Преподреди платнената чанта, понеже не й се искаше да я оставя в стаята, докато я няма, преметна я през рамо и се запъти надолу по стълбите. На рецепцията седеше същият служител, който й беше дал ключа, и тя се запита той дали изобщо излиза от това място. Плати за още една нощ и го помоли да запази стаята й.

Навън небето беше синьо, а улиците — сухи. Усети, че болката в гърба й е почти изчезнала. Беше студено, но не колкото в Бостън, и тя се усмихна въпреки страховете си. Напомни си, че се е справила. Беше избягала, Кевин беше на стотици километри и нямаше никаква представа къде е тя. Дори още не знаеше, че го е напуснала. Щеше да й звънне още няколко пъти, а после тя щеше да изхвърли мобилния телефон и повече никога да не говори с него.

Поизправи рамене и вдъхна от мразовития въздух. Започваше нов ден, изпълнен с безкрайни възможности. Днес щеше да си намери работа. Днес започваше останалата част от живота й.

Беше бягала два пъти и й се искаше да вярва, че се е поучила от грешките си. Първият път беше почти година след сватбата, след като той я преби, сгушена в единия ъгъл на спалнята. Бяха пристигнали сметките и той се вбеси, че е въртяла термостата, за да затопли къщата. Когато най-сетне спря да я удря, Кевин грабна ключовете на колата си и излезе да си купи още алкохол. Без да се замисля, тя си взе палтото, излезе от вкъщи и закуцука по улицата. Няколко часа по-късно заваля суграшица и понеже нямаше къде да отиде, му се обади и той дойде да я прибере.

Следващия път се добра чак до Атлантик Сити, преди той да успее да я намери. Взела беше пари от портфейла му и си бе купила билет за автобуса, обаче Кевин я откри само час след като беше пристигнала. Шофирал беше като луд, понеже се бе досетил, че тя ще избяга на единственото място, където сигурно още имаше приятели. Беше я вързал с белезници за задната седалка на колата по обратния път. Спря веднъж до една затворена административна сграда и я смаза от бой, а по-късно същата нощ се появи и пистолетът.

След това Кевин съществено ограничи възможностите й за бягство. Държеше парите под ключ и маниакално започна да следи местонахождението й. Тя не се съмняваше, че би направил и невъзможното, за да я намери. Беше ненормален, но също така беше упорит и прилежен, а инстинктите му обикновено бяха безпогрешни. Сигурна беше, че той ще разбере къде е заминала и ще пристигне във Филаделфия, за да я открие. Просто си бе спечелила известна преднина, само толкова. След като нямаше достатъчно пари да започне начисто някъде другаде, й оставаше само да се озърта през рамо за него. Престоят й във Филаделфия беше ограничен.

Намери си работа като сервитьорка в коктейлбар на третия ден от престоя си в града. Даде измислено име и осигурителен номер. В крайна сметка щяха да ги проверят, но дотогава тя вече отдавна щеше да е заминала. Нае си стая в другия край на китайския квартал. Работи две седмици, посъбра пари от бакшиши, а междувременно си потърси и намери нова работа, без да си направи труда да си прибере чека от заплатата. Нямаше смисъл — без лични документи нямаше да може да го осребри. Работи още три седмици в малка закусвалня и накрая се премести от китайския квартал в един порутен мотел, където се плащаше на седмица. Намираше се в по-лош квартал на града, а стаята беше по-скъпа, обаче си имаше собствена тоалетна и душ, така че си струваше, дори и само задето можеше да се уедини някъде и не се налагаше да носи вещите си със себе си. Беше спестила няколкостотин долара — повече, отколкото имаше, когато замина от Дорчестър, но не стигаха за нов живот. Пак си тръгна преди чека със заплатата, без дори да съобщи, че напуска. Няколко дни по-късно си намери работа в друга закусвалня, после в трета. На новото място каза на управителя, че името й е Ерика.

Непрекъснатата смяна на работата и на квартирите поддържаше бдителността й, затова веднъж, четири дни, след като бе започнала на ново място, тъкмо зави към ресторантчето, когато един от паркираните автомобили й се стори някак не на място. Спря.

И досега не беше сигурна как точно го разбра — освен заради това, че беше много лъскав и отразяваше ранното утринно слънце. Докато се взираше към колата, забеляза раздвижване на шофьорското място. Двигателят не работеше, затова тя се озадачи, че някой седи в неотоплена кола в студената сутрин. Знаеше, че така постъпват само хора, които чакат някого.

Или търсят някого.

Кевин.

Знаеше, че е той, и то със сигурност, която я озадачи, затова отстъпи зад ъгъла и се върна по обратния път с надеждата той да не е погледнал в огледалото за обратно виждане. Да не я е видял. Веднага щом изгуби колата от поглед, хукна обратно към мотела с разтуптяно сърце. От години не беше тичала, но напоследък ходеше пеша толкова много, че краката й бяха заякнали, затова бягаше бързо. Една пресечка. Две. Три. Непрекъснато се озърташе назад, но Кевин не я последва.

Какво от това обаче. Нали знаеше къде е. Знаеше къде работи. Щеше да разбере, че не е отишла на работа. След броени часове щеше да разбере и къде е отседнала.

Когато се върна в стаята си, тя натъпка вещите си в платнения сак и след минути изхвърча навън. Тръгна към автогарата, но щеше много да се забави. Може би час, за да стигне дотам, а не разполагаше с толкова време. А и той най-напред там щеше да я потърси, когато види, че не идва на работа. Завъртя се, върна се в мотела и помоли служителя на рецепцията да й извика такси. Колата пристигна след десет минути. Най-дългите десет минути в живота й.

На автогарата прегледа разписанието, обезумяла от тревога, и избра автобуса за Ню Йорк. Тръгваше след половин час. Скри се в женската тоалетна, докато стане време за тръгване. Качи се в автобуса и се смъкна надолу на седалката. Пътуването до Ню Йорк беше кратко. Там отново огледа разписанията и си купи билет чак до Омаха.

Вечерта слезе някъде в Охайо. Спа на автогарата, а на следващата сутрин отиде на спирката на камионите. Там намери човек, който доставяше материали в Уилмингтън в Северна Каролина.

Няколко дни по-късно, след като продаде бижутата си, влезе в Саутпорт и си намери къщата. След като плати наема за първия месец, не й останаха пари за храна.

23

Беше средата на юни и Кейти си тръгваше от ресторанта на Айвън след натоварена вечерна смяна, когато забеляза позната фигура до изхода.

— Здрасти — махна й Джо, застанала под улична лампа, докато тя отключваше колелото си.

— Какво правиш тук? — попита Кейти и прегърна приятелката си. Преди не беше срещала Джо в града и сега, когато я виждаше извън обичайната среда, се почувства някак странно.

— Идвам да те видя. Къде се губиш?

— И аз мога да ти задам същия въпрос.

— Достатъчно дълго живея тук, за да науча, че от няколко седмици се срещаш с Алекс — намигна й Джо. — Но понеже съм ти приятелка, не исках да се натрапвам. Реших, че двамата се нуждаете от известно време насаме.

Кейти неволно се изчерви.

— Откъде знаеше, че съм тук?

— Отникъде. Просто у вас не светеше, затова реших да си опитам късмета тук.

Джо сви рамене и направи знак през рамо:

— Имаш ли планове? Искаш ли да пийнем по нещо, преди да се прибереш?

Забеляза колебанието на Кейти и продължи:

— Знам, че е късно. Само по едно, обещавам. После ще те заведа в леглото.

— Само по едно — съгласи се Кейти.

Няколко минути по-късно влязоха в кръчмата, предпочитано местно заведение с ламперия от тъмно дърво, изпонадраскана през годините, и с дълго огледало зад бара. Тази вечер беше спокойно, заети бяха само няколко маси и двете жени седнаха на ъгловата в дъното. Явно нямаше сервитьор, затова Кейти поръча две чаши вино на бара и ги отнесе до масата.

— Благодаря — пое своята Джо и обеща: — Следващото е от мен.

Облегна се назад.

— Значи ти и Алекс, а?

— Наистина ли дойде да говорим за това? — попита Кейти.

— Е, понеже собственият ми любовен живот никакъв го няма, преживявам твоя. Явно нещата вървят добре. Той се отби… колко? Два-три пъти миналата седмица? И предната също?

Всъщност повече, помисли си Кейти.

— Нещо такова.

Джо завъртя столчето на чашата си.

— Аха.

— Какво аха?

— Човек би си помислил, че нещата стават сериозни — каза тя.

— Все още се опознаваме — отговори Кейти, тъй като не беше сигурна накъде води този разпит.

— Така започва всяка връзка. Той те харесва, ти го харесваш. И продължавате нататък.

— Затова ли дойде в града? — попита Кейти, мъчейки се да не звучи раздразнено. — За да научиш всички подробности?

— Не всички. Само по-сочните — отговори Джо и изви вежди.

Кейти завъртя отчаяно очи.

— А защо не поговорим за твоя любовен живот?

— Защо? Искаш да се потиснеш ли?

— Кога за последен път излезе на среща?

— На хубава среща или просто на среща?

— На хубава среща.

Джо се поколеба:

— Трябва да призная, че беше преди няколко години.

— Какво се случи?

Джо топна пръст във виното, после прокара пръст по ръба на чашата и тя забръмча. Накрая вдигна поглед:

— Трудно е да намериш свестен мъж — отбеляза замечтано. — Не всеки има твоя късмет.

Кейти не знаеше точно как да й отговори, затова просто докосна ръката й.

— Какво става всъщност? — попита тя мило. — За какво искаш да поговорим?

Джо огледа празния бар, сякаш за да почерпи вдъхновение от обстановката.

— Случвало ли ти се е да се замислиш какво означава всичко това всъщност? Дали някъде има нещо повече, нещо по-величаво? Дали са ти отредени по-велики дела?

— Според мен всеки го прави — отговори Кейти с растящо любопитство.

— Като малка си представях, че съм принцеса. От добрите. Че винаги постъпвам правилно и притежавам силата да променям живота на хората към по-добро и да са щастливи до края на дните си.

Кейти кимна. Помнеше как е правила същото, но все още не беше сигурна накъде бие Джо, затова мълчеше.

— Мисля, че затова сега се занимавам с такива неща. Когато започвах, исках просто да помагам. Виждах как хората се мъчат да преодолеят загубата на свой близък — родител, дете, приятел — и сърцето ми преливаше от съчувствие. Правех всичко по силите си да им помогна да се почувстват по-добре. Но с течение на времето започнах да проумявам, че възможностите ми са ограничени. Че в крайна сметка хората, които скърбят, трябва сами да поискат да продължат напред с живота си, че първата стъпка, онази живителна искра, трябва да се запали вътре в тях. И когато това стане, ще се отворят дверите към неочакваното.

Кейти си пое дълбоко дъх, мъчейки се да проумее казаното от Джо.

— Не разбирам какво се опитваш да ми кажеш.

Джо разклати виното си и се вгледа в развълнуваната течност в чашата си. За пръв път тонът й стана съвсем сериозен.

— Говоря за теб и Алекс.

Кейти не успя да скрие изненадата си.

— За мен и Алекс ли?

— Да — кимна тя. — Разказал ти е за загубата на жена си, нали? И колко трудно я преодоляха той и цялото му семейство?

Кейти впери поглед към отсрещната страна на масата и изведнъж се почувства неловко.

— Да… — поде тя.

— В такъв случай бъди внимателна с тях — предупреди я Джо сериозно. — С всички тях. Не ги съкрушавай.

В настаналото неловко мълчание Кейти се замисли над първия им разговор за Алекс.

Помнеше, че е попитала Джо дали двамата са се срещали.

„Не така, както си мислиш — отговори й Джо. — И за да сме наясно, беше отдавна и всеки от нас продължи напред.“

Тогава Кейти допусна, че Джо и Алекс са били двойка преди време, но сега…

Сега й просветна един съвсем очевиден извод. Психологът, за когото беше споменал Алекс, който се беше срещал с децата и бе съветвал и него след смъртта на Карли — явно е ставало дума за Джо. Кейти се поизправи на мястото си.

— Ти си работила с Алекс и с децата, нали? След смъртта на Карли.

— Предпочитам да не отговарям — каза Джо с премерен и спокоен тон. Като на професионален консултант. — Ще кажа само, че всички те… означават много за мен. И ако не обмисляш сериозно възможността да имате общо бъдеще, трябва веднага да се оттеглиш. Преди да е станало твърде късно.

Кейти усети как страните й пламват. Смяташе, че е неуместно и дори самонадеяно Джо да й говори така.

— Не мисля, че това е твоя работа — отговори тя напрегнато.

Джо кимна неохотно:

— Имаш право. Не е моя работа — в момента преминавам някои наистина важни граници. Но наистина смятам, че те преживяха достатъчно. И последното, което искам, е да се привържат към човек, който няма намерение да остане в Саутпорт. Може би се тревожа, че миналото никога не е минало и че ти може да решиш да заминеш, независимо от тъгата, която ще оставиш подире си.

Кейти остана безмълвна. Този разговор беше толкова неочакван, толкова неловък, а думите на приятелката й определено я хвърлиха в смут.

Джо може и да усети неудобството на Кейти, но въпреки това продължи:

— Любовта не означава нищо, ако човек не е склонен да се обвърже — заяви тя, — и ти трябва да помислиш не само за собствените си желания, но и за неговите. Не само сега, а и за в бъдеще.

Тя продължи да се взира в Кейти, а кафявите й очи не трепваха.

— Готова ли си да бъдеш съпруга на Алекс и майка на децата? Защото това иска Алекс. Може би не веднага, но в бъдеще. И ако не си склонна да поемеш този ангажимент, ако само ще си играеш с неговите чувства и с чувствата на децата, значи не си човекът, от когото се нуждае той.

Преди Кейти да успее да отговори, Джо стана от масата и продължи:

— Може би не е редно да ти казвам всичко това, може би това е краят на приятелството ни, но не бих се чувствала добре, ако не съм пряма. Както ти казах още в началото, той е добър човек — изключителен човек. Любовта му е дълбока и постоянна.

Даде на Кейти време да осмисли думите й и изражението й внезапно омекна.

— Мисля, че и ти си такава, но исках да ти напомня, че ако наистина го обичаш, трябва да си готова да се обвържеш с него. Каквото и да крие бъдещето. Колкото и да е плашещо.

С тези думи тя се обърна, излезе от бара и остави Кейти на масата слисана и умълчана. Едва когато се изправи да си ходи, тя забеляза, че Джо не е докоснала виното си.

24

Кевин Тиърни не отиде в Провинстаун през онзи уикенд, както каза на Кофи и на Рамирес. Остана си у дома със спуснати завеси и си припомняше как във Филаделфия почти бе успял да я пипне.

Нямаше да успее да я проследи чак дотам, обаче тя допусна грешка, като отиде на автогарата. Той знаеше, че това е единственият начин, по който би избрала да се придвижва. Билетите бяха евтини, не беше нужно да показваш документ за самоличност и макар да не беше сигурен колко точно е откраднала от него, надали беше значителна сума. Кевин държеше контрола над парите още от първия ден на брака им. Винаги я караше да пази касовите бележки и да му връща рестото, а след втория й опит за бягство бе започнал и да си заключва портфейла в сейфа при пистолетите преди лягане. Понякога обаче заспиваше на дивана и явно точно тогава тя бе измъквала портфейла от джоба му и беше крала от парите му. Представяше си как му се е присмивала безмълвно и как на сутринта му е поднасяла закуска и го е целувала, а вътрешно се е кикотела. На него. Беше крала от него, а това беше грях, понеже в Библията пише: не кради.

Кевин хапеше устни в тъмното и си спомняше как отначало се беше надявал, че Ерин ще се върне. Валеше сняг, така че не би могла да отиде далеч. Когато избяга първия път, нощта беше мразовита и няколко часа по-късно тя му се обади да я прибере, понеже нямаше къде другаде да отиде. У дома му се извини за стореното, а той й приготви чаша какао, докато жена му трепереше на дивана. Донесе й одеяло и когато тя спря да трепери, се приближи до нея и започна да я шамаросва, докато не ревна. На сутринта, когато той стана за работа, Ерин беше почистила разлятото какао от пода, но на килима беше останало петно, което не бе успяла да заличи и което понякога все още го дразнеше.

В януарската вечер, когато разбра, че е изчезнала, Кевин изпи две чаши водка в очакване тя да се върне, но телефонът не звънна и входната врата остана затворена. Надали беше тръгнала отдавна — беше говорил с нея само час преди това и му беше казала, че приготвя вечерята. Обаче във фурната не го чакаше никаква вечеря, а от съпругата му нямаше и следа нито в къщата, нито в избата, нито в гаража. Кевин излезе на верандата и огледа за следи в снега, но беше очевидно, че Ерин не е излязла през главния вход. По снега в задния двор също нямаше никакви следи — явно и оттам не беше минала. Сякаш беше отлетяла или се бе изпарила. Следователно трябваше да бъде някъде тук… обаче я нямаше.

През следващия половин час Кевин изпи още две водки. Изпадна в ярост и юмрукът му остави дупка във вратата на спалнята. Изхвърча от вкъщи и започна да хлопа по вратите на съседите и да ги разпитва дали някой не я е видял да излиза, но никой нищо не можеше да му каже. Метна се на колата, обиколи улиците на квартала и си блъскаше главата да се досети как е успяла да се измъкне, без да остави никакви следи. Вече беше решил, че тя има два часа преднина пред него, но понеже вървеше пеша и времето беше лошо, надали бе успяла да стигне далеч. Освен ако някой не беше дошъл да я вземе с кола. Някой неин близък човек. Мъж.

Кевин удари волана и лицето му се разкриви от ярост. През шест пресечки се намираше търговската част. Той обиколи магазините, показваше снимката й, която държеше в портфейла си, и разпитваше дали някой не я е видял. Никой. Подсказваше, че може да е била с мъж, но пак нищо, само клатеха глава. Мъжете бяха категорични: нямало как да не забележат такава красива блондинка, особено в нощ като тази.

Кевин три пъти обиколи всяка уличка в радиус от десет километра от дома си и накрая се прибра. Беше три часът през нощта и къщата беше празна. Изпи още една водка и заспа, облян в сълзи.

На сутринта отново се събуди вбесен и с чука натроши саксиите й в задния двор. Задъхан вдигна телефона, за да съобщи, че е болен и няма да ходи на работа, после се излегна на дивана и се помъчи да се досети как е успяла да се измъкне. Сигурно някой я беше взел и я бе откарал някъде. Някой неин познат. Приятел от Атлантик Сити? От Алтуна? Възможно е, размишляваше Кевин, само че той беше проверявал телефонните сметки всеки месец. Тя никога не звънеше извън града. Някой местен тогава? Но кой? Ерин никога никъде не ходеше, никога с никого не разговаряше. Беше се погрижил за това.

Отиде в кухнята и тъкмо си наливаше поредното питие, когато чу телефона. Метна се към апарата с надеждата да е Ерин. Обаче телефонът звънна само веднъж, а когато Кевин вдигна, даваше свободно. Втренчи се в слушалката и се помъчи да разгадае какво става, после затвори.

Как беше успяла да се измъкне? Пропускаше нещо. Дори да я беше взел някой местен, как беше излязла на улицата, без да остави следи? Кевин зарея поглед през прозореца, мъчейки се да възпроизведе последователността на събитията. Нещо не му се връзваше, но не можеше да установи какво. Отмести поглед от прозореца и го забоде в телефона. И тогава изведнъж парченцата започнаха да се наместват и той извади мобилния си. Набра домашния си номер и чу как апаратът в къщата звънна веднъж. Мобилният продължи да звъни. Когато вдигна слушалката на стационарния си телефон, в ухото му прозвуча сигнал свободно и Кевин разбра, че жена му е пренасочила разговорите към мобилен телефон. Значи не си е била у дома, когато й бе звъннал снощи. Това обясняваше и лошата връзка от последните два дни. И разбира се, липсата на следи от стъпки по снега. В този момент Кевин проумя, че Ерин я няма от вторник сутринта.

Ерин допусна грешка на автогарата, макар че всъщност просто нямаше избор. Понеже беше красива, а мъжете винаги помнят красивите жени, тя трябваше да си купи билета от жена. Нямаше значение дали е с къса или с дълга, с тъмна или с руса коса. Нямаше значение и дали се преструва на бременна.

Той отиде на автогарата. Показа значката си и нейна по-голяма снимка. Първите два пъти, когато бе идвал тук, нито един от продавачите на билети не я разпозна. Третия път обаче един се поколеба и каза, че сигурно е била тя, обаче косата й била по-къса и кестенява и жената била бременна. Не помнеше къде е заминала. Когато се върна у дома, Кевин намери снимка на Ерин в компютъра и с „Фотошоп“ направи русата й коса кестенява, а после я скъси. В петък отново се обади в участъка, че е болен. Продавачът на гишето потвърди, че е била тя, и Кевин усети прилив на енергия. Мислеше се за по-умна от него, но всъщност беше глупава и непредпазлива и беше допуснала грешка. Следващата седмица той си взе два дни отпуск и продължи да виси на автогарата и да показва снимката й на шофьорите. Отиваше сутринта и си тръгваше късно вечер, понеже различни шофьори идваха и си отиваха по цял ден. В колата имаше две бутилки, наливаше си водка в чашка от стиропор и пиеше със сламка.

В събота, единайсет дни, след като го беше напуснала, той откри шофьора. Беше я откарал във Филаделфия. Каза, че я запомнил, понеже била красива и бременна, и не носела багаж.

Филаделфия. Сигурно и оттам беше заминала кой знае къде, но само с това разполагаше. Знаеше също, че Ерин няма много пари.

Събра си един сак с багаж, качи се в колата и отпраши за Филаделфия. Паркира на автогарата и се помъчи да разсъждава като нея. Беше добър детектив и знаеше, че ако съумее да мисли като нея, ще успее да я намери. Беше научил, че хората са предсказуеми.

Автобусът пристигна няколко минути преди четири часа и той застана на автогарата и се заозърта на всички страни. Помисли си, че тя е стояла тук няколко дни по-рано, и се запита какво ли би направила в непознат град без пари, без приятели и без място, на което може да се приюти. Нямаше да стигне далеч с жълти монети и дребни банкноти, особено след като си е купила билета за автобуса.

Спомни си, че е било студено и че не след дълго е щяло да съмне. Едва ли й се е искало да ходи дълго, трябвало е да отседне някъде. Някъде, където приемат пари в брой. Но къде? Не тук, в този квартал. Прекалено скъпо е. Къде би отишла тя? Не би искала да се изгуби или да се запъти в неправилна посока, следователно най-вероятно е проверила в телефонния указател. Кевин се върна обратно в автогарата и провери в раздела за хотели — многобройни страници. Би могла да си избере хотел, а после какво? Принудена е била да отиде пеша, а това ще рече, че й е трябвала карта.

Той отиде до магазинчето на автогарата и си купи карта. Показа снимката на продавача, но той поклати глава. Във вторник не бил на работа. Кевин обаче беше сигурен. Усещаше, че Ерин е направила точно това. Разгърна картата и намери автогарата. В съседство се намираше китайският квартал и той допусна, че тя се е запътила натам.

Върна се в колата си, подкара по улиците на китайския квартал и отново изпита усещането, че е на прав път. Изпи си водката и тръгна пеша. Най-напред обиколи хотелите най-близо до автогарата и навсякъде показваше снимката й. Никой нищо не знаеше, но на него му се струваше, че някои от хората лъжат. Намери евтини стаи, места, на които той никога не би я завел, мръсни места с мръсни чаршафи, собственост на хора, които почти не говореха английски и приемаха само пари в брой. Намекваше им, че ако не я намери, я грози опасност. Откри първото място, където бе отседнала, но собственикът не знаеше къде е отишла после. Кевин опря пистолет в главата му и онзи се разрева, но не можеше да му каже нищо повече.

В понеделник трябваше да се върне на работа бесен, че тя му се е изплъзнала. Следващия уикенд обаче се върна във Филаделфия. И по следващия. Разшири търсенето, но проблемът бе, че местата бяха твърде много, а той беше сам и не всеки бе склонен да се довери на ченге от друг град.

Кевин обаче беше търпелив и прилежен, връщаше се отново и отново и си вземаше още дни отпуск. Разшири търсенето си, основавайки се на факта, че тя ще се нуждае от пари в брой. Спираше в барове, ресторанти и закусвални. Щеше да провери всяко заведение в града, ако се наложи. Накрая, една седмица след Деня на свети Валентин, се натъкна на келнерка на име Трейси, която му каза, че Ерин работи в някакво заведение под името Ерика. Трябвало да бъде на смяна следващия ден. Келнерката му се довери, понеже беше детектив, и дори пофлиртува малко с него и му даде телефонния си номер, преди той да си тръгне.

Нае си кола и на следващата сутрин преди изгрев-слънце зачака на една пресечка от заведението. Служителите влизаха през входа откъм пресечката. Отпиваше от стиропорената си чашка, седнал на предната седалка, и се оглеждаше за нея. В крайна сметка забеляза собственика, Трейси и още една жена да се отправят надолу по уличката. Ерин обаче така и не се появи, на следващия ден също, а никой не знаеше къде живее. Така и не дойде да си вземе чека за заплатата.

Броени часове по-късно той откри къде е живяла — в скапан мотел на неголямо разстояние от заведението, за да може да се придвижва пеша. Собственикът, който приемаше само пари в брой, не знаеше нищо, освен че бе излязла предния ден, върнала се и после напуснала бързешком. Кевин претърси стаята й, но вътре нямаше нищо, а когато накрая хукна към автогарата, служителите на гишетата бяха само жени и никоя от тях не помнеше Ерин. През последните два часа бяха заминали автобуси на север, на юг, на изток и на запад, във всички посоки.

Тя отново беше изчезнала и в колата Кевин се разкрещя и удря волана с юмруци, докато ръцете му не се насиниха и подуха.

През месеците на нейното отсъствие той усещаше как болката вътре в него става все по-отровна и всепоглъщаща и как с всеки изминал ден се разпростира като рак. Върна се във Филаделфия и през следващите няколко дни разпитва шофьорите на автобуси, но не постигна нищо съществено. В крайна сметка научи, че тя е заминала за Ню Йорк, но след това следата се губеше. Твърде много шофьори, твърде много автобуси, твърде много пътници, твърде много дни бяха минали оттогава. Твърде много възможности. Тя можеше да е къде ли не, а мисълта, че вече я няма, бе същинско изтезание за него. Получаваше гневни изблици и чупеше разни неща, плачеше, докато най-накрая не заспеше от умора. Изпълваше го отчаяние и понякога имаше усещането, че полудява.

Не беше честно. Обичаше я още от първата им среща в Атлантик Сити. Освен това бяха щастливи, нали така? В началото на брака им тя си тананикаше, докато се гримира. Кевин я водеше в библиотеката и тя си взимаше девет-десет книги. Понякога му четеше откъси, а той слушаше гласа й, наблюдаваше я как се обляга на плота и си казваше, че е най-красивата жена на света.

Беше й добър съпруг. Купи й къщата, която искаше, пердетата, които искаше, мебелите, които искаше, макар че едва смогваше да си ги позволи. След като се ожениха, често й купуваше цветя от уличните сергии на път за вкъщи, а Ерин ги слагаше във ваза на масата и двамата си правеха романтични вечери. Накрая понякога се любеха в кухнята, където той притискаше гърба й към плота.

Не я караше да работи и Ерин нямаше представа колко хубав е животът й. Не разбираше жертвите, които му се налагаше да прави заради нея. Беше разглезена и себична и това го ядосваше, понеже тя не проумяваше колко безметежно си живее. Да чисти къщата, да сготви нещо и през останалото време да чете глупавите книги, които си вземаше от библиотеката, да гледа телевизия и да си дремва, без да й се налага да се тревожи за сметките, за вноските по ипотеката, нито за това какво говорят хората зад гърба му. Не й се налагаше да вижда лицата на убити хора. Той й го спестяваше, понеже я обичаше, но какво от това? Не й разказваше за децата, изгорени с ютия или хвърлени от покрива на някоя сграда, нито за жените, наръгани с нож в някоя пресечка и изхвърлени в контейнерите за смет. Не й каза, че понякога му се налага да стърже кръвта от обувките си, преди да се качи в колата, и как когато се взре в очите на убийците, разбира, че се е озовал лице в лице със злото, понеже в Библията пише, че човекоубийството е убийство на същество, създадено по образ и подобие на Бога.

Той я обичаше и тя го обичаше, затова трябваше да се върне у дома, тъй като не можеше да я намери. Ерин можеше отново да се върне към щастливия си живот, а Кевин нямаше да я удря, да я налага с юмруци, да я шамаросва или рита, ако се прибереше у дома, понеже винаги е бил добър съпруг. Обичаше я и тя го обичаше… Помнеше как в деня, когато й предложи да се омъжи за него, тя му напомни за първата им среща пред казиното, когато двама мъже я следяха. Опасни мъже. През онази нощ Кевин не им позволи да я наранят, а на сутринта двамата поеха по дъсчената алея и той я заведе да пият кафе. Тя отговори: да, разбира се, че ще се омъжи за него. Обичала го, така каза. С него се чувствала в безопасност.

В безопасност. Точно тази дума използва. В безопасност.

25

Третата седмица от юни бе поредица от прекрасни летни дни. Температурите се покачваха следобед и влагата нарастваше достатъчно, та въздухът да се сгъсти и да замъгли хоризонта. След това, сякаш по силата на някакво вълшебство, се образуваха тежки облаци, разразяваше се силна буря и се изливаше порой. Никога не валеше дълго, а после от листата капеше и се образуваше нисък слой влага.

Кейти продължаваше да взема дълги вечерни смени в ресторанта. Уморено въртеше педалите на велосипеда обратно към вкъщи, а на сутринта краката и стъпалата често я боляха. Половината от бакшишите си събираше в консервената кутия, която вече беше почти препълнена. Имаше повече пари, отколкото си бе представяла, че ще спести, повече от достатъчно, за да замине, ако се наложи. За пръв път се запита дали да заделя още.

Предъвквайки последните залъци от закуската си, тя погледна през прозореца към къщата на Джо. Не беше говорила с нея от последната им среща, а снощи, когато се прибра от работа, видя, че в кухнята и в дневната на съседката й свети. Рано тази сутрин чу как колата й запали и потегли, хрущейки по чакъла. Не знаеше какво да каже на Джо, нито дали изобщо иска да й каже нещо. Не можеше да прецени и дали й е сърдита. Джо се притесняваше за Алекс и за децата и бе изразила тревогата си пред Кейти. В постъпката й трудно можеше да се открие злоба.

Знаеше, че по-късно днес Алекс ще се отбие. Посещаваше я редовно, а докато бяха заедно, все нещо напомняше на Кейти защо изобщо се бе влюбила в него. Той приемаше промените в настроението й и мълчаливостта й от време на време, отнасяше се към нея със смайваща и трогателна нежност. Но след разговора си с Джо Кейти се питаше дали е честна с него. Какво щеше да стане, ако Кевин се появи? Как щяха да реагират Алекс и децата, ако тя изчезне безследно? Беше ли способна да ги изостави и повече никога да не им продума?

Неприятни й бяха въпросите, повдигнати от Джо, защото не бе готова да се изправи пред тях. След разговора им, когато й остана време да се позамисли, й се прииска да каже: нямаш представа какво съм преживяла, не знаеш какъв беше съпругът ми. Но дори тя съзнаваше, че това си е чисто и просто извъртане.

Остави съдовете от закуската си в мивката и обиколи малката къща, отбелязвайки мислено колко много се е променила през последните няколко месеца. Не притежаваше нищичко, но се чувстваше по-богата от всякога. За пръв път от години се усещаше обичана. Не беше родител, но мислеше и се тревожеше за Кристен и за Джош, когато най-малко го очакваше. Знаеше, че не може да предсказва бъдещето, но с внезапна яснота установи, че и дума не може да става да зареже сегашния си нов живот.

Какво беше споделила веднъж Джо? Просто казвам на хората онова, което те вече знаят, но се страхуват да признаят пред себе си.

Размишлявайки над тези думи, Кейти разбра точно какво трябва да направи.

* * *

— Разбира се — отговори Алекс, след като тя му изложи молбата си. Личеше си, че е учуден, но освен това явно бе обнадежден. — Кога искаш да започнем?

— Какво ще кажеш да е още днес? — предложи тя. — Ако имаш време…

Той огледа магазина. В грила имаше само един клиент, а Роджър се беше облегнал на бара и си бъбреше с него.

— Ей, Роджър, можеш ли да наглеждаш касата за около час?

— Няма проблем, шефе — отговори Роджър, но остана на мястото си.

Алекс знаеше, че той няма да дойде отпред в магазина, ако не се наложи. Но нямаше нищо против, понеже и не очакваше много клиенти в делничен ден след обичайното натоварване рано сутрин. Измъкна се от мястото си зад касата.

— Готова ли си?

— Не съвсем — неспокойно обгърна тя тялото си с ръце. — Но мисля, че трябва да се науча.

Излязоха от магазина и тръгнаха към джипа му. Докато се качваше, Кейти усети погледа му върху себе си.

— Откъде се появи това внезапно желание да се научиш да караш? — попита Алекс. — Колелото не ти ли харесва вече? — подкачи я той.

— То ми е напълно достатъчно — отвърна тя, — но искам да взема шофьорска книжка.

Той се пресегна към ключа, но спря. Отново се извърна към нея и в погледа му тя за миг долови следа от някогашния следовател. Беше нащрек и Кейти усети предпазливостта му.

— Да се научиш да шофираш, е само едната част. За да получиш книжка, трябва да представиш документ за самоличност. Акт за раждане, номер на социалната осигуровка, такива неща.

— Знам.

— Тази информация може да бъде проследена — поясни той, внимателно подбирайки думите. — Ако получиш шофьорска книжка, можеш да бъдеш открита.

— Вече използвам безопасен номер на социалната осигуровка — каза Кейти. — Ако Кевин знаеше за него, щеше да ме е намерил. Но ако ще оставам в Саутпорт, трябва да се науча да шофирам.

— Кейти… — поклати глава той.

Тя се наведе към него и го целуна по бузата.

— Всичко е наред — увери го. — Не се казвам Кейти, нали знаеш?

Той плъзна пръст по бузата й.

— За мен винаги ще си Кейти.

— Ще ти разкрия една тайна — усмихна се тя. — Косата ми не е кестенява. Всъщност съм руса.

Той се облегна, асимилирайки информацията.

— Сигурна ли си, че искаш да споделиш това?

— Допускам, че в крайна сметка ще разбереш. Кой знае? Може някой ден пак да стана руса.

— Каква е тази работа? Искаш да се научиш да караш, даваш ми информация по своя воля…

— Нали каза, че мога да ти имам доверие — сви рамене тя. — Вярвам ти.

— Така ли?

— Да. Усещам, че мога да ти кажа всичко.

Той сведе поглед към ръцете им, преплетени на шофьорското място, после вдигна очи към нея.

— Тогава ще карам направо. Сигурна ли си, че документите ти са надеждни? Не може с копие. Трябва да са оригиналите.

— Знам.

Не беше разумно да я разпитва повече. Посегна към ключа, но не запали двигателя.

— Какво има? — попита тя.

— След като искаш да се научиш да караш, може да започнем още оттук.

Той отвори вратата и излезе.

— Сядай зад волана.

Смениха си местата. Щом Кейти се настани зад волана, Алекс й показа основното: педалите на газта и на спирачката, как да включи колата на скорост, мигачите, фаровете и чистачките, приборите по таблото. Винаги е най-добре да започваш от самото начало.

— Готова ли си? — попита той.

— Така ми се струва — отвърна тя, съсредоточавайки се.

— Тъй като колата е автоматична, ще си служиш само с единия крак. Газ или спирачка, ясно?

— Ясно — кимна тя и премести лявото си стъпало настрани към вратата.

— Сега натисни спирачката и запали колата. Когато си готова, премести лоста на задна скорост, без да пускаш спирачката. Не натискай газта, а бавно отпусни спирачката. После завърти волана, за да излезеш, като леко придържаш спирачката.

Тя изпълни инструкциите му съвсем точно и несигурно измъкна колата на заден, после той я изведе от паркинга. Там за пръв път Кейти се поколеба:

— Сигурен ли си, че мога да карам по пътя?

— Ако движението беше натоварено, щях да кажа „не“. Ако беше на шестнайсет години, също. Но според мен ще се справиш, а и аз съм до теб. Готова ли си? Завий наляво и продължи до следващия завой. После пак ще завием надясно. Искам да усетиш колата.

През следващия час караха по междуградските пътища. Като всички начинаещи Кейти твърде много въртеше волана, понякога излизаше на банкета и й отне малко време да схване паркирането, но с изключение на това се справи по-добре от очакванията и на двамата. Към края Алекс я накара да паркира на една от централните градски улици.

— Къде отиваме?

Посочи й малко кафене:

— Реших, че ще ти се иска да го отпразнуваш. Справи се добре.

— Не съм сигурна. Сякаш не разбирах добре какво правя.

— И това ще стане с практиката. Колкото повече шофираш, толкова по-естествено ще ти се струва.

— Може ли да покарам и утре? — попита тя.

— Разбира се, но нека да го направим сутринта. Джош вече е във ваканция и двамата с Кристен ходят на дневен лагер за няколко седмици. Прибират се към обяд.

— Сутринта е идеално. Наистина ли мислиш, че се справих добре?

— Би могла да се явиш на кормуване след още няколко упражнения. За писмения изпит ще трябва да се поподготвиш обаче.

Кейти протегна ръце към него и спонтанно го прегърна:

— Между другото, благодаря ти.

Той също я притисна към себе си.

— Радвам се, че успях да помогна. Дори да нямаш кола, може би не е зле да умееш да шофираш. Защо…

— Защо не съм се научила да карам по-рано ли? — сви тя рамене. — Имахме само една кола и обикновено я караше татко. Дори да вземех книжка, нямаше да мога да шофирам, затова никога не ми се е струвало важно. След като се изнесох от вкъщи, не можех да си позволя да си купя кола, затова не взех книжка. А след като се ожених, Кевин не искаше да карам. И виж ме сега, двайсет и седем годишна колоездачка.

— На двайсет и седем ли си?

— Знаеш го.

— Всъщност не.

— И?

— Не изглеждаш на повече от трийсет.

Тя го щипна лекичко по ръката.

— Заради това ще те накарам да ми купиш и кроасан.

— Съгласен. И понеже днес си настроена да споделяш, иска ми се да разбера как си успяла да избягаш накрая.

Тя се поколеба съвсем за кратко.

— Добре.

Настаниха се на малка масичка навън и Кейти му разказа за бягството си — за пренасочените телефонни разговори, за пътуването до Филаделфия, за непрекъснатата смяна на работата и за мизерните евтини хотели, накрая за пътуването си до Саутпорт. За разлика от първия път сега успя да му опише преживяванията си спокойно, сякаш говореше за някого другиго. В края на разказа й той поклати глава.

— Какво?

— Просто се мъча да си представя как ли си се чувствала, когато си натиснала копчето на телефона след последния си разговор с Кевин. Когато той си е мислел, че още си у дома. Обзалагам се, че си изпитала облекчение.

— Така е. Но бях и ужасена. Тогава още нямах работа и не знаех какво ще правя.

— Успяла си.

— Да, така е.

Погледът й се зарея някъде надалеч.

— Не такъв живот си представях, че ще водя.

— Едва ли има човек, който да живее така, както си е представял — отбеляза меко Алекс. — Можем само да се постараем да извлечем от живота най-доброто. Дори и когато изглежда невъзможно.

Тя съзнаваше, че той говори колкото за нея, толкова и за самия себе си. Двамата се смълчаха за дълго.

— Обичам те — прошепна Алекс най-накрая.

Кейти се наведе напред и погали лицето му.

— Знам. И аз те обичам.

26

В края на юни цветните градини в Дорчестър, които през пролетта грееха в ярки цветове, позавехнаха, цветовете покафеняха и се спаружиха. Влажността постепенно се повиши и по уличките в центъра на Бостън замириса на гниеща храна, на урина и на разложение. Кевин каза на Кофи и на Рамирес, че двамата с Ерин ще си останат у дома през уикенда, ще гледат филми и ще поградинарстват. Кофи го попита как са прекарали в Провинстаун, а той го излъга и му разказа за пансиона, в който уж бяха отседнали, и за ресторантите, в които уж бяха ходили. Кофи беше ходил по тези места и го попита дали в едно от заведенията са си поръчали пая с раци. Кевин отговори, че не са, но ще го опитат следващия път.

Ерин я нямаше, обаче той не спираше да я търси. Не можеше да се спре. Ако докато шофираше по улиците на Бостън, зърнеше златистата коса до раменете на някоя жена, усещаше как сърцето му се качва в гърлото. Диреше с очи деликатния нос, зелените очи и грациозната й походка. Понякога заставаше пред пекарната и се правеше, че я чака.

Трябваше да я намери, нищо че се бе измъкнала във Филаделфия. Хората оставяха следи. Хартията оставяше следи. Във Филаделфия тя беше използвала фалшиво име и фалшив номер на социална осигуровка, но не можеше да продължава така вечно, освен ако не искаше да продължи да живее в евтини хотели и да сменя работата си през няколко седмици. До този момент обаче Ерин не бе използвала номера на собствената си социална осигуровка. Полицай от друг участък, който имаше необходимите връзки, направи проверка. Той единствен знаеше, че Ерин го е напуснала, но си държеше устата затворена, защото Кевин пък знаеше за връзката му с непълнолетната бавачка на децата му. Кевин се чувстваше омърсен винаги, когато се налагаше да разговаря с него, понеже този тип беше перверзник и мястото му беше в затвора, тъй като в Библията пишеше: не прелюбодействай. Но в момента се нуждаеше от него, защото онзи можеше да намери Ерин и да я доведе у дома. Мъжът и жената трябва да бъдат заедно, защото са се врекли пред Бога и пред семействата си.

Беше сигурен, че ще я намери през март, после също толкова уверен, че тя ще се появи през април. Не се съмняваше, че името й ще изскочи отнякъде през май, но къщата си оставаше празна. Вече беше юни, мислите му бяха накъсани и понякога той просто действаше машинално. Трудно му беше да се съсредоточи, водката явно не помагаше, а и се налагаше да лъже Кофи и Рамирес и да се дърпа настрани, докато те клюкарстват.

Едно нещо обаче знаеше със сигурност: тя вече не бягаше. Не би се местила и не би сменяла работата си непрекъснато. Не беше такава. Обичаше красивите неща и й харесваше да се обгражда с тях. Което означаваше, че използва чужда самоличност. Освен ако не искаше непрекъснато да живее като беглец, й трябваше истински акт за раждане и истински номер на социална осигуровка — в днешно време работодателите изискват документ за самоличност. Но как беше успяла да си присвои самоличността на друг човек? Кевин знаеше, че най-често се намира някой починал неотдавна и се присвоява самоличността му. Първата част беше възможна, дори и само заради честите посещения на Ерин в библиотеката. Представяше си я как разглежда некролозите на микрофилм и си търси подходящо име. Беше кроила тайни планове в библиотеката, преструвайки се, че оглежда рафтовете с книги, и то при положение че той беше намирал време в натоварения си график, за да я кара там. Беше проявил към нея доброта, а тя му отвръщаше с предателство — направо излизаше от кожата си, като си помислеше как му се е надсмивала. Толкова се гневеше, докато си представяше тези неща, че строши с чук порцелановия сервиз, който им беше сватбен подарък. След като изпусна парата, вече можеше да се съсредоточи над онова, което имаше да прави. През целия март и април прекара часове наред в библиотеката, както сигурно беше постъпила и тя, опитвайки да си осигури нова самоличност. Но дори ако си беше намерила име, как се бе снабдила с документа? Къде беше сега? И защо не се беше прибрала у дома?

Ето тези въпроси го тормозеха и понякога толкова го объркваха, че Кевин плачеше, защото тя му липсваше, копнееше Ерин да се прибере у дома, мразеше да е сам… Друг път обаче мисълта, че го е напуснала, му напомняше колко е себична и направо му идеше да я убие.

Юли настъпи с драконовско дихание: горещ и влажен, а хоризонтът трептеше като далечен мираж. Празничният уикенд отмина и започна нова седмица. Климатикът в дома му се беше повредил, а Кевин не звънна на техника. Всяка сутрин отиваше на работа с главоболие. След процес на проба и грешка беше установил, че водката му действа по-добре от тиленола, но болката неизменно пулсираше в слепоочието му. Престана да ходи в библиотеката, а когато Кофи и Рамирес го попитаха пак за жена му, отговори, че тя е добре, но не добави нищо повече и смени темата. Дадоха му нов партньор, Тод Ванърти, който току-що беше получил повишение. Нямаше нищо против Кевин да задава повечето въпроси, докато разпитват свидетели или жертви, което напълно устройваше и самия Кевин.

Кевин му обясни, че почти винаги жертвата познава убиеца. Но невинаги познанството е очевидно. В края на първата им седмица като екип ги повикаха в апартамент на няма и три пресечки от участъка, където намериха десетгодишно момче, умряло от огнестрелна рана. Стрелецът се оказа неотдавна пристигнал от Гърция емигрант, който, докато празнувал победата на националния си отбор по футбол, стрелял с пистолета си към пода. Куршумът минал през тавана на долния апартамент и убил момчето, докато си отхапвало парче пица. Куршумът проникнал през темето му и детето се строполило по лице върху пицата. Когато го видяха, по челото му имаше размазано сирене и доматен сос. Майка му пищя и плака цели два часа и се опита да се нахвърли на гърка, докато го смъкваха с белезници надолу по стълбите. Накрая жената се свлече на стълбищната площадка и се наложи да извикат линейка.

След края на смяната си Кевин и Тод отидоха в един бар и Тод се престори, че би могъл да забрави какво е видял, но изпи три бири за по-малко от петнайсет минути. Разказа на Кевин, че веднъж се е провалил на изпита си за детектив, но после го издържал. Кевин пи водка, но понеже партньорът му беше с него, каза на бармана да добави и малко сок от боровинки.

Беше полицейски бар. Много ченгета, ниски цени, приглушени светлини и жени, които обичат да излизат с полицаи. Барманът позволяваше на клиентите да пушат въпреки законовата забрана, понеже повечето бяха пушачи. Тод не бе женен и често идваше тук. Кевин не бе посещавал бара досега и не беше сигурен, че мястото му харесва, но не му се прибираше у дома.

Тод отиде до тоалетната, а щом се върна, се приведе към Кевин:

— Мисля, че онези двете в края на бара ни бройкат.

Кевин се обърна. Жените бяха към трийсетте, като него. Брюнетката забеляза, че той ги гледа, и се обърна към червенокосата си приятелка.

— Жалко, че си женен, нали? Хващат окото.

Всъщност са доста захабени, помисли си Кевин. Не бяха като Ерин, която имаше чиста кожа и ухаеше на лимон, на мента и на парфюма, който той й купи за Коледа.

— Иди си поговори с тях, ако искаш — насърчи Кевин партньора си.

— Май ще отида.

Тод си поръча още една бира, приближи се до другия край на бара и се усмихна. Сигурно беше подметнал някоя глупост, обаче жените се засмяха. Кевин си поръча двойна водка без боровинков сок и се загледа към отражението им в огледалото. Брюнетката срещна погледа му, но той не се извърна. След десет минути тя се приближи и седна на високото столче, на което преди беше седял Тод.

— Не си много разговорлив тази вечер, така ли? — попита го жената.

— Не ме бива по светските разговори.

Брюнетката се замисли над думите му.

— Аз съм Амбър — представи се тя.

— Кевин — отговори той и не знаеше какво повече да каже. Отпи от напитката си, която му се стори страшно водниста.

Брюнетката се наведе към него. Миришеше на мускус, не на лимон и на мента.

— Тод каза, че двамата работите в отдел „Убийства“.

— Така е.

— Тежко ли е?

— Понякога.

Кевин допи питието си и вдигна чаша. Барманът му донесе пълна.

— А ти какво работиш?

— Секретарка съм в пекарната на брат си. Той прави хляб и тестени изделия за ресторанти.

— Звучи интересно.

Тя се усмихна скептично.

— Не звучи интересно и не е, но все някак трябва да си плащам сметките.

Зъбите й се бялнаха в полумрака.

— Не съм те виждала тук друг път.

— Тод ме доведе.

Тя кимна към партньора му и каза:

— Него съм го виждала. Мята се на всяка фуста, която още диша. Даже това с дишането не е задължително. Приятелката ми много обича да идва тук, но на мен не ми харесва. Идвам заради нея.

Кевин кимна и се размърда на стола си. Зачуди се дали Кофи и Рамирес идват в бара.

— Отегчавам ли те? — попита тя. — Мога да те оставя сам, ако предпочиташ.

— Не ме отегчаваш.

Жената отметна косата си и Кевин забеляза, че е по-хубава, отколкото му се беше сторило отначало.

— Искаш ли да ме почерпиш? — предложи тя.

— Какво ще пиеш?

— „Космополитън“ — отговори жената и Кевин направи знак на бармана.

Коктейлът тутакси пристигна.

— Не ме бива много в тия работи — призна Кевин.

— В кои работи?

— В тия.

— Само си говорим. И се справяш добре.

— Женен съм.

— Знам — усмихна се тя. — Видях халката.

— И това не те притеснява?

— Само си говорим, нали ти казах.

Жената прокара пръст по ръба на чашата си и той видя как на върха му се събира влага.

— Жена ти знае ли, че си тук?

— Жена ми е извън града — отговори. — Приятелката й е болна и тя й помага.

— И ти реши да отидеш на бар и да си свалиш някоя мадама, така ли?

— Не съм такъв — отговори напрегнато Кевин. — Обичам жена си.

— И би трябвало. Нали си се оженил за нея!

Пиеше му се още една водка, но не искаше да си поръчва пред нея, понеже веднъж вече го беше направил. Тя обаче сякаш прочете мислите му, даде знак на бармана и той му донесе пълна чаша. Кевин отпи голяма глътка, все още убеден, че питието е някак воднисто.

— Имаш ли нещо против, че ти поръчах? — попита жената.

— Не, нямам.

Тя впери поглед в него със знойно изражение.

— По-добре да не признаваш пред жена си, че си идвал тук.

— Защо? — попита той.

— Твърде си хубав за такова заведение. Не се знае кой може да ти налети.

— Ти налиташ ли ми?

— Ще се обидиш ли, ако призная, че е така? — отговори тя, след като се позамисли за миг.

Кевин бавно завъртя чашата си върху бара:

— Не, няма да се обидя.

След като пиха и флиртуваха още два часа, се озоваха в нейното жилище. Амбър разбираше желанието му за дискретност, затова му беше дала своя адрес. След като тя и приятелката й си тръгнаха, Кевин остана в бара с Тод още половин час и после му каза, че трябва да се прибере, за да се обади на Ерин.

Докато шофираше, виждаше доста замъглено. В мислите му цареше безпорядък, макар все пак да съзнаваше, че кара на зигзаг, но беше добър детектив и дори да го спрат, нямаше да го арестуват, понеже ченгетата не арестуват ченгета… Пък и какво толкова, само няколко питиета…

Амбър живееше на няколко пресечки от бара. Кевин почука на вратата и тя му отвори гола, увита само с един чаршаф. Той я целуна, занесе я в спалнята и усети пръстите й да разкопчават ризата му. Положи я върху леглото, съблече се и загаси лампата, защото не искаше нищо да му напомня, че изневерява на жена си. Прелюбодеянието беше грях и сега, когато вече беше тук, Кевин не искаше да прави секс с тази жена, но беше пиян, погледът му бе помътен, тя беше гола под чаршафа и всичко беше толкова объркващо…

Тя не беше като Ерин. Тялото й беше различно, формите й бяха различни, мирисът й беше различен. Имаше пикантна, почти животинска миризма, ръцете й се движеха прекалено много, всичко у Амбър беше ново и не му харесваше, обаче не можеше и да спре. Чуваше я да повтаря името му и да говори мръсотии и му идеше да й кресне да мълчи, за да може той да си мисли за Ерин, само че му беше трудно да се съсредоточи, толкова объркващо беше всичко.

Стисна ръцете й и я чу как изстена и каза:

— Не толкова силно!

Кевин отслаби хватката си, но после отново стисна ръцете й, понеже така му се искаше, и този път тя не се възпротиви. Той се замисли за Ерин: къде е, дали е добре, колко много му липсва…

Не биваше да удря Ерин, тя беше мила и добра и не заслужаваше да я удря или да я рита. Той беше виновен, че си бе отишла. Беше я прогонил, въпреки че я обичаше. Търси я, но не успя да я открие, ходи чак до Филаделфия, а сега беше с жена на име Амбър, която не знаеше къде да дене ръцете си, издаваше странни звуци и цялото преживяване му се струваше съвсем не както трябва.

Когато приключиха, на него не му се оставаше. Стана от леглото и започна да се облича. Амбър запали лампата и седна в леглото. Само като я погледна, отново си спомни, че тя не е Ерин, и изведнъж коремът му се сви. В Библията пишеше, че който извърши прелюбодеяние, е пълен глупак, защото унищожава собствената си душа.

Трябваше да се махне от Амбър. Не проумяваше защо изобщо е дошъл и докато я гледаше, коремът му се сви на топка.

— Добре ли си? — попита тя.

— Нямам работа тук — отговори той. — Не трябваше да идвам.

— Вече е малко късно.

— Трябва да тръгвам.

— Просто така?

— Женен съм — напомни й той.

— Знам — увери го тя с усмивка на досада. — Всичко е наред.

— Не, не е — възрази той, облече се, излезе от апартамента, спусна се бегом по стълбите и скочи в колата си. Подкара бързо, но без да лъкатуши, тъй като вината обостряше всичките му сетива.

Добра се до вкъщи, видя, че у семейство Фелдман свети, и беше сигурен, че ще надникнат, щом чуят колата му да спира на алеята. Семейство Фелдман бяха лоши съседи, никога не му махаха за поздрав и не пускаха децата да припарят до моравата им. Те щяха да надушат какво е направил, понеже бяха лоши хора, той също беше направил нещо лошо, а краставите магарета винаги се надушват.

Когато влезе вътре, имаше нужда от питие, но му се гадеше дори само от мисълта за водка, а мислите му трескаво препускаха. Беше изневерил на жена си, а в Библията пишеше, че безчестието му няма да се заглади. Беше нарушил една от Божите заповеди, беше престъпил клетвата си към Ерин и знаеше, че истината ще излезе на бял свят. Амбър знаеше, Тод знаеше, семейство Фелдман знаеха и щяха да кажат на някого, който щеше да каже на някой друг и Ерин щеше да разбере какво е сторил. Кевин закрачи из дневната, дишайки учестено, знаеше, че няма да може да обясни на Ерин така, че да го разбере. Тя му беше съпруга и никога нямаше да му прости. Щеше да му се разсърди и да го изпрати да спи на дивана, а на сутринта щеше да го гледа разочаровано, защото той беше грешник и тя повече никога нямаше да му има доверие. Той потръпна и му се догади. Беше спал с друга жена, а Библията съветваше човек да умъртви земните си членове, сиреч пороците: блудство, нечистота, страст, похот. Всичко беше толкова объркващо, че му се искаше да престане да мисли, но не можеше. Искаше да се напие, но не можеше и имаше усещането, че Ерин най-неочаквано ще цъфне на вратата.

Къщата беше разхвърляна и мръсна, а Ерин щеше да разбере какво е направил — макар мислите му да бяха хаотични, съзнаваше, че тези две неща са свързани. Обикаляше стаята като обезумял. Мръсотията и изневярата бяха свързани, изневярата беше нещо мръсно и Ерин щеше да разбере, че той й е изневерил, защото къщата беше мръсна, а двете неща вървят ръка за ръка. Изведнъж Кевин се закова на място, устреми се към кухнята и измъкна торба за смет под мивката. Върна се в дневната, коленичи и започна да пълни торбата с празните кутии от храна за вкъщи, със списания, пластмасови съдове, празни бутилки от водка и кутии от пица. Беше доста след полунощ, но на сутринта не беше на работа, затова вместо да си легне, той почисти къщата, изми съдовете и пусна прахосмукачката, която беше купил за Ерин. Почисти, за да не разбере тя, понеже прекрасно знаеше, че изневярата и мръсотията вървят ръка за ръка. Напъха мръсните дрехи в пералнята, после ги навря в сушилнята и ги сгъна, докато переше и сушеше следващата партида. Слънцето изгря, а Кевин свали възглавниците от дивана и смука с прахосмукачката, докато не остана нито трошица. Докато работеше, току поглеждаше през прозореца, знаеше, че Ерин ще се прибере всеки момент. Изтърка тоалетната, изтри петната от храна по хладилника и изми линолеума с мокър парцал. Утрото напредна. Кевин изпра чаршафите, дръпна завесите и избърса праха от рамката на сватбената им снимка. Окоси моравата, изхвърли излишната трева в кофата за смет и когато приключи, отиде на пазар: взе пуйка, шунка, дижонска горчица и пресен ръжен хляб от пекарната. Купи цветя и ги подреди на масата. Сложи и свещи. Когато приключи, едва дишаше от умора. Наля си ледена водка във висока чаша, седна на масата в кухнята и зачака Ерин. Беше щастлив, понеже беше почистил къщата, следователно Ерин никога нямаше да узнае какво е направил и двамата щяха да имат брака, който винаги са искали. Щяха да си вярват един на друг и да бъдат щастливи, а той щеше да я обича вечно и никога повече да не й изневерява — та защо му е да прави нещо толкова отвратително, за бога?

27

Кейти получи шофьорска книжка през втората седмица на юли. В дните преди изпита й Алекс редовно я водеше да кормува и макар тя да се попритесни преди теста, получи почти максималния брой точки. Шофьорската й книжка пристигна по пощата след броени дни и когато Кейти отвори плика, направо свят й се зави. До снимката й пишеше име, което изобщо не беше нейно, но според щата Северна Каролина тя си беше реална личност колкото всеки друг местен жител.

Вечерта Алекс я заведе на вечеря в Уилмингтън. След това се разхождаха по улиците на града, хванати за ръце, и разглеждаха магазините. От време на време тя улавяше развеселения му поглед.

— Какво? — попита го най-накрая.

— Просто си мислех, че изобщо не изглеждаш като Ерин. Изглеждаш си като Кейти.

— Би трябвало да изглеждам като Кейти — отговори тя. — Това ми е името, имам си и шофьорска книжка за доказателство.

— Знам, сега ти трябва само кола.

— Че за какво ми е кола? — сви рамене тя. — Градчето е малко и си имам велосипед. А когато вали, познавам човек, който охотно ме кара където се налага. Все едно си имам личен шофьор.

— Така ли?

— Аха. Сигурна съм, че ако го помоля, дори ще ми заеме колата си. Въртя го на малкото си пръстче.

Алекс изви вежди.

— Май е доста мекушав.

— Не, става — подразни го тя. — Отначало ми се стори малко отчаян — все ми пробутваше безплатно някакви неща, но накрая свикнах.

— Златно сърце имаш ти.

— Очевидно. Аз съм една на милион.

Той се засмя.

— Струва ми се, че най-сетне излизаш от черупката си и започвам да опознавам истинската ти същност.

Тя мина мълчаливо няколко крачки, после спря и го погледна:

— Повече от всички останали.

— Знам — придърпа я той към себе си. — И тъкмо затова си мисля, че сме създадени един за друг.

Макар че в магазина беше оживено както обикновено, Алекс си взе отпуск за пръв път от доста време и прекарваше повечето следобеди с Кейти и с децата, наслаждавайки се на ленивите летни дни, както не бе правил от дете. Ловеше риба с Джош, строеше къщи за кукли с Кристен и заведе Кейти на джаз фестивал в Мъртъл Бийч. Когато се развихриха светулките, двамата наловиха десетки с мрежи и ги затвориха в буркан. По-късно същата вечер съзерцаваха загадъчното сияние със смесица от почуда и очарование, докато най-накрая Алекс не отвори капака.

Караха велосипеди, ходеха на кино, а когато Кейти не работеше вечер, той обичаше да пали скарата. Децата хапваха и после плуваха в потока чак до мръкнало. След като малките се изкъпеха и си легнеха, Алекс и Кейти седяха на малкия пристан зад магазина, провесили крака над водата, а луната бавно прекосяваше небосклона. Пиеха вино и си бъбреха за несъществени неща, но Алекс свикна да се наслаждава на тези спокойни мигове, които прекарваха заедно.

Кристен много обичаше да прекарва времето си с Кейти. Докато се разхождаха четиримата, момиченцето често се пресягаше да я хване за ръката, а случеше ли се да падне на детската площадка, хукваше да търси утеха при нея. Макар че Алекс се радваше на тези признаци, винаги усещаше и лека тъга — те му напомняха, че никога не би могъл да даде на дъщеря си всичко, от което тя се нуждае, колкото и да се старае. Въпреки това, когато Кристен доприпкаше при него, за да попита дали може да отиде по магазините с Кейти, Алекс не можеше да й откаже. Самият той се стараеше да я води на пазар веднъж-два пъти годишно, но гледаше на това по-скоро като на родителско задължение, отколкото като на възможност за забавление. На Кейти обаче идеята явно й допадаше. Той й даваше малко пари, подаваше й ключовете за джипа и им махаше от паркинга, докато двете потегляха.

Кристен беше видимо щастлива от присъствието на Кейти, чувствата на Джош не бяха толкова очевидни. Предния ден, когато Алекс го взе от забавата край басейна на негов приятел, Джош не обели и дума нито на Кейти, нито на баща си до края на вечерта. Преди това на брега също беше доста мълчалив. Алекс знаеше, че нещо го тревожи, и предложи да си вземат въдиците, когато вече се здрачаваше. Сенките започваха да се източват върху потъмнялата вода и потокът бе притихнал и спокоен — черно огледало, в което се отразяваха бавно плъзгащите се по небето облаци.

Хвърлиха въдиците за около час, през това време небето стана виолетово и после индигово, а стръвта им образуваше кръгчета по повърхността на водата. Джош беше необичайно мълчалив. Друг път сцената би навявала покой, но в момента Алекс изпитваше мъчителното усещане, че нещо не е наред. И тъкмо когато се канеше да попита, синът му се извърна леко към него.

— Тате?

— Да?

— Понякога мислиш ли за мама?

— Непрекъснато.

— И аз мисля за нея — кимна Джош.

— И би трябвало. Тя много ви обичаше. За какво по-конкретно си мислиш?

— Помня как ни правеше курабийки и ми позволи да слагам глазурата.

— И аз го помня. Цялото ти лице беше омазано с розова глазура, а тя те снима. Снимката още виси на хладилника.

— Сигурно затова си го спомням.

Джош облегна въдицата в скута си.

— Тя липсва ли ти?

— Разбира се. Много я обичах — отговори Алекс, гледайки го право в очите. — Какво има, Джош?

— Вчера на забавата… — потърка носа си момчето, явно колебаейки се.

— Какво се случи?

— Повечето майки останаха през цялото време. И си говореха.

— И аз щях да остана, ако ти беше поискал.

Джош сведе поглед и в настъпилото мълчание Алекс изведнъж се досети какво премълчава момчето.

— Трябваше да остана, нали? Така постъпват родителите с децата.

Изрече го по-скоро като твърдение, не като въпрос.

— Обаче ти не ми каза, понеже щях да съм единственият баща там, нали?

Джош кимна с виновно изражение.

— Не се сърди.

Алекс обгърна с ръка раменете на сина си.

— Не се сърдя.

— Сигурен ли си?

— Напълно. Как може да ти се сърдя за такова нещо?

— Според теб мама щеше ли да остане?

— Разбира се. За нищо на света не би го пропуснала.

В далечния край на потока скокна кефал и вълничките се понесоха към тях.

— Какво правиш, когато излизаш с госпожица Кейти? — попита Джош.

Алекс се поразмърда неловко.

— Ами същото, което правихме днес на брега. Хапваме, разговаряме и понякога се разхождаме.

— Напоследък прекарваш много време с нея.

— Да.

Джош се замисли.

— За какво си говорите?

— За най-обикновени работи — наклони глава Алекс и продължи: — Говорим и за вас двамата със сестра ти.

— И какво по-точно?

— Колко ни е забавно с вас, колко добре се справяш в училище, колко чиста поддържате стаята си.

— Ще й кажеш ли, че не съм те предупредил, че трябва да останеш на забавата?

— Искаш ли да й кажа?

— Не — отговори Джош.

— Тогава няма.

— Обещаваш ли? Понеже не искам тя да ми се сърди.

Алекс вдигна длан:

— Честна дума. Но за твое сведение, тя не би ти се разсърдила. Смята, че си страхотно дете.

Джош се поизправи и започна да навива кордата на въдицата си.

— Добре, защото според мен и нея доста си я бива.

След разговора си с Джош Алекс не бе мигнал цяла нощ. Взираше се в снимката на Карли в спалнята си и изпи три бири вечерта.

Кристен И Кейти се върнаха развълнувани и въодушевени, докато му показваха какви дрехи са купили. За негово учудване Кейти върна почти половината пари с обяснението, че много я бива да пазарува на разпродажби. Алекс седна на дивана, а Кристен му направи модно ревю — демонстрираше една дреха, след това хлътваше обратно в стаята и се връщаше, облечена с нещо съвсем различно. Дори Джош, който обикновено не даваше пет пари за такива неща, остави играта си и когато Кристен излезе от стаята си, се приближи към Кейти.

— Може ли и мен да заведеш по магазините? — попита той почти шепнешком. — Понеже имам нужда от няколко ризи и други неща.

След това Алекс поръча китайска храна и всички се настаниха около масата, похапваха и се смееха. В един момент Кейти извади от чантата си кожена лента за ръка и се обърна към Джош:

— Много ми хареса и я взех — каза тя и му я подаде.

Изненадата му бе заменена от удоволствие, след като си я сложи, и Алекс забеляза как до края на вечерта той непрекъснато стрелка Кейти с поглед.

Странно, но точно в такива вечери Карли му липсваше най-много. Не бяха преживявали такива мигове като семейство — когато тя почина, децата бяха твърде малки — но на Алекс никак не му беше трудно да си я представи на масата.

Вероятно по тази причина не успя да заспи много след като Кейти се прибра у дома, а Джош и Кристен спяха в леглата си. Отметна завивките, отиде в дрешника и отвори сейфа, който беше поставил преди няколко години. Вътре държеше важни финансови и застрахователни документи, натрупани до ценните реликви от брака му. Карли ги беше събирала: снимки от медения им месец, четирилистна детелина, която бяха намерили по време на почивката си във Ванкувър, сватбения й букет от божури и калии, снимки от ултразвука на Кристен и Джош в утробата й и дрешките, с които децата бяха изписани от родилния дом. Вещите бяха свързани с много спомени и емоции, а след смъртта на Карли Алекс не бе добавил нищо към сейфа, само писмата, които му беше писала тя. Едното беше адресирано до него. Второто обаче нямаше име на подател и си остана неотворено. Той не можеше да го отвори — обещанието си е обещание.

Извади писмото, което беше чел стотици пъти, и остави другото в сейфа. Не знаеше нищо за писмата, докато тя не му подаде пликовете по-малко от седмица преди смъртта си. Вече беше прикована към леглото и можеше да приема само течности. Когато я носеше до тоалетната, я усещаше лека като перце, сякаш по някакъв начин тялото й беше станало кухо. През последните съзнателни часове от живота й той тихичко седеше до нея. Обикновено тя заспиваше след броени минути, но Алекс не откъсваше поглед от лицето й и хем не излизаше, да не би да има нужда от него, хем се притесняваше, че е до нея и я лишава от покой. В деня, когато му даде пликовете, той видя как те се появяват изпод завивката й сякаш по силата на някакво вълшебство. Едва по-късно разбра, че тя ги е написала два месеца по-рано и ги е поверила на майка си.

Сега Алекс отвори плика и извади писмото, което многократно бе чел. Беше написано на жълта хартия, каквато обикновено използват юристите. Вдигна листа до носа си и усети аромата на лосиона, който Карли често използваше. Спомни си своята изненада и нейния поглед, който молеше за разбиране.

— Искаш да прочета това първо, така ли? — беше попитал, сочейки писмото, на което пишеше неговото име, и тя леко кимна. После Карли се отпусна, когато той извади писмото, и главата й потъна във възглавницата.

„Скъпи мой Алекс,

Някои сънища, които ни посещават, ни преизпълват и след като се събудим, заради такива сънища си струва да живее човек. Ти, любими мой съпруже, си такъв сън, и ми е много мъчно, че се налага да изразя с думи какво изпитвам към теб.

Пиша това писмо сега, докато все още мога, но не съм сигурна, че ще успея да изразя каквото искам да кажа. Не съм писателка, а и в момента думите ми се струват толкова недостатъчни. Как да опиша колко те обичам? Възможно ли е изобщо да опишеш такава любов? Не знам, но ето че седя тук с писалка в ръка и съзнавам, че трябва да опитам.

Знам колко обичаш да разказваш, че съм се правила на труднодостъпна, но когато си припомням вечерта на запознанството ни, ми се струва, че още тогава съм проумяла, че сме създадени един за друг. Помня ясно онази нощ точно както помня докосването на ръката ти и всяка подробност от облачния следобед на плажа, когато падна на колене и ми предложи да се омъжа за теб. Преди да се появиш в живота ми, не си давах сметка колко много неща пропускам. Не подозирах, че едно докосване може да означава толкова много, че едно изражение може да бъде толкова красноречиво. Не съм знаела, че дъхът ми може да спре от една целувка. Ти си и винаги си бил мечтаният съпруг. Ти си мил, силен, грижовен и умен, винаги успяваш да повдигнеш духа ми и си по-добър баща, отколкото подозираш. Умееш да общуваш с децата, да спечелиш доверието им и не мога да ти опиша радостта си, когато те виждам как ги прегръщаш, щом заспят на рамото ти.

Животът ми стана безкрайно по-хубав, откакто теб те има в него. И точно затова ми е толкова трудно, затова сякаш не намирам нужните думи. Ужасявам се, че всичко това скоро ще приключи. Но се боя не само за себе си, боя се за теб и за децата ни. Сърцето ми се къса при мисълта, че ще ви причиня такава скръб, но нищо друго не ми остава, освен да ти напомня защо се влюбих в теб и да помоля за прошка, че ще нараня така теб и красивите ни деца. Боли ме, като си помисля, че любовта ти към мен ще бъде причина и за толкова много мъка.

Обаче искрено вярвам, че любовта не само наранява, а и лекува… и точно затова прилагам още едно писмо.

Моля те, не го чети. Не е за теб, нито за семействата или за приятелите ни. Съмнявам се, че някой от нас познава жената, на която в крайна сметка ще дадеш това писмо. Разбираш ли, то е за тази, която ще те излекува, за жената, която ще възстанови целостта ти.

Знам, че в момента не можеш да си го представиш. Трябва да минат месеци и дори години, но в крайна сметка ще дадеш това писмо на друга жена. Довери се на инстинкта си точно както направих аз онази първа вечер, когато ти се доближи до мен. Ще разбереш кога и къде да го направиш, точно както ще познаеш и коя жена го заслужава. И когато това стане, повярвай на думите ми, отнякъде аз ще ви наблюдавам с усмивка.

С обич:

Карли“

След като прочете писмото отново, Алекс го пъхна обратно в плика и го прибра в сейфа. Отвън небето бе покрито с огрени от луната облаци и цялото сияеше тайнствено. Той вдигна поглед нагоре, мислейки за Карли и за Кейти. Карли го съветваше да се довери на инстинкта си и че ще разбере какво да прави с писмото.

И изведнъж си даде сметка, че тя е била съвсем права — е, поне наполовина. Алекс знаеше, че иска да даде писмото на Кейти. Просто не беше сигурен дали тя е готова да го получи.

28

— Здрасти, Кевин! — махна му Бил. — Би ли дошъл в кабинета ми за минутка?

Кевин беше почти до бюрото си и Кофи и Рамирес го проследиха с поглед. Новият му партньор вече седеше на мястото си и го удостои с вяла усмивка, която бързо изчезна още преди Тод рязко да се извърне.

Главата на Кевин пулсираше и никак не му се говореше с Бил рано сутринта, но не се тревожеше. Биваше го със свидетелите и жертвите, познаваше кога престъпниците лъжат, беше извършил многобройни арести и извършителите на престъпленията бяха осъдени.

Бил му посочи стола и макар на Кевин да не му се сядаше, седна и се запита защо Бил го кани, след като обикновено разговаряха прави. Слепоочието го болеше, все едно някой беше забил молив там. Известно време Бил просто се взираше в него. После стана, затвори вратата и приседна на крайчеца на бюрото си.

— Как си, Кевин?

— Добре съм — отговори той. Искаше му се да затвори очи, та болката да отслабне, но си личеше, че Бил го наблюдава изпитателно. — Какво има?

Шефът му скръсти ръце.

— Повиках те, понеже получихме оплакване срещу теб.

— Какво оплакване?

— Работата е сериозна, Кевин. От Вътрешния отдел са се заели, така че от този момент си временно отстранен от длъжност.

Думите звучаха объркано, напълно лишени от смисъл, поне отначало, но когато успя да се съсредоточи и се вгледа в изражението на Бил, на Кевин му се искаше да не беше изпил толкова водка и да не се бе събудил с главоболие.

— Какви ги говориш?

Бил вдигна няколко листа от бюрото си:

— Убийството на Гейтс. Момченцето, улучено от куршум през пода? В началото на месеца?

— Помня го — отговори Кевин. — По челото му имаше сос за пица.

— Моля?

Кевин примигна.

— Момчето. Така го намерихме. Беше ужасно. Здравата поразтърси Тод.

Бил набърчи чело.

— Повикали са линейка — каза той.

Кевин вдиша и издиша. Съсредоточи се.

— Беше за майката. Беше много разстроена и опита да се нахвърли на гърка, който беше стрелял. Сборичкаха се и тя падна по стълбите. Веднага се намесихме и… доколкото знам, незабавно я откараха в болницата.

Бил продължаваше да се взира в него и най-накрая остави листовете настрани.

— Ти си разговарял с нея преди това, нали?

— Помъчих се… тя беше в истерия. Опитах да я успокоя, но тя направо откачи. Какво друго да ти кажа? Останалото го пише в доклада.

Бил се пресегна към листовете върху бюрото си.

— Знам какво си написал, обаче жената твърди, че си й казал да бутне негодника по стълбите.

— Моля?

Бил се зачете в листовете.

— Твърди, че си говорил за Бог и си казал: „Този човек е грешник и заслужава да бъде наказан, понеже в Библията е казано: не убивай“. Освен това си й казал, че онзи най-вероятно ще получи условна присъда, въпреки че е убил момчето, затова тя трябва да вземе нещата в свои ръце. Защото грешниците заслужават наказание. Да ти звучи познато?

Кевин усети как кръвта се качи в бузите му.

— Това е нелепо — каза той. — Знаеш, че тя лъже, нали?

Очакваше Бил веднага да се съгласи с него, да изрази увереност, че Вътрешният отдел ще го оправдае. Но той не го стори. Вместо това се приведе напред и попита:

— Какво точно й каза? Дословно.

— Нищо не съм й казал. Попитах я какво се е случило, тя ми разказа, огледах дупката в тавана, качих се горе, арестувах съседа и той си призна, че е стрелял. Закопчах го и тръгнах да го водя надолу по стълбите, а тя изневиделица го нападна.

Бил мълчеше, приковал поглед върху Кевин.

— И не си й казвал нищо за грях?

— Не.

Бил вдигна листа, от който четеше.

— Никога не си казал: „… отмъщението е мое. Аз ще отплатя, казва Господ“.

— Не.

— Нищо от това не ти звучи познато, така ли?

Кевин усети как гневът му се надига, но се постара да се успокои.

— Нищо. Пълни лъжи. Знаеш какви са хората. Тя сигурно иска да съди общината, за да изкопчи тлъсто обезщетение.

Мускулчето на челюстта на Бил потръпна. Мина доста време, преди отново да продума:

— Беше ли пил, преди да разговаряш с жената?

— Не знам как ти хрумна. Не. Аз не правя така. Не бих го направил. Знаеш как работя. Аз съм добър детектив. — Кевин протегна ръце почти заслепен от пулсиращата болка в главата си. — Стига, Бил. Работим заедно от години.

— Затова разговарям с теб, вместо да те уволня. През последните месеци не си на себе си. Носят се слухове.

— Какви слухове?

— Че идваш пиян на работа.

— Не е вярно.

— Значи ако те проверя с дрегера, нищо няма да отчете, така ли?

Кевин чуваше как сърцето му блъска в гърдите. Умееше да лъже, биваше го в това, но сега положи специално старание гласът му да звучи спокойно:

— Снощи окъснях с един приятел и пийнахме. Може и да има алкохол в кръвта ми, но не съм пиян, не съм пил и преди да дойда на работа тази сутрин. Нито в онзи ден. Нито когато и да било.

Бил впери поглед в него.

— Кажи ми какво става с Ерин.

— Вече ти казах. Помага на своя приятелка в Манчестър. Преди няколко седмици ходихме заедно на Кейп Код.

— Казал си на Кофи, че сте ходили с нея в някакъв ресторант в Провинстаун, но заведението е затворено от шест месеца, освен това изобщо не си се регистрирал в пансиона, който си споменал. Никой не е виждал и чувал Ерин от месеци.

Кевин усети как кръвта нахлува в главата му и как пулсиращата болка се засилва.

— Проверявал си ме, така ли?

— Пиеш в работно време и ме лъжеш.

— Не съм…

— Престани да ме лъжеш! — кресна внезапно капитанът. — Оттук ми миришеш на алкохол! — гневно припламнаха очите му. — От този момент се смятай за отстранен. Мини през „Личен състав“, преди да отидеш във Вътрешния отдел. Остави пистолета и значката си на бюрото ми и си върви.

— За колко време? — успя да попита дрезгаво Кевин.

— В момента отстраняването е най-малкият ти проблем.

— Да знаеш обаче, че нищо не съм казвал на онази жена.

— Чули са те! — кресна Бил. — Партньорът ти, патологът, криминолозите, приятелят й.

Капитанът млъкна и видимо положи огромно усилие да се овладее.

— Всички са те чули — отсече той накрая и Кевин усети, че губи контрол над всичко и че за това е виновна Ерин.

29

Дойде август и Алекс и Кейти се наслаждаваха на горещите и лениви летни дни, които прекарваха заедно, но децата започваха да се отегчават. Искаше им се да направят нещо необикновено, затова Алекс заведе нея и хлапетата да гледат маймунското родео в Уилмингтън. За огромно учудване на Кейти мероприятието се оказа точно такова, каквото звучеше: маймуни, облечени с каубойски дрехи, яздиха кучета и насочваха стада овце почти цял час, преди да започнат фойерверки, съперничещи на илюминациите по случай националния празник. На излизане тя се обърна към него и се усмихна:

— Това е най-откаченото нещо, което съм виждала.

— Сигурно си смятала, че ние, южняците, сме адски некултурни.

Тя се засмя:

— Как изобщо на хората им хрумват такива неща?

— Нямам представа, но се радвам, че дойдохме. Шоуто е в града само за няколко дни.

Алекс огледа паркинга за колата си.

— Да, представям си колко празен щеше да е животът ми, ако не бях видяла как маймуни яздят кучета.

— На децата им хареса! — възрази Алекс.

— Да, много им хареса — съгласи се Кейти. — Не знам обаче дали на маймуните им хареса. Не ми изглеждаха никак доволни.

Алекс я погледна с присвити очи.

— Май не бих могъл да позная дали една маймуна е доволна или не.

— И аз това искам да кажа — отвърна тя.

— Ей, аз какво съм виновен, че има още цял месец до началото на учебната година, а идеите ми за интересни детски занимания се изчерпаха.

— Не е задължително всеки ден да правят нещо специално.

— Знам. Те и не правят. Обаче не ми се иска и само да гледат телевизия.

— Децата ти не гледат само телевизия.

— Понеже ги водя на маймунско родео.

— А следващата седмица?

— Фасулска работа — в града ще има карнавал и лунапарк. От онези, пътуващите.

— Коремът ми се свива от такива неща — призна тя с усмивка.

— Обаче децата са луди по тях. Което ме подсеща — на работа ли си другата събота?

— Не съм сигурна, защо?

— Може да не се возиш на атракциите, ако не желаеш, но искам да те помоля за услуга.

— Каква?

— Надявам се да можеш гледаш децата вечерта. Дъщерята на Джойс каца в Роли и Джойс ме помоли да отида на летището да я взема. Тя не обича момичето да шофира нощем.

— С удоволствие ще ги гледам.

— Трябва да е у дома, за да си легнат навреме.

— У вас ли? — погледна го тя. — Не съм идвала у вас.

— Да, обаче…

Алекс явно не знаеше какво да каже, но Кейти го спаси с усмивка:

— Няма проблем. Звучи забавно. Може да изгледаме някой филм и да хапнем пуканки.

Той направи мълчаливо няколко крачки и после попита:

— Някога искала ли си да си родиш деца?

— Не съм сигурна — поколеба се Кейти. — Не съм го обмисляла сериозно.

— Никога?

Тя поклати глава:

— В Атлантик Сити бях твърде млада, с Кевин тази мисъл просто ми беше непоносима, а през последните месеци съвсем други неща занимаваха мислите ми.

— Но ако трябва да се замислиш? — настоя той.

— Все още не знам. Мисля, че зависи от много неща.

— Например?

— Например дали съм омъжена. А както знаеш, не мога да се омъжа.

— Ерин не може да се омъжи, но Кейти вероятно може. Има си шофьорска книжка, забрави ли?

Кейти повървя мълчаливо и отговори:

— Сигурно би могла, но няма да го направи, докато не срещне подходящия човек.

Той се засмя и я прегърна през рамо.

— Знам, че работата в ресторанта на Айвън ти се е сторила съвсем подходяща в онзи момент, но замисляла ли си се за възможността да работиш нещо друго?

— Какво например?

— Не знам. Да се върнеш в колежа, да завършиш образованието си, да си намериш работа, която да обичаш?

— Защо мислиш, че не ми харесва да съм сервитьорка?

— Ами не знам — сви рамене той. — Просто бих искал да знам какво ти е интересно.

Тя се замисли.

— Като всяко друго дете като малка обичах животните и мечтаех да стана ветеринарен лекар. Но вече не е възможно да уча за това, ще отнеме твърде много време.

— Има и други начини да работиш с животни — може да дресираш маймуни за родео например.

— Съмнявам се. Не съм сигурна, че на маймуните им харесва.

— Много ги жалиш тези маймуни!

— И как не! Кой изобщо е родил тази идея, за бога!

— Поправи ме, ако греша, но те чух да се смееш.

— Не исках вие да се чувствате неудобно.

Той отново се засмя и я придърпа още по-близо. Пред тях Джош и Кристен вече се бяха облегнали на джипа, сигурно щяха да заспят още преди да пристигнат в Саутпорт.

— Така и не отговори на въпроса ми какво искаш да правиш с живота си — каза Алекс.

— Може би мечтите ми не са чак толкова големи. Може би просто искам да имам занимание.

— Това пък какво означава?

— Може би не искам работата да ме определя като личност, а просто да бъда такава, каквато съм.

Той се замисли над отговора й.

— Добре. Каква искаш да бъдеш?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Иначе нямаше да питам.

Тя спря и го погледна право в очите.

— Бих искала да бъда съпруга и майка.

Той леко се смръщи.

— Нали каза, че не си сигурна дали искаш да раждаш деца?

Тя наклони глава на една страна — не беше я виждал по-красива.

— И какво общо има това?

Децата заспаха, преди да стигнат до магистралата. Обратното пътуване не беше дълго, може би половин час, но Кейти и Алекс не искаха да рискуват да ги събудят с разговора си. Просто се държаха за ръце мълчаливо, докато пътуваха обратно за Саутпорт.

Когато Алекс спря пред къщата й, Кейти забеляза, че Джо седи на стълбите на верандата й, сякаш я очаква. Не беше сигурна, че Алекс я е разпознал в тъмното, но в този момент Кристен се размърда и той се обърна, за да провери дали не се е събудила. Кейти се наведе и го целуна.

— Може би трябва да поговоря с нея — прошепна Кейти.

— С кого? С Кристен ли?

— Със съседката ми — усмихна се Кейти и посочи неопределено през рамо. — Или по-скоро тя иска да говори с мен.

— А, добре — кимна Алекс, отмести поглед към верандата на Джо и после обратно. — Прекарах страхотна вечер.

— Аз също.

Той я целуна, преди Кейти да отвори вратата, а когато джипът потегли, тя се запъти към съседната къща. Джо й се усмихна, махна й и Кейти се поуспокои. Не бяха разговаряли от онази вечер в бара. Докато Кейти се приближаваше, Джо се изправи и застана до перилата.

— Най-напред искам да ти се извиня за начина, по който ти говорих — каза тя без всякакви предисловия. — Прекалих. Не беше редно и няма да се повтори.

Кейти се качи по стълбите към верандата, седна и й даде знак да се настани до нея на стъпалото.

— Всичко е наред. Не ти се сърдя.

— Още се чувствам ужасно — призна Джо видимо разкаяна. — Не знам какво ми стана.

— Аз знам, очевидно е. Загрижена си за него. И искаш да ги предпазиш.

— Въпреки това не биваше да ти държа такъв тон. Затова не ти си обаждах. Срамувах се и бях сигурна, че никога няма да ми простиш.

Кейти докосна ръката й.

— Искам да ти кажа, че смятам да се позадържа в Саутпорт.

— Онзи ден те видях да шофираш.

— Не е за вярване, нали? Все още не се чувствам спокойна зад волана.

— Ще се почувстваш. По-удобно е от колелото.

— Още си карам колелото всеки ден. Не мога да си позволя да си купя кола.

— Бих ти предложила да използваш моята, но пак е в сервиза. Все нещо се разваля. Май и на мен ще ми е по-добре с колело.

— Внимавай какво си пожелаваш.

— Сега звучиш като мен. — Джо кимна към пътя. — Радвам се за вас двамата с Алекс. И за децата. Ти им се отразяваш добре.

— Откъде си толкова сигурна?

— Виждам как те гледа той. И как ти гледаш всички тях.

— Доста време прекарваме заедно — подметна Кейти.

— Става дума за нещо повече — поклати глава Джо. — Струва ми се, че вие двамата сте влюбени.

Малко се сви под строгия поглед на Кейти.

— Добре де, признавам. Вие не ме виждате, обаче аз съм ви виждала как се целувате за довиждане.

— Шпионираш ли ни? — възмутено възкликна Кейти.

— Разбира се — изсумтя Джо. — С какво друго да се занимавам? Тук не се случва нищо.

Замълча и после попита:

— Обичаш го, нали?

Кейти кимна.

— Обичам и децата.

— Много се радвам — притисна Джо длани като за молитва.

— Ти познаваше ли жена му? — попита Кейти след кратко мълчание.

— Да — отвърна Джо.

Кейти зарея поглед към пътя.

— Каква беше тя? Алекс говори за нея и аз си я представям някак си…

Джо не я остави да довърши:

— Съдейки по онова, което съм виждала, тя много приличаше на теб. В хубавия смисъл. Обичаше Алекс и децата. Те бяха най-важното нещо в живота й. Това е всичко, което ти трябва да знаеш за нея.

— Тя дали щеше да ме хареса?

— Да — увери я Джо. — Сигурна съм, че щеше много да те хареса.

30

През август в Бостън беше адска жега.

Кевин смътно си спомняше, че е видял линейката пред къщата на семейство Фелдман, но не обърна сериозно внимание, понеже те бяха лоши съседи и той пет пари не даваше за тях. Едва сега осъзна, че Гладис Фелдман е починала и че от двете страни на улицата има паркирани автомобили. Беше отстранен от работа за две седмици и не обичаше пред къщата му да има паркирани автомобили, но хората бяха дошли за погребението, а той нямаше сили да ги помоли да се преместят. Откакто го бяха отстранили, рядко се бе къпал, седеше на верандата, пиеше направо от шишето и наблюдаваше как хората влизат и излизат от дома на семейство Фелдман. Знаеше, че погребението ще бъде по-късно следобед, а хората се събират в къщата, за да отидат заедно. Тълпяха се като гъски на всяко погребение. Кевин не беше разговарял с Бил, Кофи, Рамирес, Тод, Амбър и дори с родителите си. По пода в хола нямаше кутии от пица, в хладилника също нямаше остатъци от китайска храна, понеже не беше огладнявал. Водката му стигаше и Кевин се налива, докато къщата на семейство Фелдман се превърна в размазано петно. Видя на отсрещния тротоар жена, която излезе от нея, за да си запали цигара. Беше облечена с черна рокля и той се запита дали посетителката знае, че двамата Фелдман крещят на съседските деца.

Наблюдаваше жената, понеже не искаше да гледа канала за градинарство и бит по телевизията. Ерин го гледаше, обаче тя избяга във Филаделфия, прекръсти се на Ерика и изчезна, а после него го бяха отстранили от работа, само че преди това беше добър детектив.

Жената в черно допуши цигарата си, хвърли я в тревата и я настъпи. Огледа улицата и го забеляза на верандата. Поколеба се, после пресече и се запъти към него. Не я познаваше, никога не я беше виждал.

Не знаеше какво иска тя, но остави бутилката и слезе по стълбите на верандата. Жената спря на тротоара пред къщата.

— Вие ли сте Кевин Тиърни? — попита тя.

— Да — отговори той и гласът му прозвуча странно, тъй като не беше говорил от дни.

— Аз съм Карън Фелдман — представи се тя. — Родителите ми живеят отсреща. Лари и Гладис Фелдман.

Тя замълча, но понеже Кевин не каза нищо, продължи:

— Питах се дали Ерин ще дойде на погребението.

Той впери поглед в нея.

— Ерин ли? — отрони накрая.

— Да. На мама и татко им беше много приятно, когато им идваше на гости. Приготвяше им пай и понякога им помагаше с чистенето, особено след като мама се разболя. Рак на белия дроб. Беше ужасно — поклати глава тя. — Ерин тук ли е? Надявах се да се видим. Погребението е в два.

— Не, няма я. Помага на своя болна приятелка в Манчестър — отговори Кевин.

— А… ами добре тогава. Жалко. Извинете, че ви обезпокоих.

Съзнанието му се проясни и той установи, че жената се кани да си върви.

— Между другото, съжалявам за загубата ви. Съобщих на Ерин и тя много се натъжи, че няма да бъде тук. Получихте ли цветята?

— О, сигурно. Не съм проверявала. В погребалната агенция е пълно с цветя.

— Това не е важно. Иска ми се Ерин да беше тук.

— Да, на мен също. Отдавна искам да се запознаем. Мама ми каза, че Ерин й напомняла на Кейти.

— Коя е Кейти?

— По-малката ми сестра. Тя почина преди шест години.

— Много съжалявам.

— Аз също. Страшно липсва на всички ни — особено на мама. Може би затова тя толкова се сближи с Ерин. Много си приличали. Дори са на еднаква възраст. — Дори да бе забелязала безизразното лице на Кевин, Карън с нищо не се издаде. — Мама показвала на Ерин албума с изрезки, който направи за Кейти… Ерин винаги проявявала огромно търпение към мама. Тя е мила жена, а вие сте късметлия.

Кевин се насили да се усмихне:

— Да, така е.

Беше добър детектив, но честно казано, понякога се добираш до отговорите благодарение на късмета. Появяваха се нови доказателства, изникваше неизвестен свидетел, улична камера заснемаше регистрационен номер на автомобил. В конкретния случай следата дойде от жена на име Карън Фелдман, която пресече улицата една сутрин, докато Кевин пиеше, и му разказа за сестра си.

Главата все още го болеше, но Кевин изля водката в канала и започна да размишлява за семейство Фелдман и за Ерин. Тя ги бе познавала и ги беше посещавала, но никога не бе споменавала, че е ходила в дома им. Той й се обаждаше и се отбиваше у дома неочаквано, но винаги я заварваше вкъщи и изобщо не беше разбрал за познанството им. Тя не му каза, а когато Кевин се оплакваше, че те са лоши съседи, не обелваше нито думичка.

Ерин беше имала тайна.

За пръв път от много време насам съзнанието му беше бистро. Кевин влезе под душа, изкъпа се и облече черен костюм. Приготви си сандвич с шунка, пуешко месо и дижонска горчица и го изяде, после си направи още един и изяде и него. Улицата беше пълна с автомобили и известно време той наблюдава как хората влизат и излизат от къщата. Карън излезе навън и изпуши още една цигара. Докато чакаше, Кевин пъхна в джоба си тефтерче и химикал.

Следобед хората започнаха да се запътват към колите си. Двигателите заработиха и колите една по една потегляха. Минаваше един — явно отиваха на службата. След петнайсет минути всички се бяха изнесли и той видя как Лари Фелдман тръгва към една кола, подкрепян от Карън. Тя се настани на шофьорското място и потегли. Най-накрая на улицата и на алеята не остана нито един автомобил.

Кевин изчака още десетина минути, за да се увери, че всички са заминали, и излезе от вкъщи. Прекоси моравата, поспря се на улицата и се запъти към къщата на семейство Фелдман. Не бързаше и не се опитваше да се крие. Забеляза, че много от съседите отидоха на погребението, а онези, които не бяха, надали щяха да си спомнят поредния опечален с черен костюм. Приближи се до входната врата и установи, че е заключена, но тъй като преди малко къщата бе пълна с хора, се запъти към задната част и там наистина намери отключена врата. Влезе.

Вътре беше тихо. Той спря и се ослуша за гласове и за стъпки, но не чу нищо. Върху плота имаше пластмасови чаши, а на масата — чинии с храна. Прекоси къщата. Разполагаше с време, макар да не знаеше с колко точно. Реши да започне от хола. Отваряше и затваряше вратичките на бюфетите и се стараеше да оставя всичко, както си е било. Претърси кухнята и спалнята и накрая отиде в кабинета. Лавици с книги, удобно, накланящо се кресло и телевизор. В ъгъла видя малка картотека.

Приближи се и я отвори. Бързо огледа надписите на папките. Намери една с етикет „Кейти“, извади я, отвори я и разгледа съдържанието. Вестникарска статия — жената се удавила, след като ледът на едно местно езеро се напукал — имаше и снимки на Кейти от училище. На тази от дипломирането си тя удивително много приличаше на Ерин. Най-отзад в папката Кевин намери плик. Отвори го и попадна на стара служебна бележка. Отпред на плика беше написан номер на социална осигуровка, който Кевин си записа в тефтерчето. Не намери картата, но разполагаше с номера. Актът за раждане не беше оригинален, а копие, макар да беше измачкан и поизтъркан, все едно някой го беше намачкал и после се беше опитал отново да го заглади.

Открил беше каквото му трябва и излезе от къщата. Веднага щом се прибра, се обади на полицая от другия участък, онзи, дето спеше с бавачката на децата си. На следващия ден човекът му звънна с отговора.

Кейти Фелдман неотдавна бе получила шофьорска книжка с адрес в Саутпорт, Северна Каролина.

Кевин затвори, без да каже нито дума. Сигурен беше, че я е открил. Ерин.

31

Последните напъни на тропическа буря прехвърчаха през Саутпорт и почти през целия следобед чак до вечерта валя. Кейти беше обедна смяна, но заради лошото време ресторантът беше полупразен и Айвън я освободи по-рано. Беше взела джипа и след като прекара един час в библиотеката, отиде да остави колата в магазина. Алекс я откара до вкъщи, а тя го покани по-късно да наминат с децата на вечеря.

Беше напрегната през останалата част от следобеда. Искаше й се да повярва, че е свързано с времето, но докато стоеше до прозореца на кухнята и наблюдаваше как вятърът огъва клоните на дърветата и как се сипе пороен дъжд си даде сметка, че по-скоро се дължи на неловкото усещане напоследък, че животът е прекалено идеален. Взаимоотношенията й с Алекс и следобедите, които прекарваше с децата, запълваха у нея празнина, за чието съществуване не беше подозирала, но отдавна се бе убедила, че нищо хубаво не трае вечно. Радостта беше мимолетна като прекосила небето падаща звезда, която ей сегичка ще угасне.

По-рано, в библиотеката, Кейти бе прегледала онлайн изданието на вестник „Бостън Глоуб“ на един от компютрите и се беше натъкнала на некролога на Гладис Фелдман. Знаеше, че Гладис е болна, знаеше, че диагнозата е рак още преди да замине. И макар че редовно преглеждаше раздела с некролозите, оскъдното описание на живота и на близките на Гладис я покруси неочаквано силно.

Не беше възнамерявала да вземе документите от архива на семейството, дори не се беше замисляла над тази възможност, преди Гладис да извади папката, за да й покаже снимката на Кейти от завършването. Тогава беше видяла акта за раждане и картата с номера на социалната осигуровка и тутакси бе осъзнала какъв шанс й се предоставя. При следващото си посещение в къщата се извини, че й се ходи до тоалетната, но вместо това отиде до картотеката. После хапна заедно с домакините си пай с боровинки, а документите пареха в джобовете й. Седмица по-късно направи копие на акта за раждане в библиотеката, нагъна го и го посмачка, за да изглежда старо, и върна документа в папката. Щеше да стори същото и с картата за социалната осигуровка, но нямаше как да направи достатъчно хубаво копие, затова се надяваше, че дори да забележат липсата, ще решат, че картата се е изгубила или са я преместили бог знае къде.

Напомняше си, че Кевин няма как да разбере какво е направила. Той не харесваше семейство Фелдман и чувството беше взаимно. Кейти подозираше, че те знаят за побоите. Четеше го в очите им, докато я наблюдаваха как пресича стремително, за да ги посети, докато се преструваха, че не забелязват синините по ръцете й, разбираше го и от начина, по който лицата им се напрягаха, когато тя споменеше за Кевин. Искаше й се да вярва, че те не биха имали нищо против стореното от нея, че дори биха желали да вземе личния документ, понеже съзнават колко й е нужен и също искат тя да избяга.

Бяха единствените хора от Дорчестър, които й липсваха, и Кейти се запита какво ли прави Лари. Те бяха нейни приятели, когато си нямаше никого, и й се искаше да изрази пред него съчувствието си заради загубата му. Искаше й се да поплаче заедно с Лари, да си поговорят за Гладис и да му каже, че благодарение на тях сега животът й беше по-хубав. Искаше да му каже, че е срещнала мъж, който я обича, че за пръв път от много години е щастлива.

Но нямаше да направи нищо такова. Просто излезе на верандата и със замъглени от сълзи очи загледа как бурята брули листата на дърветата.

— Много си мълчалива тази вечер — отбеляза Алекс. — Всичко наред ли е?

Беше сготвила за вечеря гювеч с риба тон и той й помагаше да раздигне съдовете. Децата бяха в дневната и играеха на електронни игри — Кейти чуваше пиукането и бибиткането въпреки шуртенето на водата.

— Моя приятелка е починала — каза тя и му подаде една чиния да я избърше. — Знаех, че е неизбежно, но въпреки това ми е тъжно.

— Винаги е тъжно — съгласи се той. — Съжалявам.

Алекс беше достатъчно съобразителен да не пита за повече подробности. Вместо това изчака дали тя няма да продължи, но Кейти му подаде една измита чаша и смени темата:

— Кога ще отмине бурята според теб?

— Скоро. Защо?

— Чудех се дали пътуващият лунапарк няма да отпадне. Или пък няма да отменят полета.

Алекс погледна навън през прозореца.

— Времето ще се оправи. Бурята вече отминава. Сигурен съм, че й се вижда краят.

— Тъкмо навреме — отбеляза Кейти.

— Разбира се. Природните стихии не биха дръзнали да се месят в старателно изготвения план на градската управа. Или на Джойс.

Тя се усмихна.

— За колко време ще успееш да докараш дъщеря й?

— Може би за четири-пет часа. Роли не е много наблизо.

— Защо не лети до Уилмингтън? Или просто не си наеме кола?

— Не знам. И не попитах, но допускам, че иска да спести пари.

— Хубаво е, че помагаш на Джойс.

Той нехайно вдигна рамене, за да покаже, че не прави нищо особено.

— Утре ти предстои да се забавляваш.

— На карнавала или с децата?

— И двете. И ако ме помолиш мило, ще те почерпя с пържен сладолед!

— Пържен сладолед? Звучи отвратително.

— Всъщност е вкусно.

— Шегуваш се — престори се, че се дави тя.

— Не. Звучи ужасно, но хората се редят на опашка, за да си купуват. Все едно си просят инфаркта.

Кейти изми и изплакна последните чаши, после му ги подаде.

— На децата хареса ли им вечерята, която приготвих? Кристен не яде много.

— Кристен никога не яде много. Най-важното е, че на мен ми хареса. Беше страшно вкусно.

Тя поклати глава.

— Кого го е грижа за децата, щом ти си доволен!

— Съжалявам. Аз съм си егоист.

Тя прокара насапунисаната гъба по една чиния и после я изплакна.

— С нетърпение очаквам да прекарам известно време в къщата ти.

— Защо?

— Защото все сме тук, там никога не ходим. Не ме разбирай погрешно, знам, че така е по-добре за децата. — А също и заради Карли, помисли си тя, но не го каза. — Най-накрая ще имам възможност да видя къде живееш.

Алекс пое чинията.

— Вече си идвала.

— Да, но само за няколко минути, и то или в кухнята, или в хола. Не съм виждала спалнята ти и не съм надниквала в чекмеджетата ти.

— Няма да посмееш — заяви Алекс, престорено гневен.

— Ако имах тази възможност, щях.

Изсуши чинията и я прибра в шкафа.

— Чувствай се свободна да прекараш в спалнята ми колкото време пожелаеш.

— Бива си те — засмя се тя.

— Просто казвам, че нямам нищо против. Може да надникнеш и в чекмеджетата ми. Нямам тайни.

— Така твърдиш — подразни го тя. — Не забравяй, че говориш с човек, който има само тайни.

— Не и от мен.

Тя изми още две чинии, подаде му ги и усети да я залива вълна от задоволство, докато го гледаше как ги бърше и прибира.

Той се прокашля:

— Може ли да те попитам нещо? Не ме разбирай неправилно, просто съм любопитен.

— Питай.

Алекс избърса с кърпата ръцете си — попи всяка капчица, за да спечели време.

— Питам се дали си размислила над онова, което казах миналия уикенд. На паркинга след маймунското родео.

— Ти каза много неща — каза тя предпазливо.

— Не помниш ли? Ти отбеляза, че Ерин не може да се омъжи, а аз изтъкнах, че Кейти вероятно би могла.

Кейти усети как тялото й се сковава не толкова заради спомена, колкото заради сериозния му тон. Прекрасно знаеше накъде тръгва разговорът.

— Помня — отвърна тя с престорена веселост. — Казах, струва ми се, че бих го направила, когато срещна подходящия мъж.

При думите й той стисна устни, сякаш обмисляше дали да продължи.

— Просто исках да попитам дали смяташ, че е възможно някой ден да се оженим.

Водата беше още топла, когато тя се зае с приборите.

— Най-напред трябва да ми предложиш.

— А ако го направя?

Тя затърка една вилица.

— Сигурно ще ти кажа, че те обичам.

— А ще кажеш ли „да“?

Тя замълча.

— Не искам да се омъжвам отново.

— Не искаш или не смяташ, че можеш?

— Каква е разликата? — Изражението й остана затворено и упорито. — Знаеш, че още съм омъжена. Законът забранява двубрачието.

— Ти вече не си Ерин, а Кейти. Както сама изтъкна, шофьорската ти книжка го доказва.

— Но аз не съм и Кейти — остро възрази тя и се извърна към него. — Не разбираш ли? Откраднах името от хора, които са ми скъпи! Хора, които ми имаха доверие.

Впери поглед в него и усети напрежението от по-рано през деня, припомни си съвсем ясно добротата и съжалението на Гладис, бягството си и кошмарните години с Кевин.

— Не можеш ли да бъдеш щастлив с нещата такива, каквито са? Трябва ли толкова да ме притискаш да бъда каквато ти искаш да бъда, а не просто каквато съм си?

Той се сепна и отвърна:

— Аз те обичам каквато си.

— Но поставяш условия!

— Не е вярно!

— Вярно е! — настоя тя. Съзнаваше, че повишава тон, но не можеше да спре. — Създал си си представа какво искаш от живота и се опитваш да ме напаснеш към нея!

— Не е така — възпротиви се Алекс. — Просто те попитах нещо.

— Но искаш конкретен отговор! Искаш правилния отговор и ако не го получиш, ще се опиташ да ме разубедиш, да ме накараш да поискам същото, което и ти. Да правя всичко, което искаш ти!

За първи път, откакто се познаваха, Алекс я погледна с присвити очи.

— Не го прави.

— Кое? Да не говоря истината ли? Да не ти казвам как се чувствам? И защо? Какво ще направиш? Ще ме удариш ли? Хайде, давай.

Той се дръпна рязко, сякаш тя го беше ударила. Кейти си даде сметка, че думите й са улучили право в целта, но вместо да се ядоса, Алекс остави кърпата на плота и направи крачка назад.

— Не знам какво става, но съжалявам, че изобщо повдигнах този въпрос. Не исках да те притискам или да те увещавам. Просто се опитвам да водя нормален разговор.

Замълча и зачака тя да каже нещо, но Кейти мълчеше. Алекс поклати глава и тръгна да излиза от кухнята, но спря.

— Благодаря за вечерята — прошепна той.

Тя го чу как в хола казва на децата, че вече е късно, после предната врата изскърца и се отвори. Алекс тихо я затвори и внезапно къщата отново притихна и Кейти остана насаме с мислите си.

32

Кевин трудно съумяваше да не излиза от платното си на магистралата. Искаше му се да запази мисълта си бистра, но болката запулсира в главата му и започна да му се гади, затова той спря в един магазин за алкохол и си купи бутилка водка. Алкохолът притъпи болката, а докато пиеше през сламката, Кевин мислеше единствено за Ерин и за това как е сменила името си на Кейти.

Междущатската магистрала беше размазана пред очите му. Фарове, чифтове бели точици, които ставаха по-ярки, когато се приближаваха от отсрещната страна, а после изчезваха, щом го отминеха. Един след друг. Хиляди. Хората отиваха някъде, вършеха нещо. Кевин караше към Северна Каролина, пътуваше на юг, за да намери съпругата си. Излезе от Масачузетс, прекоси Роуд Айланд и влезе в Кънектикът. Ню Йорк и Ню Джърси. Луната изгря оранжева и гневна, после побеля и прекоси почернялото небе над него. Появиха се звезди.

През отворения прозорец духаше топъл вятър, Кевин здраво стискаше волана, а съзнанието му приличаше на огромен пъзел от разместени парченца. Кучката го беше напуснала. Беше зарязала брака им на бунището и се мислеше за по-умна от него. Той обаче успя да я намери. Карън Фелдман просто беше пресякла улицата и Кевин беше научил, че Ерин има тайна. Е, вече не. Той знаеше къде живее тя, знаеше къде се крие. Адресът й беше надраскан на едно листче на седалката до него, затиснато с глока, който беше взел от вкъщи. На задната седалка имаше брезентов чувал, пълен с дрехи, белезници и тиксо. На излизане от града спря на някакъв банкомат и изтегли няколкостотин долара. Копнееше да размаже лицето на Ерин с юмруци в мига, в който я намери, да го превърне в грозна кървава пихтия. Копнееше да я целуне, да я прегърне и да я умолява да се върне у дома. Напълни резервоара близо до Филаделфия и си спомни как я бе проследил дотам.

Направила го бе на глупак, водила беше таен живот, за който той не подозираше. Ще ми ходи на гости на семейство Фелдман, ще им чисти и ще им готви и през цялото време ще крои тайни планове… За какво ли още го беше лъгала? За мъж? Може би не тогава, но сега със сигурност имаше мъж. Който я целува. И я гали. Съблича дрехите й. Присмива му се. Сигурно дори в момента бяха заедно в леглото. Тя и онзи мъж. И двамата му се смееха зад гърба. Дадох му да се разбере, сигурно така говореше тя и се хилеше. А Кевин нищичко не беше заподозрял.

Вбесяваше се само като си го помисли. Изпадаше в ярост. Шофираше вече часове наред, но въпреки това не спря. Отпи от водката и примигна бързо, за да проясни зрението си. Не превишаваше разрешената скорост, не искаше да го спират. Не и с този пистолет на съседната седалка. Тя се страхуваше от оръжия, винаги го молеше да заключва пистолета си след смяна и той го правеше.

Но стига толкова. Беше й купил къща, мебели и красиви дрехи, водил я бе до библиотеката и до фризьорския салон, но и това не й стигаше. Как да я разбере човек? Толкова ли беше трудно да чисти къщата и да готви? Не искаше да я удря, правеше го само когато нямаше друг избор. Когато тя се държеше безразсъдно, глупаво или себично. Сама си беше виновна.

Двигателят боботеше равномерно в ушите му. Тя вече имаше шофьорска книжка и беше сервитьорка в ресторанта „При Айвън“. Преди да мине, Кевин порови в интернет и позвъни тук-там. Лесно я откри, понеже градчето беше малко. Само за двайсет минути установи къде работи — трябваше само да позвъни и да попита там ли е Кейти. На четвъртия път му отговориха положително. Тя си мислеше, че може да се крие вечно, но той беше добър детектив и я беше намерил. Идвам, каза си Кевин. Знам къде живееш и къде работиш и повече няма да ми избягаш.

Мина покрай билбордовете и изходните рампи, а в Делауер започна дъждът. Вдигна прозореца и усети, че вятърът побутва колата настрани. Някакъв камион пред него лъкатушеше и ремаркето му пресичаше линиите на платното. Кевин пусна чистачките и предното стъкло се проясни. Дъждът обаче се усили и той се приведе над волана и примигна по посока на неясните кръгове на насрещните фарове. Стъклото се замъгли от дъха му и Кевин включи парното. Щеше да шофира цяла нощ и на сутринта да намери Ерин. Щеше да я заведе у дома и двамата щяха да започнат отначало. Като съпруг и съпруга, щяха да живеят заедно, както си беше редно. Щастливи.

Някога бяха щастливи. Заедно вършеха забавни неща. Кевин помнеше, че в началото на брака им двамата с Ерин ходеха на огледи на къщи през уикенда. Тя се вълнуваше и искаше да си купят къща, а той я слушаше как разговаря с агентите по недвижими имоти и как гласът й кънти звънливо в празните помещения. Ерин разглеждаше имотите, без да бърза, стая по стая, и той беше сигурен, че тя си представя къде ще сложат мебелите. Когато намериха къщата в Дорчестър, позна, че жена му я иска, само по начина, по който заискриха очите й. Същата нощ лежаха в леглото, тя описваше кръгчета по гърдите му, докато го молеше да направи предложение за цена, и Кевин си каза, че е готов да изпълни всяко нейно желание, защото я обича.

С изключение на децата. Тя му каза, че иска деца, че иска да си има семейство. През първата година от брака им го повтаряше непрекъснато. Той се мъчеше да не й обръща внимание, не искаше да й признае, че не желае да я вижда дебела и подпухнала, че според него бременните жени са грозни, че не желае да я слуша да се оплаква, че краката й са подути или че е адски изморена. Не искаше да слуша мрънкането и рева на някакво бебе, когато се прибере вкъщи, и да настъпва разхвърляни навсякъде играчки. Не желаеше Ерин да заприлича на размъкната повлекана, нито да го пита дали според него задникът й е наедрял. Ожени се за нея, понеже искаше да има съпруга, а не майка. Тя обаче непрекъснато повдигаше темата, мелеше на главата му ден след ден, докато накрая той не я шамароса и не й нареди да си затваря устата. Повече не отвори дума за деца, но ето че сега Кевин се питаше дали не е трябвало да изпълни желанието й. Ако имаше дете, тя нямаше да го напусне, изобщо нямаше да може да избяга.

Кевин реши, че ще имат дете, че тримата ще живеят в Дорчестър и той ще бъде детектив. Вечер щеше да се прибира при красивата си съпруга и когато хората ги видеха в магазина за хранителни стоки, щяха да им се възхищават и да ги хвалят какво прекрасно американско семейство са.

Питаше се дали косата й отново е руса. Надяваше се да е дълга и руса, за да може да прокарва пръсти през нея. На нея й харесваше той да прави така, винаги му шептеше думите, които обичаше да чува, възбуждаше го. Само дето не е било реално, не и ако е планирала да го напусне завинаги. Беше го лъгала през цялото време. Седмици наред. Дори месеци. Кражбата от семейство Фелдман, мобилният телефон, парите от портфейла му. Беше кроила и планирала, без той нищичко да подозира, а сега вече бе вкарала в леглото си и друг мъж. Беше прокарвал пръсти през косата й, беше слушал стоновете й, бе усещал ласките й. Кевин прехапа устни, вкуси кръвта и я намрази, прииска му се да я рита и да я удря, да я метне надолу по стълбите. Отпи отново от бутилката на съседната седалка, за да изплакне металическия вкус от устата си.

Беше го заблудила, понеже беше красива. Всичко в нея беше красиво. Гърдите й, устните й, кръстът й. В казиното в Атлантик Сити, когато я зърна за пръв път, Кевин си каза, че не е виждал по-красива жена, и след четири години брак още мислеше така. Тя знаеше, че той я желае, и го използваше в своя полза. Обличаше се сексапилно. Правеше си косата. Носеше дантелено бельо. И така го принуждаваше да сваля гарда, заблуждаваше го, че го обича.

А всъщност не го обичаше. Дори пет пари не даваше за него. Не й пукаше за счупените саксии и за строшения порцеланов сервиз, не й пукаше, че той е отстранен от работа, не й пукаше, че вече месеци наред заспива, облян в сълзи. Не й пукаше, че неговият живот се разпада. Имаше значение само какво иска тя, открай време си беше себична, а сега му се и присмиваше. Присмиваше му се от месеци и мислеше единствено за себе си. Той я обичаше и я ненавиждаше… и не го проумяваше. Усети, че в очите му бликват сълзи, и примигна, за да ги овладее.

Делауер. Мериленд. Покрайнините на Вашингтон. Вирджиния. Часове, изгубени в безкрайната нощ. Отначало валеше поройно, но постепенно дъждът намаля. Кевин спря близо до Ричмънд на зазоряване, за да закуси. Две яйца, четири парченца бекон, пшеничена препечена филийка. Изпи три чаши кафе. Наля още бензин в колата и отново излезе на магистралата. Прекоси Северна Каролина под синьо небе. По предното му стъкло мушиците бяха като циментирани, гърбът го заболя. Налагаше се да носи тъмни очила, за да не примижава, бакенбардите започнаха да го сърбят.

Идвам, Ерин, помисли си той. Скоро ще съм при теб.

33

Кейти се събуди изтощена. През нощта се беше въртяла и мятала в леглото часове наред, припомняйки си ужасните неща, които бе наговорила на Алекс. Нямаше представа какво я беше прихванало. Да, беше разстроена заради семейство Фелдман, но за нищо на света не можеше да си спомни как изобщо беше започнал спорът. По-точно помнеше, обаче не виждаше никакъв смисъл. Знаеше, че той не я беше притискал да направи нищо, за което не е готова. Съзнаваше, че Алекс по нищо не прилича на Кевин, а какво му бе наговорила!

И какво ще направиш? Ще ме удариш ли? Ами давай!

Как изобщо й хрумна да го каже?

Накрая задряма някъде след два, когато дъждът и вятърът се укротиха. На сутринта небето беше ясно и по дърветата пееха птици. Застанала на верандата, Кейти огледа пораженията от бурята: изпочупени клони, пръснати пред къщата, килим от шишарки, застлал двора и алеята. Въздухът беше сгъстен от влага. Денят щеше да бъде адски горещ, може би най-топлият за това лято досега. Кейти си отбеляза наум да напомни на Алекс да не държи децата твърде дълго навън на слънце, но после си даде сметка, че той може би няма да иска тя да отиде с тях. Че вероятно още й е много сърдит.

Не вероятно, а със сигурност, поправи се тя. Несъмнено й се сърдеше. И беше засегнат. Снощи дори не даде на децата да се сбогуват с нея.

Кейти седна на стълбите и се обърна към къщата на Джо, питайки се дали е станала и какво ли прави. Беше рано, може би прекалено рано да потропа на вратата й. Не знаеше какво да й каже и каква полза изобщо би имало. Не би й признала какво е наговорила на Алекс — предпочиташе напълно да заличи този спомен — но може би Джо щеше да й помогне да проумее тревожното опасение, което я измъчваше. Дори след като Алекс си тръгна, Кейти забеляза колко са напрегнати раменете й и снощи за пръв път от седмици спа на светната лампа.

Интуицията й подсказваше, че нещо не е наред, но не можеше да посочи точно какво… само дето мислите й все се връщаха към семейство Фелдман. Към Гладис. Към неизбежните промени в къщата. Какво щеше да стане, ако някой разбере, че са изчезнали документите на Кейти? Само като си го представи, и коремът й се сви.

— Всичко ще бъде наред — чу внезапно да казва някой.

Завъртя се и видя Джо, застанала отстрани до нея с маратонки, поруменели бузи и петна от пот по блузата.

— Ти пък откъде се появи?

— Ходих да тичам — отговори Джо. — Исках да изпреваря жегата, но явно не се получава. Толкова е горещо, че направо не се диша — имах чувството, че ще получа удар и ще пукна. Въпреки това обаче явно съм по-добре от теб. Изглеждаш адски скапана.

Направи знак към стълбите и Кейти се премести. Джо се настани до нея.

— Снощи с Алекс се скарахме.

— И?

— Наговорих му ужасни неща.

— Извини ли му се?

— Не — отговори Кейти. — Той си тръгна. Трябваше да го направя, но не успях. А сега…

— Какво? Мислиш, че е твърде късно ли? — стисна Джо коляното й. — Никога не е твърде късно да постъпиш правилно. Отиди и поговори с него.

Кейти се поколеба, видимо разтревожена.

— А ако не ми прости?

— Значи не е такъв, за какъвто си го мислила.

Кейти сви коленете си и подпря брадичка на тях.

Джо отлепи ризата от кожата си и се помъчи да се попроветри, преди да продължи:

— Той обаче ще ти прости. Знаеш го, нали? Сега може и да ти се сърди, вероятно си го засегнала, но Алекс е свестен човек — усмихна се Джо. — Освен това за всяка двойка е добре да се поскара от време на време, колкото двамата да си докажат, че връзката им е достатъчно силна, за да преодолеят недоразуменията.

— Говориш като психолог.

— Така е, но е вярно. В дългите връзки — сериозните дълги връзки — е важно да се справяш с подемите и спадовете. Ти все още възнамеряваш това да бъде дълга връзка, нали?

— Да, така е — кимна Кейти. — Наистина имаш право. Благодаря.

Джо я потупа по крака и й намигна, докато се надигаше от стълбите.

— Че за какво са приятелите?

Кейти примижа и попита:

— Искаш ли кафе? Тъкмо се канех да правя.

— Тази сутрин не. Много е горещо. Имам нужда от чаша ледена вода и хладък душ. Имам чувството, че ще се стопя.

— Ще ходиш ли на карнавала днес?

— Може би, още не съм решила. Но ако отида, ще се постарая да те намеря — обеща Джо. — А сега тръгвай, преди да си се отказала.

Кейти поседя на стълбите още малко и после влезе в къщата. Взе си душ и си направи чаша кафе, но Джо имаше право — беше твърде горещо за кафе. Навлече къси панталони и сандали, заобиколи към задната страна на къщата и яхна велосипеда си.

Въпреки поройния дъжд застланият с чакъл път вече съхнеше и Кейти въртеше педалите без сериозно усилие. Толкоз по-добре. Главата не й побираше как Джо успяваше да тича в тази горещина, дори и рано сутрин. Като че ли всички твари се мъчеха да избягат от жегата. Обикновено се мяркаха катерички или птици, но когато се качи на главния път, Кейти установи, че всичко е замряло.

Движението не беше натоварено. Подминаха я няколко автомобила, които оставиха горещи пари подире си. Кейти продължи да върти педалите, зави и магазинът се показа. Отпред вече имаше паркирани пет-шест коли. Редовни клиенти, които идваха да ядат бисквити.

Помисли си, че разговорът с Джо й е помогнал. Поне мъничко. Все още се притесняваше, но не толкова заради семейство Фелдман и други мъчителни спомени, а по-скоро какво ще каже на Алекс. Или по-скоро какво ще й отговори той.

Спря пред магазина. Няколко по-възрастни мъже си вееха по пейките и Кейти ги подмина и се запъти към входа. Джойс таксуваше покупките на един клиент на касата и й се усмихна.

— Добро утро, Кейти — поздрави тя.

Кейти бързо огледа магазина:

— Алекс тук ли е?

— Горе е с децата. Нали знаеш пътя? По стълбите отзад.

Кейти излезе от магазина и заобиколи към задната страна на сградата. На пристана имаше опашка от лодки, които чакаха да заредят.

Поколеба се, преди да почука на вратата. Отвътре се чуха приближаващи се стъпки. После вратата се отвори и Алекс застана пред нея.

Кейти се усмихна колебливо.

— Здравей.

Той кимна с непроницаемо изражение.

Тя се прокашля.

— Искам да ти се извиня за онова, което ти наговорих. Не бях права.

Лицето му остана безизразно.

— Добре. Приемам извинението.

За миг и двамата се смълчаха и на Кейти изведнъж й се прииска да не бе идвала.

— Мога да си тръгна, но исках да питам дали още искаш да гледам децата довечера.

Той продължи да мълчи и тя поклати глава в настъпилото мълчание. Извърна се да си върви и тогава чу Алекс да пристъпва към нея.

— Кейти, чакай… — спря я той и погледна през рамо към децата, преди да притвори вратата зад гърба си. — Онова, което каза снощи… — поде и замълча несигурно.

— Не го мислех — промълви тя. — Не знам какво ми стана. Бях разстроена заради друго и си го изкарах на теб.

— Признавам, че се разтревожих. Не толкова, че го каза, а че ме смяташ способен да сторя такова нещо…

— Не го мисля — увери го Кейти. — Никога не съм смятала, че си такъв човек.

Той явно осмисляше думите й, но Кейти знаеше, че иска да й каже още нещо.

— Трябва да знаеш, че ценя това, което имаме в момента, и повече от всичко искам ти да се чувстваш добре. Каквото и да означава това. Съжалявам, че си се почувствала притисната. Не целях това.

— Напротив — усмихна се тя, — поне мъничко. Но няма нищо. Кой знае какво ще ни донесе бъдещето? Довечера например…

— Защо? Какво ще стане довечера?

Тя се облегна на рамката на вратата.

— Ами след като децата заспят и в зависимост от това кога ще се върнеш, може да се окаже твърде късно да си тръгвам. Току-виж си ме намерил в леглото си…

Когато разбра, че тя не се шегува, Алекс потърка брадичката си в шеговит размисъл.

— Сериозна дилема.

— От друга страна пък, може движението да не е натоварено и ти да се прибереш достатъчно рано, за да ме откараш у дома.

— Аз по правило съм внимателен шофьор. Не обичам да превишавам разрешената скорост.

Кейти се долепи до тялото му и прошепна в ухото му:

— Много добросъвестно от твоя страна.

— Старая се — прошепна той, преди устните им да се слеят. Когато се отдръпна от нея, забеляза, че десетина човека от лодките ги наблюдават. — Колко време репетира тази реч?

— Не съм я репетирала. Просто… ми хрумна.

Алекс още усещаше целувката им.

— Закусвала ли си? — прошепна той.

— Не.

— Искаш ли да хапнеш малко мюсли с мен и с децата? И после тръгваме за карнавала.

— Звучи апетитно.

34

Северна Каролина беше грозна — ивицата на пътя беше притисната между монотонна поредица от борове и вълнисти хълмове. Покрай шосето на места бяха скупчени каравани, фермерски къщи и рушащи се плевни, обрасли с плевели. Кевин слезе от едната междущатска магистрала и пое по другата, като се насочи към Уилмингтън. Пи още малко, чисто и просто от скука.

Докато прекосяваше монотонния пейзаж си мислеше за Ерин. За това какво ще направи, щом я намери. Надяваше се тя да си е вкъщи, когато той пристигне, но дори да е на работа, беше просто въпрос на време да се прибере.

Междущатската магистрала се виеше между безинтересни градове с незапомнящи се имена. В десет часа Кевин пристигна в Уилмингтън. Мина през града и зави по малък провинциален път. Пое на юг и слънцето безмилостно жареше през прозореца му. Беше сложил пистолета в скута си, после го премести отново на предната седалка и продължи да кара.

Най-сетне пристигна в градчето, където живееше тя. Саутпорт.

* * *

Бавно прекоси града и пообиколи около главната улица, като поглеждаше указанията, които си беше разпечатал от компютъра. Извади една риза от брезентовия сак и покри пистолета.

Градчето беше малко, със спретнати и поддържани къщи. Някои бяха типично южняшки, с широки веранди, магнолиеви дървета и развяващо се на пилон американско знаме, други приличаха на къщите в Ню Ингланд. На брега имаше имения. Слънцето изпъстряше със светли петна водата между тях и беше канска жега. Като в парна баня.

След броени минути намери пътя към нейната къща. Отпред вляво имаше универсален магазин и Кевин спря да налее бензин и да си вземе кутийка „Ред Бул“. Застана зад някакъв мъж, който купуваше въглища и запалителна течност. На касата плати на възрастна жена. Тя му се усмихна и му благодари, че е пазарувал при тях, и добави по типичния за възрастните жени нахален начин, че не го е виждала преди. Кевин отговори, че е в града за панаира.

Когато отново излезе на пътя, сърцето му запрепуска бясно, понеже вече наближаваше. Зави и намали. В далечината забеляза чакълест път. Според указанията трябваше да завие тук, но Кевин не спря. Ако Ерин си беше у дома, веднага щеше да познае колата, а той не искаше това. Не и докато не приготви всичко.

Направи обратен завой и затърси отдалечено място, на което да паркира. Нямаше голям избор. Може би паркингът на магазина щеше да свърши работа, но ако някой го забележи, когато паркира там? Подмина магазина и огледа околността. Дърветата от двете страни на пътя можеха да послужат за укритие… или пък не. Не беше склонен да рискува някой да се отнесе подозрително към изоставената сред тях кола.

Кофеинът го правеше неспокоен, затова мина на водка, та да си успокои нервите. Не можеше да намери къде да остави колата, мамка му. Що за тъпо място беше това? Отново обърна и вече започваше да се ядосва. Не допускаше, че ще е толкова трудно. Може би трябваше да вземе кола под наем, но не го беше сторил, а сега не виждаше как да се доближи достатъчно до Ерин, без тя да забележи.

Магазинът беше единствената възможност и Кевин спря в задната част на паркинга, отстрани на сградата. Беше най-малко на километър и половина от къщата, обаче не знаеше какво друго би могъл да направи. Позамисли се и угаси двигателя. Когато отвори вратата, жегата го обгърна отвсякъде. Изсипа дрехите от брезентовия чувал на задната седалка, а вътре пъхна пистолета, въжетата, белезниците, лепенката и второто шише водка. Метна чувала през рамо и се озърна. Никой не го гледаше. Сигурно можеше да остави колата си тук за около час, без да предизвика нечие подозрение.

Напусна паркинга и докато вървеше по банкета на пътя, усети как болката запулсира в главата му. Жегата беше невероятна. Като жива. Кевин крачеше по пътя и оглеждаше шофьорите на минаващите автомобили. Не видя никаква Ерин, дори кестенява.

Стигна до чакълестия път и зави. Прашната и надупчена алея сякаш не водеше наникъде, но най-накрая зърна две къщурки на около седемстотин метра по-надолу. Сърцето му затупка ускорено. В една от къщите живееше Ерин. Премина отстрани на пътя, тръгна почти долепен до дърветата, стремеше се да остава максимално скрит. Надяваше се да намери сянка, но слънцето беше високо на небето и нямаше спасение от пека. Ризата му подгизна, по бузите му започна да се стича пот, косата му залепна за главата. Сякаш чукове заблъскаха по главата му и той спря, за да пийне направо от бутилката.

Отдалеч и двете къщи изглеждаха празни. Всъщност изобщо не изглеждаха обитаеми. Нямаха нищо общо с дома им в Дорчестър, с капаците на прозорците, стъпаловидния покрив и червената входна врата. Боята на по-близката до него къща се белеше и гредите гниеха по ъглите. Той пристъпи напред и огледа прозорците, търсейки някакви признаци за движение. Нищичко.

Не знаеше коя от двете къщи е нейната. Спря, за да ги огледа по-обстойно. И двете бяха в лошо състояние, но едната изглеждаше съвсем запусната. Кевин се приближи към по-поддържаната постройка, като се стремеше да страни от прозорците.

Отне му трийсет минути да дойде от магазина дотук. Знаеше, че изненада ли Ерин, тя ще пробва да се измъкне. Няма да иска да тръгне с него. Ще опита да избяга, може дори да се помъчи да се съпротивлява и щеше да се наложи да я върже и да й запуши устата. Едва тогава щеше да отиде да докара колата и да я напъха в багажника, докато не се отдалечат от града.

Прокрадна се отстрани до къщата и се долепи до нея, далеч от прозореца. Ослуша се дали няма да чуе отварянето на врата, шуртенето на вода или тракането на съдове, но не чу нищо.

Главата още го болеше и беше жаден. Печеше страхотно и ризата му беше подгизнала от пот. Дишаше учестено, но вече бе близо до Ерин и единствената му мисъл беше как тя го бе зарязала и как пет пари не даваше, че той си изплака очите. Ерин му се присмиваше зад гърба. Заедно с мъжа, който и да беше той. Кевин беше сигурен, че е замесен и мъж. Тя не би успяла сама.

Надникна към задната страна на къщата и не видя нищо. Прокрадна се напред и огледа. Видя прозорче, рискува и надникна през него. Не светеше, но вътре явно беше чисто и подредено, до мивката висеше кърпа за съдове. Точно както правеше Ерин. Тихо се приближи до вратата и завъртя топката. Не беше заключено.

Притаи дъх, отвори вратата, влезе вътре и отново спря да се ослуша — нищо. Прекоси кухнята и влезе в хола, после в спалнята и в банята. Изруга високо, след като установи, че тя не си е у дома.

Допускаше обаче, че е улучил къщата. В спалнята забеляза скрин и отвори най-горното чекмедже. Намери купчина бикини, разгледа ги, потърка няколко между палеца и показалеца си, но беше минало твърде много време и той не помнеше дали тя е носила у дома този чифт. Другите дрехи не му бяха познати, но бяха нейният размер.

Позна също шампоана и балсама, пастата за зъби беше същата марка. Прерови чекмеджетата в кухнята, като ги отваряше едно след друго, докато не попадна на сметка за електричество. Беше на името на Кейти Фелдман. Кевин се облегна на бюфета, вперил поглед в името, и усети, че мисията му е изпълнена.

Единственият проблем беше, че Ерин я няма и той не знае кога ще се върне тя. Съзнаваше, че не би могъл да държи колата си на паркинга пред магазина до безкрай, но изведнъж се почувства ужасно изморен. Искаше да поспи, нуждаеше се от сън. Цяла нощ беше шофирал и главата адски го болеше. Механично се върна в спалнята й. Беше оправила леглото и когато отметна завивката, от чаршафите го лъхна нейното ухание. Сгуши се в леглото и вдъхна дълбоко, вдъхна нейния аромат. Усети как в очите му бликват сълзи и осъзна колко много му липсва тя, колко много я обича и че двамата биха могли да са щастливи, ако не беше толкова себична.

Очите му се затваряха и реши да си подремне. За съвсем мъничко. Само колкото като се върне по-късно вечерта, съзнанието му да бъде бистро, за да не допуска грешки и двамата с Ерин отново да бъдат съпруг и съпруга.

35

Алекс, Кейти и децата отидоха на карнавала с велосипеди, понеже паркирането в центъра на града беше почти невъзможно. А прибирането щеше да е още по-трудно, понеже всички коли щяха да тръгнат да се изнасят едновременно.

От двете страни на улицата имаше сергии с произведения на занаятите и на различни изкуства, а във въздуха ухаеше на хотдог и на бургери, на пуканки и на захарен памук. На главната сцена местна група свиреше песента „Малкият кабриолет“ на групата „Бийч Бойс“. Имаше надбягвания с чували, а един афиш обещаваше следобед състезание за най-бързо ядене на диня. Имаше и всякакви игри на късмета — от мятане на стрелички до хвърляне на халки по бутилки и вкарване на три последователни коша, за да спечелиш плюшена играчка. Виенското колело в другия край на парка се извисяваше над всичко и привличаше цели семейства като маяк.

Алекс се нареди на опашката за билети, а Кейти го последва с децата, като се запъти към блъскащите се колички и наклонената въртележка. Навсякъде имаше опашки. Майки и бащи, стиснали децата си за ръце, и групи тийнейджъри. Във въздуха отекваше грохотът на генераторите и тракането на въртележките.

Човек можеше да види най-едрия кон на света само срещу един долар. Срещу още един получаваше достъп до съседната шатра, където пък се намираше най-дребният кон. Понитата, привързани за колело, обикаляха в кръг изморени и разгорещени, обронили глава.

Децата бяха нетърпеливи и искаха да се повозят на всичко, затова Алекс плати цяло състояние за пачка с билети. Въпреки това ги изразходваха бързо, понеже всяка атракция изискваше по три-четири билета. Общата им стойност беше направо невероятна, затова той опита да насочи вниманието на децата и към други възможности за забавление.

Наблюдаваха как един човек жонглира с бухалки и ръкопляскаха на куче, което умееше да върви по въже. Хапнаха пица в местен ресторант, като заради жегата предпочетоха да се нахранят вътре, под звуците на кънтри музика. След това наблюдаваха състезание по водни ски по река Кейп Фиър, преди да се върнат обратно на въртележките. Кристен поиска захарен памук, а Джош — татуировка ваденка.

Часовете се нижеха посред жега, шумотевица и удоволствията на малкия град.

Кевин се събуди два часа по-късно с хлъзгаво от пот тяло и силни болки в корема. Сънищата му, предизвикани от непоносимата топлина, бяха пъстри и ярки, беше му трудно да си спомни кой е. Главата му сякаш щеше да се сцепи на две. Залитайки, отиде в кухнята и утоли жаждата си направо от чешмата. Чувстваше се по-замаян и по-слаб, отколкото когато си легна.

Но не можеше да си позволи да се мотае. Изобщо не трябваше да спи, така че се върна в спалнята и оправи леглото, та Ерин да не забележи, че е идвал. Тъкмо се канеше да излезе, когато си спомни за гювеча с риба тон, който беше зърнал в хладилника, докато претърсваше кухнята. Беше много прегладнял и си спомни, че на него тя от месеци не е приготвяла вечеря.

В задушната колиба сигурно беше към четирийсет градуса, затова когато отвори хладилника, постоя цяла минута на хладния въздух, долетял отвътре. Извади купата и зарови в чекмеджетата за вилица. Обели найлоновото фолио и започна да нагъва. Това не помогна на главоболието му, но му стана по-добре на корема и спазмите намаляха. Можеше да омете целия гювеч, но се принуди да си вземе само още един залък, преди да прибере съда обратно в хладилника. Тя не би могла да разбере, че е идвал.

Изплакна вилицата, изсуши я и я прибра обратно в чекмеджето. Изпъна кърпата и отново провери леглото, за да е сигурен, че всичко е точно както е било, когато бе влязъл в къщата.

Доволен излезе и пое по чакълестата алея към магазина.

Покривът на колата му пареше болезнено, а когато отвори вратата, отвътре го лъхна като от пещ. На паркинга нямаше никого. Беше твърде горещо, за да стои човек на открито. Печеше, на небето нямаше нито едно облаче, не се усещаше нито повей. Кой би искал да живее на такова място, за бога?

В магазина Кевин сграбчи бутилка вода и я изпи прав до хладилниците. На касата плати и възрастната жена изхвърли празното шише. Попита го дали му е харесало на карнавала. Отговори на дъртата нахалница, че му е харесало.

Когато се върна в колата, пийна водка, нищо че беше гореща като кафе. Само да премахне болката. Беше твърде горещо, за да разсъждава, а вече би могъл да пътува обратно към Дорчестър, ако Ерин си беше у дома. Може би когато я отведе вкъщи и Бил види колко щастливи са двамата, ще му върне работата. Беше добър детектив и шефът му се нуждаеше от него.

Докато пиеше, пулсиращата болка в слепоочието започна да намалява, но Кевин започна да вижда двойно. Трябваше да запази бистротата на мисълта си, но му прилошаваше от болката и топлината и не знаеше какво да прави.

Запали колата и зави по главното шосе обратно към центъра на Саутпорт. Много улици се оказаха затворени и се наложи доста да заобикаля, преди да намери къде да паркира. На километри нямаше никаква сянка, само слънце и несекващ задушлив пек. Имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

Зачуди се къде ли е Ерин. В ресторанта на Айвън? На карнавала? Трябваше да звънне и да попита дали е на работа днес, трябваше предната вечер да отседне в хотел… Нямаше причина да бърза, понеже тя не си беше у дома, но тогава Кевин още не го знаеше, затова сега се ядоса, че тя сигурно и заради това му се присмива. Хилеше се на горкия Кевин Тиърни, докато му изневеряваше с друг мъж.

Смени ризата си, пъхна пистолета в колана на джинсите и се запъти към брега. Знаеше къде се намира ресторантът на Айвън, беше го потърсил в интернет. Съзнаваше, че поема голям риск, като отива там, и се поогледа един-два пъти, обаче трябваше да я намери, трябваше да се увери, че тя все още е реална. Беше влязъл в къщата й и бе вдъхнал уханието й, но това не беше достатъчно.

Навсякъде имаше тълпи от хора. Улиците му приличаха на провинциален панаир, само че без свинете, конете и кравите. Купи си хотдог и се помъчи да го изяде, но коремът му се разбунтува и Кевин изхвърли по-голямата част от сандвича. Лъкатушейки между хората, забеляза морския бряг в далечината, а после и ресторанта на Айвън. Напредваше мъчително бавно през тълпата. Устата му беше пресъхнала, когато стигна входа на ресторанта.

Заведението беше претъпкано, хората чакаха дори отвън за маси. Трябваше да си донесе шапка и слънчеви очила, но не се беше сетил. Знаеше, че тя ще го познае тутакси, но въпреки това си проправи път до вратата и влезе.

Забеляза една сервитьорка, но не беше Ерин. Видя още една, но и тя не беше Ерин. Салонната управителка беше млада и в момента се мъчеше да измисли къде да настани следващата група клиенти. Беше шумно — разговори, звън на прибори по чиниите, плискане на чаши в коритата на мивките. Силни и объркващи шумове, а проклетото думкане в главата му не отминаваше. Коремът му гореше.

— Ерин на работа ли е днес? — провикна се той към салонната управителка, извисявайки глас над глъчката.

Тя примигна объркано.

— Кейти — поправи се той. — Имах предвид Кейти Фелдман.

— Не, днес е в почивка — провикна се в отговор жената. — Утре е на работа — додаде и кимна към прозореца. — Сигурно е някъде там с всички. Преди време я мярнах да минава оттук.

Кевин се обърна и излезе, блъскайки се в хората, без да им обръща внимание. Навън спря пред сергия на улицата. Купи си бейзболна шапка и чифт евтини слънчеви очила. И тръгна.

Виенското колело се въртеше ли, въртеше, Алекс и Джош седяха на едната седалка, а Кристен и Кейти — на другата. Горещият вятър духаше в лицата им. Кейти обгърна с ръка раменете на Кристен, понеже знаеше, че макар момиченцето да се усмихва, височината го плаши. Когато кабинката им се качи най-горе и се разкри гледката към града, тя си даде сметка, че макар да не се страхуваше от височината, виенското колело я притесняваше. Сякаш цялото съоръжение беше сглобено от телена мрежа и фиби за коса, нищо че сутринта беше издържало огледа за безопасност.

Запита се дали Алекс им беше казал истината за огледа, или просто я беше чул като размишляваше на глас дали не е опасно. Вече беше късно да се страхува, затова се загледа към тълпите долу. Карнавалът беше привлякъл още повече хора с напредването на следобеда, но в Саутпорт единственото развлечение бяха яхтите. Беше малко, сънливо градче и Кейти си даде сметка, че подобно събитие вероятно е кулминацията на годината.

Виенското колело забави ход и спря, а горе те трябваше да изчакат първата група пътници да слязат, за да се качат други. Колелото малко се врътна и тя се взря в тълпата по-отблизо и по-внимателно. Кристен се поуспокои и правеше същото като нея.

Кейти позна няколко редовни клиенти на ресторанта, които ближеха сладолед във фунийки, и се зачуди още колко ли като тях има. Започна да обхожда с поглед групите хора и кой знае защо, си спомни, че е правила същото, когато бе започнала работа при Айвън. Когато се озърташе тревожно за Кевин.

Кевин мина разсеяно покрай сергиите от двете страни на улицата, унесен в мисли за Ерин. Трябваше да попита салонната управителка дали тя е с някакъв мъж, тъй като беше сигурен, че не е отишла на карнавала сама. Трудно му беше непрекъснато да си напомня, че тя може да има къса кестенява коса, понеже се беше подстригала и боядисала. Трябваше да накара педофила от другия участък да му направи копие на снимката от шофьорската книжка, но тогава не разсъждаваше трезво, а сега вече нямаше значение, тъй като знаеше къде живее Ерин и просто щеше да се върне там.

Усещаше пистолета в колана си, притиснат към кожата. Неудобно му беше, защипваше кожата, а кепето му държеше топло, още повече че го беше нахлупил плътно надолу. Главата му сякаш щеше да експлодира.

Обикаляше покрай групи хора, сформиращи се опашки. Занаяти. Украсени шишарки, цветно стъкло в рамки, въздушни звънци. Старовремски играчки, издялани от дърво. Хората се тъпчеха с храна: гевречета и сладолед, начос, канелени кифлички. Видя бебета в колички и отново си спомни желанието на Ерин да има бебе. Реши, че ще й даде бебе. Момче или момиче, нямаше значение, но все пак предпочиташе момче, понеже момичетата са егоистки и не биха оценили живота, който им дава. Такива са си.

Навсякъде край него разговаряха и шептяха хора, а Кевин имаше чувството, че някои от тях го зяпат, както правеха Кофи и Рамирес. Той не им обръщаше внимание и се съсредоточи над издирването си. Семейства. Прегърнати двойки младежи. Един тип със сомбреро. Неколцина служители от карнавала, които просто стояха отстрани и пушеха. Слаби, татуирани и с лоши зъби. Сигурно бяха наркомани с дълги досиета. Предизвикаха у него лошо предчувствие. Кевин беше детектив и познаваше хората. Тези типове обаче не направиха нищо и той просто ги отмина.

Отклоняваше се наляво и надясно, проправяше си упорито път през тълпата и изучаваше лицата на хората. Спря, за да даде път на двойка клатушкащи се дебелаци, които се тъпчеха с пържен хотдог, а лицата им бяха подпухнали и зачервени. Кевин ненавиждаше дебелите хора, смяташе, че са слабохарактерни и недисциплинирани, че все се оплакват от диабет, високо кръвно налягане и проблеми със сърцето и хленчат колко скъпо е да се лекуваш, обаче нямат воля просто да оставят вилицата. Ерин винаги е била слабичка, но гърдите й бяха едри, а сега тя беше с друг мъж, който ги галеше нощем, и от тази мисъл Кевин целият пламна вътрешно. Мразеше я. Но и я желаеше. Обичаше я. Трудно му беше да запази мислите си ясни. Беше пил твърде много, а и жегата беше невероятна. Защо й трябваше да се мести на такова пъклено място?

Обиколи въртележките и забеляза виенското колело отпред. Приближи се, блъсна се в някакъв мъж по потник и подмина с пренебрежение недоволното му мърморене. Огледа кабинките на колелото, стрелкайки поглед по всяко лице. Ерин не беше тук, нямаше я и на опашката.

Продължи сред тълпата в силния пек, оглеждайки се за слабичката Ерин и за мъжа, който галеше гърдите й нощем. С всяка стъпка все повече мислеше за пистолета си.

Въртележката, която се въртеше шеметно по посока на часовниковата стрелка, беше страшен хит сред децата. Вече се бяха возили два пъти тази сутрин, но след виенското колело Кристен и Джош ги помолиха да се качат отново. Бяха им останали само няколко билета и Алекс се съгласи, като им обясни, че след това ще трябва да се прибират. Искаше да има време да ги изкъпе и може би да ги нахрани, преди да потегли за Роли.

Колкото и да се стараеше обаче, онзи многозначителен намек на Кейти просто не му излизаше от главата. Тя явно усещаше за какво мисли той, понеже току го поглеждаше и по устните й заиграваше предизвикателна усмивка.

Сега застана до него и засмяна погледна нагоре към децата. Той се присламчи до нея, обгърна раменете й с ръка и усети как тя се притиска до него. Не каза нищо, понеже нямаше нужда от думи. Тя също нищо не каза. Само наклони глава, облегна я на рамото му и Алекс смаяно си помисли, че това е най-прекрасното нещо на света.

Ерин я нямаше на наклонената въртележка, нито в огледалния лабиринт, нито в къщата на духовете. Кевин наблюдаваше от опашката за билети, стараейки се да се смеси с тълпата, за да я забележи, преди тя да забележи него. Имаше предимство, понеже знаеше, че тя е тук, а тя не подозираше за неговото присъствие, ама кой знае, понякога на хората просто им провървява и се случва нещо необикновено. Кевин си спомни за Карън Фелдман и за деня, когато тя му разкри тайната на Ерин.

Съжали, че е оставил водката си в колата. Май нямаше откъде да си купи, никъде не видя бар. Не видя дори будка за бира — не обичаше бира, но щеше да си купи, ако няма друг избор. От миризмата на храна му се гадеше и едновременно с това се почувства огладнял. Ризата беше залепнала за гърба и мишниците му.

Мина покрай игрите на късмета, разигравани от някакви мошеници. Чиста загуба на пари, защото игрите бяха нагласени, обаче глупаците се тълпяха. Огледа лицата. Ерин я нямаше.

Тръгна към въртележките. Имаше деца в блъскащи се колички, хора по опашките. Въртележките бяха отзад и Кевин се запъти натам. Заобиколи група хора, за да има по-добра видимост.

* * *

Въртележката започна да забавя ход, но Кристен и Джош още бяха широко ухилени от вълнение. Алекс имаше право, че трябва да си вървят — жегата беше източила силите на Кейти и щеше да е наистина хубаво малко да се поохладят. Един от недостатъците на къщата — е, сигурно имаше и други — беше липсата на климатик. Беше свикнала да държи прозорците отворени нощем, но ползата не беше голяма. Въртележката спря, Джош свали веригата и скочи. Кристен също бързо го последва и след малко децата припкаха обратно към Кейти и баща си.

Кевин видя как въртележката спира и група деца скачат от местата си, но вниманието му не бе насочено натам. Вместо това огледа внимателно възрастните, струпали се отстрани.

Продължи да върви, оглеждайки жените една по една. Руси, брюнетки, всякакви. Търсеше слабичката фигура на Ерин. От този ъгъл не можеше да види лицата на хората точно отпред, затова смени посоката. След броени секунди, когато децата стигнеха изхода, всички отново щяха да се пръснат.

Кевин ускори крачка. Пред него стоеше някакво семейство, държаха в ръце билети, спореха объркано на какво да се качат сега. Заобиколи ги и се вгледа в лицата близо до въртележката.

Нямаше слаби жени. Само една. Брюнетка с къса коса, която стоеше до прошарен мъж, обгърнал талията й с ръка. Не можеше да я сбърка. Същите дълги крака, същото лице, същите мускулести ръце.

Ерин.

36

Хванати за ръце, Алекс и Кейти тръгнаха заедно с децата към ресторанта на Айвън. Оставиха велосипедите си до задния вход, където обикновено държеше колелото си Кейти. На тръгване Алекс купи вода за Кристен и за Джош, преди да потеглят към дома.

— Хубав ден, нали, деца? — попита той и се наведе, за да отключи велосипедите.

— Страхотен ден, тате — отговори Кристен със зачервено от горещината лице.

Джош изтри устата си с ръка.

— Може ли да дойдем и утре?

— Може би — отговори неопределено Алекс.

— Моля те! Искам пак да се возя на въртележката.

Алекс се справи с катинарите и преметна веригите през рамо.

— Ще видим.

Един навес зад ресторанта хвърляше сянка, но въпреки това беше горещо. Кейти видя колко претъпкано е заведението, докато минаваше покрай прозорците, и се зарадва, че не е на работа, въпреки че щеше да се наложи да вземе двойни смени на следващия ден и в понеделник. Но си струваше. Прекарала беше приятно, а сега щеше да си почине и да гледа някой филм с децата, докато Алекс е извън града. А когато се върне…

— Какво? — попита Алекс.

— Нищо.

— Гледаш ме така, като че се каниш да ме глътнеш.

— Просто се отнесох за няколко секунди — намигна му тя. — Сигурно е от жегата.

— Аха — кимна той. — Като че ли не знам…

— Напомням ти, че млади ушички се въртят като пеленгатори, така че внимавай какви ги говориш.

Тя го целуна и лекичко го потупа по гърдите.

Нито един от двамата не забеляза мъжа с бейзболното кепе и тъмни очила, който ги наблюдаваше от платформата на съседния ресторант.

Кевин усети как му се завива свят, докато наблюдаваше Ерин и прошарения мъж да се целуват, докато я гледаше да флиртува с него. Видя я как се наведе и се усмихна на момиченцето. Как разроши косата на момчето. Забеляза как прошареният мъж я плесна лекичко по задника, когато децата не гледаха. И Ерин, неговата съпруга, участваше в играта. Харесваше й. Насърчаваше го. Изневеряваше му с новото си семейство, като че ли Кевин и бракът им изобщо не съществуваха.

Качиха се на велосипедите си и потеглиха, заобиколиха сградата и се отдалечиха от него. Ерин караше до прошарения. Беше по шорти и сандали, разголена и сексапилна заради друг мъж.

Кевин ги последва. Косата й беше руса, дълга, развята… но после той примигна и тя отново стана кестенява и къса. Ерин се преструваше, че не е Ерин, караше колело с новото си семейство, целуваше се с друг мъж и се усмихваше, непрекъснато се усмихваше безгрижно. Това не е истина, напомни си Кевин, а е просто сън. Кошмар. Вързаните на пристана лодки се поклащаха, докато минаваха покрай тях.

Кевин зави. Те бяха на колела, а той — пеша, но групата се движеше бавно, за да може момиченцето да не изостава. Кевин приближи достатъчно, за да чуе смеха на Ерин — звучеше щастливо. Пресегна се и измъкна пистолета от колана си, после го пъхна под ризата и го притисна към кожата си. Свали бейзболното кепе и с него скри пистолета от хората.

Мислите му отскачаха като топче за пинбол, мятаха се стремглаво наляво-надясно, нагоре-надолу, Ерин лъжеше, мамеше, кроеше лукави планове. Избяга, за да си намери любовник. Говореше и се присмиваше зад гърба му. Шепнеше на мъжа с прошарената коса, говореше му мръсотии, ръцете му върху гърдите й, учестеното й накъсано дишане. Преструваше се, че не е омъжена, пренебрегваше всичко, което Кевин бе направил за нея, жертвите му, факта, че му се налагаше да стърже кръв от обувките си, клюките на Кофи и на Рамирес, орляците мухи над бургерите на онова барбекю, на което му се наложи да отиде сам, без нея, за да каже тя на Бил, капитана, че Кевин не е просто едно от момчетата.

И ето я сега тук, върти си педалите безгрижно с късата и подстригана коса, красива както винаги, без изобщо да се замисля за съпруга си. Без да дава и пет пари за него. Забравила за него и за брака им, за да си живее с мъжа с прошарената коса, да го потупва по гърдите и да го целува със замечтано изражение. Щастлива и спокойна, напълно безгрижна. Ходи на карнавал, кара колело. Сигурно си пее под душа, докато той плаче и си спомня какъв парфюм й е подарил за Коледа, обаче всичко това нямаше никакво значение, защото тя беше себична негодница и си въобразяваше, че може да изхвърли брака им на боклука като празна кутия от пица.

Кевин неволно ускори крачка. Хората ги забавяха и той прекрасно знаеше, че може още сега да вдигне пистолета и да я застреля. Пръстът му се плъзна към спусъка и дръпна предпазителя, понеже в Библията пише, че всички трябва да тачат брака, че брачното ложе трябва да остане неосквернено… обаче в този момент той осъзна, че ще се наложи да убие и мъжа с прошарената коса. Можеше да го застреля пред очите й. Трябваше само да натисне спусъка, но е почти невъзможно да улучиш движеща се мишена от разстояние с глок, освен това навсякъде имаше хора. Щяха да видят пистолета и да се разкрещят, така че не беше разумно да стреля сега и той дръпна пръст от спусъка.

— Престани да се отклоняваш към сестра си! — провикна се мъжът с прошарената коса и гласът му се изгуби някъде далеч отпред.

Думите му обаче бяха реални и Кевин си представи мръсотиите, които той шепнеше на Ерин. Усети как в гърдите му заклокочи ярост. После най-неочаквано децата завиха зад ъгъла, а Ерин и прошареният мъж ги последваха.

Кевин спря задъхан. Прилоша му. Докато Ерин завиваше, слънцето за миг силно освети профила й и той отново си помисли колко е красива. Винаги му бе приличала на нежно цвете, много красиво и изискано. Спомни си как я бе спасил от онези насилници, когато си беше тръгнала от казиното, и как тя го уверяваше, че с него се чувства в безопасност, но дори това не й попречи да го напусне.

Постепенно той започна да чува гласовете на хората, които крачеха от двете му страни. Не си говореха нищо особено, не бяха тръгнали конкретно за никъде, но го подтикнаха да действа. Той хукна към мястото, където те бяха завили, и на всяка крачка под палещите лъчи на слънцето имаше чувството, че ей сега ще повърне. Ръката му, стиснала пистолета, беше хлъзгава от пот. Зави зад ъгъла и погледна нагоре по улицата.

Нямаше жива душа, но през две пресечки улицата беше преградена заради панаира. Сигурно бяха завили по предната пресечка. Нямаха друг избор. Кевин реши, че са завили надясно — единствения изход от центъра на града.

Имаше избор. Да ги преследва пеша и да рискува да го забележат, или да изтича обратно до колата и да ги последва така. Помъчи се да разсъждава като Ерин и си представи как двамата ще влязат в къщата, където живее прошареният мъж. Къщата на Ерин беше прекалено тясна и прекалено гореща за четиримата, а и тя би предпочела красива къща със скъпи мебели, понеже смяташе, че заслужава такъв живот, вместо да оцени и да се задоволи с живота, който има.

Какво да избере? Пеша или с колата? Кевин стоеше, премигваше и се мъчеше да мисли, но беше твърде горещо и объркващо, чукове блъскаха по главата му и единствената му мисъл беше как Ерин спи с прошарения мъж, а от това направо му се гадеше.

Сигурно се обличаше с дантели и му танцуваше, шепнеше му думи, които го възбуждат. Умоляваше го да й позволи да му достави удоволствие, за да може да живее в къщата му с красивите вещи. Беше се превърнала в проститутка, продаваше душата си за луксозни джунджурии. Продаваше се за перли и хайвер. Сигурно вече спеше в голямата къща, а прошареният мъж я водеше на изискани вечери.

Догади му се, като си го представи. Почувства се засегнат и предаден. Яростта прочисти мислите му и той си даде сметка, че стои на едно място, а те все повече се отдалечават. Колата му беше през няколко пресечки, но Кевин се обърна и хукна. Разбута бясно хората от карнавала, без да обръща внимание на протестите им. „Дръпнете се, дръпнете се!“, крещеше и някои се отместваха, а други той сам избутваше. Стигна до място без тълпи от хора, но беше страшно задъхан и трябваше да спре и да повърне до един противопожарен кран. Неколцина момчетии му се изсмяха и на него му се прииска тутакси да ги разстреля, но след като избърса уста, просто извади пистолета, насочи го към тях и те бързо-бързо млъкнаха.

Сякаш шило за лед прободе мозъка му и той залитна напред. Бодване и болка, бодване и болка. На всяка проклета стъпка усещаше бодване и болка, а в същия момент Ерин сигурно описваше на прошарения мъж какво ще правят в леглото. Разказваше на прошарения мъж за Кевин, шепнеше му: „Кевин не умееше да ми доставя удоволствие като теб“. Нищо че не беше вярно.

Стигна до колата си след цяла вечност. Слънцето я беше опекло като франзела. Горещината изригна отвътре на облаци, а воланът пареше страшно. Пъклена дупка. Ерин беше избрала да живее в пъклена дупка. Кевин запали колата и отвори прозорците, направи обратен завой към карнавала и започна да разгонва хората по улиците с клаксона си.

Отново отклонения. Барикади. Идеше му да профучи през тях, да ги натроши на парчета, но и тук имаше ченгета, които щяха да го арестуват. Тъпи ченгета, дебели и мързеливи ченгета. Провинциални малоумници. Идиоти. Нито един от тях не беше добър детектив, но имаха пистолети и значки. Кевин подкара по страничните улички, мъчейки се да отгатне накъде се е запътила Ерин. Ерин и нейният любовник. И двамата бяха прелюбодейци, а в Библията пише, че ако имаш нечестиви помисли към жена, вече си извършил прелюбодеяние в сърцето си.

Навсякъде гъмжеше от народ. Пресичаха опасно улицата. Принуждаваха го да спира. Кевин се приведе над волана, напрегнато впери поглед през предното стъкло и ги видя — дребни фигурки в далечината. Бяха точно зад втората барикада и вървяха по пътя към нейната къща. На ъгъла имаше ченге, поредният провинциален малоумник.

Кевин се понесе напред, но спря заради човека, появил се неочаквано пред колата му, който думкаше по капака й. Бачкатор с къса отпред и дълга отзад коса, риза на черепи и татуировки. Дебела жена и мазни деца. Загубеняци.

— Гледай къде караш! — кресна бачкаторът.

Кевин мислено изпозастреля и четиримата: бум, бум, бум, бум, но се овладя и не реагира външно, понеже ченгето на ъгъла го наблюдаваше. Бум, помисли си отново накрая.

Зави, ускори и тръгна да прекосява квартала. Зави наляво и отново натисна газта. После пак обърна наляво. Отпред имаше още пътни блокади. Кевин направи поредния обратен завой, зави надясно и на следващата пресечка отново завъртя наляво.

Още пътни блокади. Беше попаднал в лабиринт като опитно мишле. Градът заговорничеше срещу него, а Ерин щеше да се измъкне. Рязко даде на заден. Зави по улицата, после профуча до следващото кръстовище. Сигурно вече беше близо, зави наляво и видя пред себе си движещи се коли, при това в желаната посока. Зави и успя да се пъхне между два камиона. Искаше да ускори, но не можеше. Пред него имаше автомобили и камиони, някои с лепенки със знамето на Конфедерацията, а други — с багажници за пушки. Бачкатори. Заради хората по улицата колите почти не можеха да напредват — мотаеха се, като че ли не забелязваха уличното движение. Подминаваха го, движейки се по-бързо от него. Дебели хора, които продължаваха да нагъват. Сигурно цял ден се тъпчеха и забавяха движението, а Ерин се отдалечаваше все повече и повече. Колата му напредна с една дължина и отново спря. И пак, и пак. Идеше му да се разкрещи, да заблъска по волана, но беше пълно с хора. Ако не внимаваше, някой щеше да издрънка нещо, тъпото провинциално ченге щеше да разследва, да си спомни номера на колата му от друг щат и вероятно тутакси да го арестува само защото не е местен.

Напред и пак спря, отново и отново, придвижвайки се със сантиметри, докато не стигна до ъгъла. Там движението щеше да се поотпуши, така поне допускаше, но уви, грешеше, а Ерин и прошареният мъж вече бяха изчезнали. Пред него имаше само дълга редица автомобили и един път, който водеше навсякъде и никъде.

37

Пред магазина бяха паркирани десетина коли, когато Кейти последва децата нагоре по стълбите към жилището. Джош и Кристен почти през целия обратен път се оплакваха колко са изморени краката им, но Алекс не им обръщаше внимание и от време на време само им напомняше, че наближават. Когато и това престана да върши работа, той отвръщаше просто, че също е изморен и не иска повече приказки.

Оплакванията секнаха, когато стигнаха в магазина. Алекс им позволи да си вземат сладолед на клечка и сок, после се качиха по стълбите, отвориха вратата и отвътре ги лъхна неописуемо освежаващ прохладен въздух. Той поведе Кейти към кухнята и тя го погледа как мокри лицето и шията си над кухненската мивка. В хола децата вече се бяха проснали на дивана и бяха пуснали телевизора.

— Извинявай, но преди десет минути имах чувството, че ще умра — каза Алекс.

— Нищичко не каза.

— Понеже съм корав мъжага — отговори той и изпъчи гърди наужким.

Извади две чаши от бюфета, сложи кубчета лед и наля вода от каната, която държеше в хладилника.

— Теб си те бива — подаде й едната чаша. — Навън е същинска сауна.

— Не е за вярване, че на карнавала имаше такава навалица — отбеляза тя и отпи от водата.

— Винаги се питам защо не го преместят някъде през май или през октомври, но сигурно тълпите ще продължат да се стичат и тогава.

Кейти погледна стенния часовник.

— Кога трябва да тръгваш?

— След около час. Но би трябвало да се върна преди единайсет.

Пет часа, помисли си тя.

— Искаш ли да приготвя на децата нещо конкретно за вечеря?

— Обичат макарони. Кристен ги предпочита с масло, а Джош — със сос маринара. Имам една бутилка в хладилника. Цял ден похапват, така че надали ще ядат много.

— Кога си лягат?

— По различно време. Винаги е преди десет, но понякога още в осем. Разчитай на собствената си преценка.

Кейти допря студената чаша до бузата си и огледа кухнята. Не беше прекарвала много време в жилището им и сега, когато беше тук, забеляза все още запазените следи от женска ръка. Дреболии — червеният тегел на пердетата, подреденият порцеланов сервиз в бюфета, изречения от Библията по керамичните плочки около печката. Къщата беше пълна със свидетелства за живота на Алекс с друга жена, но за своя изненада Кейти установи, че това не я притеснява.

— Ще си взема душ — оповести Алекс. — Нещо против да те оставя за няколко минути?

— Не, разбира се — отговори тя. — Ще поогледам кухнята и ще помисля какво да приготвя за вечеря.

— Макароните са в онзи шкаф — посочи той. — Ако искаш, като изляза, мога да те закарам до вас да си вземеш душ и да се преоблечеш. Или пък го направи тук, ако предпочиташ.

Кейти зае предизвикателна поза:

— Това покана ли е?

Той се ококори и после стрелна поглед към децата.

— Шегувам се — засмя се тя. — Ще си взема душ, след като тръгнеш.

— Искаш ли да си вземеш нови дрехи преди това? Ако не, мога да ти дам долнище на анцуг и фланелка… Панталонът ще ти е дълъг, но може да го пристегнеш с връзката.

Кой знае защо мисълта, че може да облече негови дрехи, й се стори адски секси.

— Добре, не съм придирчива. Нали просто ще гледам филм с децата!

Алекс пресуши чашата си и я остави в мивката. После се наведе, целуна я и се запъти към спалнята.

Когато остана сама, Кейти се обърна към прозореца на кухнята. Взря се в улицата навън, обзета от неназовимо безпокойство. По същия начин се бе почувствала и рано сутринта, но реши, че е следствие от скарването с Алекс. Сега обаче отново се замисли за семейство Фелдман. И за Кевин.

Сетила се беше за него и на виенското колело. Докато оглеждаше тълпата, Кейти съзнаваше, че не търси познати от ресторанта. Оглеждаше се за Кевин. По някаква необяснима причина усещаше, че той е сред хората. Че е тук.

Явно параноята й отново бе изплувала на повърхността. Кевин нямаше откъде да научи къде е тя, нямаше как да открие новата й самоличност. Напомни си, че това е невъзможно. Той никога не би могъл да я свърже с дъщерята на семейство Фелдман, тъй като изобщо не говореше с тях. Но тогава защо през целия ден имаше усещането, че някой я следи? Дори като си тръгваха от карнавала…

Не беше медиум и не вярваше в такива неща. Вярваше обаче в способността на подсъзнанието да свързва парченца, които съзнанието не може. Докато стоеше в кухнята на Алекс обаче, парченцата все още бяха объркани, безредни и безформени в главата й и след като проследи с поглед десетина от колите по улицата, тя най-сетне се извърна. Може би просто старите й страхове отново надигаха грозните си глави.

Тръсна глава и се замисли за Алекс под душа. Мисълта да се присъедини към него я обля с гореща вълна от очакване. Но въпреки това… не беше толкова просто, дори и децата да ги нямаше. Дори и Алекс да я възприемаше като Кейти, Ерин все още бе омъжена за Кевин. Искаше й се да е друга жена, която просто може да се отпусне в обятията на любовника си без никакво колебание. В крайна сметка Кевин бе нарушил всички правила на брачния живот, когато за пръв път й посегна. Кейти беше сигурна, че ако Бог надникне в сърцето й, няма да оцени постъпката й като грях. Нали?

Въздъхна. Алекс… мислеше само за него. За по-късно. Той я обичаше и я желаеше, а тя повече от всичко искаше да му покаже, че изпитва същото към него. Копнееше да почувства тялото му до своето, искаше го целия, стига и той да я желаеше. Завинаги.

Нареди си да престане да си се представя с Алекс, да спре да мечтае за онова, което предстои. Тръсна глава, за да прочисти съзнанието си, отиде в хола и седна на дивана до Джош. Децата гледаха някакво предаване по канала на „Дисни“, което не й беше познато. След малко Кейти вдигна поглед към часовника и установи, че са минали само десет минути. А сякаш беше цял час.

След душа Алекс си направи сандвич и седна до нея на дивана, докато се хранеше. Миришеше на чисто, косата му още беше мокра по крайчетата и прилепваше към кожата му, а на Кейти й се искаше да проследи с устни влажната ивица. Заболи очи в екрана, децата не им обръщаха никакво внимание, дори след като той остави чинията си на масата и бавно започна да плъзга пръсти нагоре-надолу по бедрото й.

— Красива си — прошепна в ухото й.

— Изглеждам ужасно — възрази тя, мъчейки се да не обръща внимание на огнената линия, стрелнала се нагоре по бедрото й. — Още не съм си взела душ.

Когато стана време да потегля, Алекс целуна децата в хола. Тя го изпрати до вратата и докато я целуваше за довиждане, той плъзна ръката си по-надолу, под кръста й, а меките му устни се притиснаха жадно към нейните. Очевидно беше влюбен в нея, очевидно я желаеше и искаше да й го покаже. Подлудяваше я и явно му беше приятно.

— Ще се видим след малко — отдръпна се той.

— Карай внимателно — прошепна тя. — И не се тревожи за децата.

Когато чу стъпките му да се отдалечават надолу, Кейти се облегна на вратата и си пое дъх бавно и продължително. Боже, помисли си, боже! Независимо от брачните си клетви, независимо от чувството си за вина, тя реши, че определено е в настроение, дори и Алекс да не е.

Отново погледна към часовника, убедена, че й предстоят най-дългите пет часа в живота й.

38

— Мамка му! — ругаеше Кевин. — Мамка му!

Шофираше вече часове наред. Спря да си купи четири бутилки водка от един супер. Едната вече беше наполовина празна и понеже виждаше всичко двойно, той караше с присвити очи.

Оглеждаше се за велосипеди, общо четири, един от които с кошница. Все едно да търси конкретен вид планктон в океана. Караше първо по едната пресечка, после в обратна посока по съседната, докато следобедът превали и се спусна здрач. Оглеждаше се наляво и надясно. Знаеше къде живее тя, знаеше и че рано или късно ще я завари у дома. Но междувременно прошареният мъж беше някъде там с нея, присмиваше му се и нареждаше: аз съм много по-добър от Кевин, скъпа.

Кевин проклинаше на висок глас в колата, блъскаше по волана. Непрекъснато щракаше с предпазителя на пистолета, представяше си как Ерин целува онзи, как той обгръща талията й с ръка. Спомни си колко щастлива изглеждаше, докато си въобразяваше, че е измамила съпруга си. Че го е изиграла. Стенеше и мъркаше под любовника си, който дишаше тежко отгоре й.

Почти не виждаше, бореше се със замъгленото си зрение и гледаше само с едно око. Зад него се доближи кола, следва го известно време, после примигна с фарове. Кевин намали, отби и сложи ръка върху пистолета. Мразеше грубите хора, хората, които си въобразяваха, че пътят е техен. Бум!

Здрачът превърна улиците в сенчести лабиринти и той почти не различаваше тънките силуети на велосипедите. Когато за втори път мина покрай чакълестата алея, импулсивно реши да обърне и да посети къщата й отново за всеки случай. Спря така, че да не се вижда от бунгалото, и излезе от колата. Над главата му кръжеше ястреб и жужаха цикади, но иначе мястото беше съвсем пусто. Кевин тръгна към къщата, но и отдалеч виждаше, че отпред няма никакво колело. А и не светеше, но понеже още не беше съвсем тъмно, той се промъкна до задната врата. Както и преди, не беше заключена.

Тя не си беше у дома, а и явно не беше идвала след неговото посещение тук. В къщата беше адски горещо, всички прозорци бяха плътно затворени. Кевин беше сигурен, че тя би отворила прозорците, би изпила чаша вода, вероятно би си взела душ. Нищо. Той излезе от задната врата и впери поглед към съседната къща. Съборетина. Най-вероятно празна. Добре. Само че след като не си беше у дома, Ерин вероятно бе с мъжа с прошарената коса, в неговата къща. Мамеше го, преструваше се, че не е омъжена. Забравила за къщата, която й беше купил Кевин.

Главата му пулсираше в ритъм с туптенето на сърцето — сякаш някой пронизваше тялото му с нож и после го издърпваше. Пак, и пак, и пак! Трудно му беше да се съсредоточи, докато притваряше вратата зад гърба си. Слава богу, навън беше по-прохладно. Тя живееше в сауна, потеше се заедно с прошарения мъж. Двамата и сега се потяха заедно някъде, извиваха се върху чаршафите с преплетени тела. Кофи и Рамирес се хилеха заради тази история, шляпаха се по бедрата, здравата се кикотеха за негова сметка. Дали и аз не бих могъл да я оправя, сигурно питаше Рамирес Кофи. Ама ти не знаеш ли — отговаряше Рамирес. — Половината участък я оправяше, докато Кевин е на смяна. Всички го знаят. Бил излиза от кабинета си и размахва заповедта за отстраняването му. И аз я оправях всеки вторник в продължение на цяла година. Същинска фурия е в леглото. Говори страхотни мръсотии.

Кевин пое обратно към колата си, залитайки, с пръст на спусъка. Копелета, всички до един. Ненавиждаше ги, представяше си как влиза в участъка и изстрелва целия пълнител, за да им натрие носовете. И на Ерин също.

Спря, преви се надве и повърна отстрани на пътя. Коремът го присвиваше, все едно вътре имаше плъх, който дращи ли, дращи. Повърна отново, после получи само силни сухи позиви и светът се завъртя, когато се помъчи да се изправи. Колата беше близо и той с мъка се добра до нея. Грабна бутилката водка, пи и се опита да разсъждава като Ерин, но изведнъж се озова на барбекюто, стиснал накацан с рояк мухи бургер, и всички го сочеха и му се присмиваха.

Върна се до колата. Кучката все трябваше да е някъде. Щеше да види с очите си как прошареният тип умира. В ада да гори! Всички да горят в ада! Кевин внимателно се качи в колата и запали. Удари се в едно дърво, докато се опитваше да обърне, после, ругаейки, се изстреля на чакъла и под гумите се разхвърчаха камъчета.

Скоро щеше да се стъмни. Ако тя се прибереше, трябваше да мине оттук. Децата не можеха да карат колело дълго. Пет, шест, седем километра вероятно. Беше обходил всяка улица и всеки път в този район, огледал бе всяка къща. Никъде нямаше велосипеди. Можеше да са в гаража или пък зад някоя ограда. Щеше да чака, все по някое време тя ще се върне. Тази вечер. Утре. Утре вечер. Щеше да натика пистолета в устата й, да го насочи към гърдите й. Ще я накара да му каже името на онзи. Понеже иска само да поговори с него. Щеше да открие прошарения и да му покаже какво се случва на мъжете, които лягат с чужди съпруги.

Имаше чувството, че не е спал от седмици, че не се е хранил от седмици. Не проумяваше защо е тъмно и се чудеше какво се е случило. Не можеше да си спомни кога точно е дошъл тук. Помнеше, че е видял Ерин, помнеше, че се е опитал да я проследи с колата, обаче дори не беше сигурен къде точно се намира.

Отдясно се появи някакъв магазин, който приличаше на къща с веранда отпред. Гориво, храна — гласеше надписът. Помнеше го от по-рано, но не можеше да каже точно откога. Неволно забави ход. Трябваше да хапне, трябваше да поспи. Трябваше да намери къде да пренощува. Коремът му се сви. Грабна шишето, навири дъното и усети как течността парва гърлото му и го успокоява. Но веднага щом свали бутилката, стомахът му отново се сви.

Спря на паркинга, мъчейки се да не повърне алкохола, а устата му се напълни със слюнка. Нямаше време. Бързо спря отстрани до магазина и изскочи от колата. Изтича пред нея и повърна в тъмното. Тялото му потръпна, краката му се огънаха. Стомахът му изхвърли съдържанието си. Черният му дроб се изля. Целият. Кой знае защо, още стискаше бутилката, не я беше оставил. Пое си дълбоко въздух, изпусна го и отпи, изплакна устата си с течността. Преглътна. Изпи поредната бутилка.

И точно в този момент като насън в тъмните сенки зад къщата съзря четири велосипеда, изправени един до друг.

39

Кейти накара децата да се изкъпят, преди да навлекат пижамите си. След това самата тя си взе душ и се забави нарочно под струята, за да се наслади на шампоана и на сапуна, които отмиха солта от тялото й след цял ден на слънце.

Приготви на децата любимите им макарони, а след вечеря прегледаха колекцията от дискове, за да открият нещо, което им се гледа, и накрая се спряха на „Да откриеш Немо“. Кейти се настани между Джош и Кристен на дивана с купа пуканки в скута, към която ръчичките им се пресягаха механично от двете й страни. Беше облечена с удобно долнище на анцуг, което Алекс й беше извадил, и износено горнище на „Пантерите“ от Каролина. Подпъхна крака под тялото си, докато гледаха филма, и за пръв път този ден се отпусна напълно.

Небето навън разцъфваше като фойерверк, грейна в ярки цветове, после стана по-убито пастелно, а накрая — синкавосиво и после индигово. Когато последната гореща вълна се надигна от земята, заблещукаха звезди.

Кристен започна да се прозява още по време на филма, но всеки път, когато Дори се появяваше на екрана, момиченцето изчуруликваше:

— Тя ми е любимата, но не мога да си спомня защо!

От другата страна на Кейти Джош с мъка успяваше да остане буден.

Когато филмът свърши и Кейти се приведе напред, за да спре телевизора, Джош вдигна глава и после тежко я отпусна на дивана. Беше твърде тежък, за да го носи, затова тя го смушка по рамото и му заяви, че е време да си ляга. Той промърмори недоволно и седна. Прозя се, стана на крака и се заклатушка към спалнята, подкрепян от Кейти. Сгуши се в леглото без никакви оплаквания и тя го целуна за лека нощ. Тъй като не знаеше дали оставят да свети през нощта, Кейти не угаси лампата в коридора, но притвори вратата.

Сега беше ред на Кристен. Тя помоли Кейти да полежи малко до нея в тъмното и Кейти го направи, вперила поглед в тавана и усещайки как жежкият ден започва да й се отразява. Кристен заспа след броени минути и Кейти едва държеше очите си отворени, когато се изниза на пръсти от спалнята.

После почисти остатъците от вечерята им и изпразни купата от пуканките. Огледа хола и навсякъде откри следи от присъствието на децата: кутии с пъзели на една от лавиците, кош с играчки в ъгъла, удобни кожени дивани, по които за щастие не оставаха петна. Разгледа и пръснатите из стаята дреболии: старомоден часовник, който трябваше всекидневно да се навива, стар комплект енциклопедии на една лавица до удобното кресло, кристална ваза на масичката до прозореца. По стените висяха рамкирани черно-бели снимки на рушащи се хамбари за тютюн. Бяха много южняшки и Кейти си спомни, че е виждала множество подобни селски кътчета по време на пътуването си през Северна Каролина.

Имаше и следи от безредния живот, който водеше Алекс: червено петно върху килимчето пред дивана, хлътнатини по дървения под, прах по первазите. Само че докато оглеждаше къщата, Кейти не можеше да сдържи и усмивката си, тъй като същите тези неща отразяваха същността на Алекс. Той беше овдовял баща, който правеше всичко по силите си да отглежда децата си и да поддържа къщата чиста, макар и не съвсем безупречна. Къщата беше като отделен кадър от живота му и на нея й харесваше атмосферата на удобство и непринуденост тук.

Угаси светлините и тежко се отпусна на дивана. Взе дистанционното и премина през каналите, опитвайки да си намери нещо интересно, но не прекалено взискателно. Забеляза, че наближава десет. Още един час. Излегна се на дивана и се загледа в някакво предаване за вулканите по „Дискавъри“. На едно място екранът блестеше и Кейти се пресегна да изключи лампата на съседната масичка и да затъмни помещението. Отново се облегна. Така беше по-добре.

Гледа няколко минути почти без да си дава сметка, че всеки път, щом примигне, очите й остават затворени мъничко по-дълго. Дишането й се забави и тя буквално се разтопи върху възглавниците. В съзнанието й започнаха да пробягват образи, отначало несвързани, мисли за въртележки, за гледката от виенското колело. За хора, скупчени на случайни групи, млади и стари, младежи и двойки. Семейства. И някъде отзад един мъж с бейзболна шапка и слънчеви очила, който се промъкваше през тълпата, преди тя отново да го изгуби от поглед. У него имаше нещо познато: походката, извивката на челюстта му, начина, по който размахваше ръце.

Кейти се унесе, отпусна се и се отдаде на спомените, образите започнаха да се сливат в съзнанието й, а звукът на телевизора заглъхна. В стаята стана по-тихо и по-тъмно. Тя се унесе още по-дълбоко, само от време на време в съзнанието й просветваше гледката от виенското колело. И разбира се, онзи мъж, когото беше забелязала, мъжът, който се движеше като ловец през храсталак, търсейки дивеч.

40

Кевин вдигна поглед към прозореца, стиснал полупразната бутилка с водка, третата за тази нощ. Никой не му обръщаше внимание. Стоеше на пристана зад къщата, беше се преоблякъл с черна риза с дълъг ръкав и тъмни джинси. Виждаше се само лицето му, но той стоеше в сянката на един кипарис, скрит зад ствола на дървото. Наблюдаваше прозорците. Наблюдаваше светлината, оглеждаше се да зърне Ерин.

Дълго време нищо не се случи. Той се наливаше и почти бе изпил бутилката. През няколко минути от магазина идваха хора и често си наливаха гориво на колонката с помощта на кредитните си карти. Заети, заети, дори тук, насред тази пустош. Кевин разпозна потрепващата синя светлина на телевизора. Четиримата гледаха телевизия досущ като щастливо семейство. Или пък децата вече си бяха легнали, изморени от карнавала, изтощени от велопохода. Може би бяха останали само Ерин и прошареният мъж, гушнати на дивана, целуваха се и се докосваха, докато Мег Райън или Джулия Робъртс се влюбваше на екрана.

Всичко го болеше, беше страшно изморен и коремът му не спираше да се бунтува. Можеше да се качи по стълбите и да изрита вратата, вече десетки пъти бе имал възможност да ги убие и наистина му се искаше да приключи с всичко, обаче в магазина още имаше хора. И коли на паркинга. Беше избутал своята на изключен двигател под едно дърво близо до задната част на магазина, за да не се вижда от минаващите автомобили. Искаше му се да насочи пистолета си и да натисне спусъка, искаше да ги види как умират, но освен това му се щеше и да легне и да заспи, защото никога през живота си не се беше чувствал толкова изморен, а когато се събуди, искаше Ерин да бъде до него и той да може да си помисли, че всъщност никога не го е напускала.

По-късно забеляза профила й на прозореца, видя я да се обръща усмихната и знаеше, че тя си мисли за мъжа с прошарената коса. Мислеше за секс, а в Библията пишеше, че онези, които блудстват и налитат на друга плът, стават за пример с това, че биват наказани с вечен огън.

Той беше ангел Божи. Ерин беше съгрешила, а в Библията пишеше, че ще бъде измъчвана с огън и жупел пред светите ангели.

В Библията постоянно се говореше за огън, понеже той пречиства и заклеймява, и Кевин разбираше това. Огънят беше мощен, беше оръжието на ангелите. Допи бутилката с водка и я изрита под храстите. Една кола спря до бензиновата колонка и от нея излезе мъж, който пъхна кредитната си карта и започна да си налива гориво. На табела отстрани пишеше, че пушенето е забранено, защото бензинът е запалим. Вътре в магазина се продаваше запалителна течност, която можеше да се използва с въглища. Кевин си спомни, че на опашката пред него един мъж държеше цял флакон с такава течност.

Огън.

Алекс се размърда и нагласи ръцете си на волана, мъчейки се да си намери удобно положение. Джойс и дъщеря й седяха на задната седалка и не бяха спрели да бъбрят, откакто се качиха в колата.

Часовникът на таблото показваше, че става късно. Децата или вече си бяха легнали, или скоро щяха да го направят, което в момента му се струваше чудесно. Докато шофираше обратно, той изпи бутилка вода, но още беше гладен и се чудеше дали да не спре отново. Беше сигурен, че нито Джойс, нито дъщеря й ще имат нещо против, но не му се спираше. Искаше само да се прибере.

Докато шофираше, остави мислите си да се реят на воля. Замисли се за Джош и Кристен, за Кейти, превъртя през главата си спомените за Карли. Опита да си представи какво би казала Карли за Кейти, дали би искала той да даде писмото на нея. Спомни си деня, в който бе видял Кейти да помага на Кристен с куклата, припомни си колко красива беше вечерта, когато го покани на вечеря. Само като си помисли, че тя е в дома му и го очаква, му се прииска да натисне педала на газта докрай.

От другата страна на магистралата на хоризонта се появяваха далечни точици светлина, които постепенно се разделяха и се разрастваха — фаровете на насрещните коли. Ставаха все по-ярки и просветваха покрай него. А после в огледалото за обратно виждане Алекс наблюдаваше как задните червени светлини се смаляват в далечината.

На юг изтрещя светкавица и небето примигна като при прожекция на диапозитиви. Отдясно имаше селска къща с осветен първи етаж. Алекс подмина пикап с регистрационни номера от Вирджиния и раздвижи рамене, за да прогони умората. Мина покрай табела, на която пишеше колко километра има до Уилмингтън, и въздъхна. Чакаше го още път.

Клепачите на Кейти потръпваха, докато сънуваше — подсъзнанието й работеше на пълни обороти. Парченца и откъслеци, късчета, които се опитваха да се свържат едно с друго.

Сънят свърши и след няколко минути тя сви крака, обърна се на една страна и почти се събуди. Дишането й отново се забави.

В десет часа паркингът почти се изпразни. Беше точно преди края на работното време и Кевин заобиколи до предната част на магазина и примигна на светлината, която струеше от входа. Бутна вратата и чу дрънченето на звънче. На касата имаше мъж с престилка. Кевин смътно го позна, но не знаеше къде го е виждал. Престилката на служителя беше бяла и от дясната страна пишеше „Роджър“.

Кевин се доближи до касата и се постара да не заваля думите.

— Свърши ми бензинът на път.

— Тубите за бензин са подредени покрай стената в дъното — отговори Роджър, без да вдига поглед. Когато най-сетне погледна нагоре, примигна и попита: — Добре ли сте?

— Само съм изморен — отговори Кевин от пътеката, като се мъчеше да не привлича вниманието на мъжа, който сигурно го наблюдаваше. Пистолетът беше затъкнат в колана му, така че от Роджър се искаше просто да си гледа работата. До далечната стена Кевин видя пластмасови двайсетлитрови туби и взе две. Занесе ги на касата и остави пари на плота. — Ще платя, след като ги напълня — каза.

Навън наля бензин в едната туба, наблюдавайки как се превъртат цифрите. Напълни и втората и се върна вътре. Роджър го наблюдаваше и се колебаеше.

— Доста бензин, за да го мъкнете на ръка.

— На Ерин й трябва.

— Коя е Ерин?

Кевин примигна.

— Може ли да купя проклетия бензин или не?

— Наистина ли сте в състояние да шофирате?

— Зле ми е — изломоти Кевин. — Цял ден повръщам.

Не беше сигурен дали Роджър му е повярвал, но след малко той взе парите и му върна ресто. Кевин бе оставил тубите близо до бензиновите колонки и излезе да си ги вземе. Все едно бяха пълни с олово. Напрегна се, коремът му се разбунтува и между ушите му запулсира болка. Тръгна по пътя и светлините на магазина останаха зад гърба му.

В тъмното остави тубите във високата трева покрай пътя. След това заобиколи и се върна зад магазина. Зачака Роджър да затвори и светлините да угаснат. Зачака всички горе да заспят. Извади още една бутилка водка от колата и отпи.

В Уилмингтън Алекс живна, понеже вече наближаваше. Малко оставаше до Саутпорт, може би половин час. Още няколко минути, докато остави Джойс и дъщеря й, и после се прибира у дома.

Дали Кейти щеше да го чака в дневната, или щеше да я завари в леглото си, както го бе подкачила.

Карли говореше така. Може да разговаряха по делови въпроси или колко приятно е на родителите й да живеят във Флорида и тя най-неочаквано да оповести, че й е скучно, и да го попита дали не иска да отидат в спалнята и да се позабавляват.

Алекс погледна часовника. Десет и четвърт. Кейти го чакаше. Отстрани на пътя той забеляза десетина сърни, застинали сред тревата, а очите им отразяваха фаровете и светеха неестествено. Като на привидения.

Кевин видя как флуоресцентните светлини над бензиновите колонки примигнаха. Магазинът също угасна. От тайната си наблюдателница наблюдаваше как Роджър заключва вратата. Натисна бравата, за да се увери, че е заключена, и си тръгна. Приближи си до един кафяв пикап, паркиран в далечния край на застлания с чакъл паркинг, и се качи.

Двигателят запали с вой и цвърчене. Разхлабен ремък. Роджър форсира, включи фаровете и даде на скорост. Зави по главния път и тръгна към центъра на града.

Кевин изчака пет минути, да не би Роджър да обърне и да се върне. Пътят пред магазина вече беше притихнал — нито коли, нито камиони и в двете посоки. Кевин притича до храстите, където беше скрил тубите. Отново огледа пътя, после занесе едната туба в задния край на магазина. Същото направи и с втората, а после намести и двете до няколко метални контейнера за смет, пълни с остатъци от храна. Вонята беше нетърпима.

Горе светлината от телевизора още къпеше единия прозорец. Нищо друго не светеше и Кевин беше сигурен, че двамата вече са голи. Усети как в гърдите му се надига ярост. Сега, каза си. Сега е моментът. Когато се пресегна към тубите с бензин, видя четири. Затвори едното си око и те отново станаха две. Препъна се по стълбите и политна напред, за малко да изгуби равновесие и се олюля, докато опитваше да се вкопчи в ъгъла на стената, за да не падне. Не успя и се строполи тежко, а главата му се удари в чакъла. Искри и звездички, остра болка. Трудно му беше да диша. Опита да се изправи и отново падна. Превъртя се по гръб и впери поглед към звездите.

Не беше пиян, никога не се напиваше, но нещо не беше наред. Премигващите светлинки се въртяха в кръг, завихрени във все по-устремно торнадо. Кевин стисна здраво очи, но въртенето се усили. Търкулна се на една страна и повърна на чакъла. Някой явно му бе пробутал наркотик, понеже днес не беше пил почти нищо, а никога не му бе прилошавало така.

Пресегна се слепешката към контейнера за смет. Стисна капака и се помъчи да го използва за опора, но дръпна твърде силно. Капакът издрънча, една торба със смет падна навън и се вдигна адска врява.

Горе Кейти се сепна от някакъв трясък. Беше се унесла, затова клепачите й не се отвориха веднага. Капнала беше и се ослуша, но не беше сигурна дали не е сънувала тази какофония. Нищо не се чуваше.

Тя отново се облегна назад, предаде се на съня и той я увлече. Беше на карнавала, на виенското колело, но до нея не седеше Кристен.

А Джо.

Кевин най-сетне успя да стъпи на крака и да се изправи. Не можеше да проумее какво му се случва, защо не може да пази равновесие. Съсредоточи се над старанието да диша равномерно — вдишваше и издишваше, вдишваше и издишваше. Забеляза тубите с бензин, пристъпи към тях и едва не се строполи отново.

Но не падна. Вдигна едната туба, после, залитайки, се отправи към стълбите в задната част на къщата. Пресегна се към перилата, но не ги улучи и опита повторно. Този път успя. Помъкна тубата с бензин към някаква врата нагоре по стълбите като шерп в Хималаите. Най-сетне се добра до площадката горе и задъхан се наведе да развърти капачката. Главата му се напълни с кръв и му се зави свят, но той се подпря на тубата и не падна. Отне му известно време да развърти капачката, защото пръстите му все се плъзгаха по нея.

След като я отвори, вдигна тубата и поля площадката. С всяко разклащане тубата ставаше все по-лека, бензинът се стичаше на дъгообразни струи и мокреше стената. Вече му стана по-лесно. Заливаше наляво и надясно, стараейки се да му стигне и за двете страни на сградата. Тръгна надолу по стълбите и продължи да полива в двете посоки. Догади му се от изпаренията, но не спря.

Когато слезе долу, в тубата не беше останал много бензин и Кевин я остави на земята. Дишаше учестено и пак му прилоша от изпаренията, но отново се задейства целенасочено. Решително. Метна празната туба настрани и се пресегна за другата. Не можеше да достигне горната част на стените, но се постара максимално. Заля едната страна и заобиколи отзад до другата. Над него прозорците продължаваха да премигват, осветявани от телевизора, но цареше тишина.

Кевин изпразни тубата от другата страна на сградата и не му остана нищо за отпред. Огледа пътя — отникъде не се задаваха коли. Горе Ерин и прошареният мъж бяха голи и му се присмиваха, Ерин беше избягала във Филаделфия и той за малко да я намери, ама тогава тя се казваше Ерика, не Ерин, а сега се представяше като Кейти.

Той застана пред магазина и се замисли за витрините. Може да имаха аларма, но може и да нямаха. Пет пари не даваше. Трябваше му запалителна течност, моторно масло, терпентин, каквото и да е, само да гори. Но строшеше ли витрината, нямаше да разполага с много време.

Строши стъклото с лакът, ала не чу никаква аларма. Извади парченцата стъкло, но почти не усещаше, че пръстите му са порязани и кървят. Натроши още парчета и от витрината се срутиха големи късове. Реши, че отворът е достатъчно голям, за да се промуши вътре, обаче назъбено късче стъкло се вряза дълбоко в ръката му. Кевин го дръпна и разкъса плътта. Но вече не можеше да спре. От ръката му шурна кръв, капеше и се смесваше с раните по пръстите му.

Фризерите до задната стена още светеха и той прекоси пътеките, питайки се дали чипсът гори, дали шоколадовите десертчета горят… Ами дивидитата? Намери въглените и запалителната течност — само две кутии, не беше много. Не беше достатъчно. Примигна и се огледа за нещо друго. Забеляза грила в задната част на магазина.

Природен газ. Пропан.

Приближи се до грила, вдигна разделителната преграда и застана с лице. Пусна едната горелка, после другата. Някъде трябваше да има клапа, но Кевин не знаеше къде да я открие, а и нямаше време да я търси, понеже някой можеше да дойде, а Кофи и Рамирес в момента клюкарстваха по негов адрес, смееха се и се чудеха дали е опитал пая с морски дарове в Провинстаун.

Престилката на Роджър висеше от един рафт и Кевин я хвърли в пламъците. Отвори кутията със запалителната течност, която държеше, и напръска стената на грила. Кутията беше станала хлъзгава от кръвта и Кевин недоумяваше откъде пък се е взела тя. Скочи върху плота, пръсна малко запалителна течност по тавана, и пак слезе долу. Проточи следа от течността в предната част на магазина и забеляза, че престилката е пламнала сериозно. Изпразни кутията и я захвърли настрани. Отвори втората кутия и я изцърка към тавана. Пламъците от престилката заподскачаха към стените и нагоре. Кевин се приближи до касата, потърси запалка и намери цял куп в пластмасова тавичка близо до цигарите. Напръска касата и ниската масичка зад нея със запалителна течност. Кутията се изпразни и той залитна към витрината, която беше натрошил преди малко. Изпълзя навън, като стъпваше по счупените стъкла и ги чуваше как пукат и скърцат. Застана отстрани до къщата, щракна запалката, поднесе я към напоената със запалителна течност стена и загледа как дървото пламва. От задната страна на къщата докосна с пламъка стълбите и огнените езици се извисиха бързо, стрелнаха се нагоре към вратата и се разпространиха по покрива. След това дойде ред на далечната стена.

Навсякъде лумнаха пламъци, отвън огънят обгърна цялата постройка, понеже Ерин беше грешница, любовникът й също беше грешник, а в Библията пишеше, че те ще бъдат наказани с вечна погибел.

Той отстъпи назад и загледа как пожарът обхваща цялата къща. Изтри лице и остави кървава диря по него. Приличаше на чудовище на фона на оранжевото сияние.

В съня й Джо се усмихваше, когато седна до нея на виенското колело. Като че ли оглеждаше навалицата долу, съсредоточено смръщила лице.

Ето там, посочи тя. Там, виждаш ли го? Какво правиш тук? Къде е Кристен? Спи. Но ти трябва да си спомниш, веднага. Кейти погледна, но долу имаше толкова много хора, такова движение… Къде, попита тя, нищо не виждам. Той е тук, отговори Джо.

Кой? Знаеш кой. В съня й виенското колело рязко спря. Шумът беше силен, приличаше на чупене на стъкло и явно беше знак за промяна. Цветовете на карнавала започнаха да избледняват, сцената долу се разтвори в гъсти облаци, които само допреди миг ги нямаше. Сякаш светът бавно се заличи, а после изведнъж всичко помръкна. Тя се оказа заобиколена от непрогледен мрак, нарушаван единствено от някакво блещукане в периферията на зрителното й поле и от нечий говор.

Кейти чу отново гласа на Джо, почти шепот.

Усещаш ли миризмата?

Кейти помириса, все още като в мъгла. Очите й потрепнаха и се отвориха, но кой знае защо засмъдяха, докато тя се мъчеше да проясни зрението си. Телевизорът още работеше и Кейти си даде сметка, че явно е заспала. Сънят вече избледняваше, но тя чуваше гласа на Джо съвсем ясно в главата си.

Усещаш ли миризмата?

Кейти си пое дълбоко въздух, надигна се, седна и тутакси се закашля. Само след миг разбра, че стаята е пълна с пушек. Скокна от дивана.

Имаше ли пушек, значи имаше и огън — вече наистина видя през прозореца оранжевите пламъци, които се извиваха и танцуваха. Вратата гореше, кухнята бълваше пушек на гъсти облаци. Кейти чу боботенето — като от влак, чу пукота, пращенето и разцепването — съзнанието й обхвана всичко едновременно.

О, боже, децата!

Хукна към коридора и изпадна в паника, като видя кълбетата пушек и от двете спални. Стаята на Джош беше по-близо и тя се втурна натам, размахвайки ръце в щипещата черна мъгла.

Стигна до леглото и стисна ръката на момчето.

— Джош! — задърпа го тя. — Джош, събуди се! Къщата гори. Трябва да излезем.

Той понечи да захленчи, но Кейти го дръпна нагоре и го прекъсна:

— Хайде! — кресна.

Момчето веднага се закашля и се преви надве, когато Кейти го замъкна навън. Коридорът се беше превърнал в непреодолима стена от пушек, но тя въпреки това се втурна напред, теглейки Джош подире си. Пипнешком намери бравата на спалнята на Кристен отсреща.

Тук положението не беше толкова сериозно, колкото в спалнята на Джош, но Кейти усети огромното покачване на температурата зад тях. Джош продължаваше да кашля и да стене, мъчейки се да я следва плътно, но тя не се отказваше. Спусна се към Кристен, разтърси я и с другата си ръка я измъкна от леглото.

Огънят бумтеше толкова силно, че Кейти не чуваше дори собствения си глас. Наполовина влачейки, наполовина носейки децата, тя се върна в коридора и видя оранжевото сияние, едва различимо насред пушека, на мястото, където беше изходът от коридора. Стената пълзеше заедно с огъня, пламъците от тавана се спускаха към тях. Кейти нямаше време да мисли, а само да реагира. Обърна се и избута децата обратно в коридора към голямата спалня, където пушекът не беше толкова гъст.

Втурна се в стаята и запали лампата. Още работеше. Леглото на Алекс беше до едната стена, а до другата имаше скрин с чекмеджета. Точно пред себе си тя видя люлеещ се стол и прозорци, за щастие още незасегнати от пожара. Кейти затръшна вратата зад гърбовете им.

Разкъсвана от спазматична кашлица, тя политна напред, помъкнала Джош и Кристен. И двамата стенеха между пристъпите на дрезгава кашлица. Кейти опита да се освободи, за да отвори прозореца на спалнята, но децата се вкопчиха в нея.

— Трябва да отворя прозореца! — провикна се тя и опита да се освободи от детските ръчички. — Това е единственият ни изход!

Те бяха изпаднали в паника и не я разбраха, но Кейти нямаше време да обяснява. Като обезумяла издърпа старомодното резе и се помъчи да вдигне нагоре тежкия прозорец. Той не помръдна. Кейти го разгледа по-внимателно и си даде сметка, че дървенията е залепнала от боята вероятно още преди години. Не знаеше какво да прави, но щом зърна двете деца, вперили ужасени погледи в нея, главата й се проясни. Огледа се трескаво и грабна люлеещия се стол.

Беше тежък, но успя някак да го вдигне над рамото си и с всичка сила го запокити към прозореца. Той се напука, обаче не се счупи. Тя опита отново, хлипайки от последния прилив на адреналин и страх, и този път люлеещият се стол полетя навън и се строполи върху навеса долу. Кейти трябваше да действа бързо — хукна към леглото и раздра завивката. Уви с нея Джош и Кристен и ги забута към прозореца.

Под нея нещо гръмко се разцепи, част от стената избухна в пламъци, които облизаха тавана. Кейти се извърна паникьосана и забеляза портрета на стената. Впери поглед в него, но вече си знаеше, че е на съпругата на Алекс, чий друг можеше да бъде. Примигна и си каза, че е някаква илюзия, разкривен образ заради пушека и страха й. Неволно пристъпи към зловещо познатото лице, когато чу боботенето горе и покривът започна да поддава.

Завъртя се рязко и се притисна към прозореца, обгърнала децата с ръце и молейки се юрганът да ги предпази от острите парчета стъкло. Сякаш цяла вечност висяха във въздуха, а Кейти се изви, докато падаха, така че децата да се приземят върху нея. Тупна, стенейки, върху навеса. Не беше много високо, може би метър и половина, обаче ударът я остави без дъх, преди болката да връхлети на вълни.

Джош и Кристен хълцаха от страх, стенеха и кашляха. Но бяха живи. Кейти примигна, мъчейки се да не припадне, напълно сигурна, че си е счупила гръбнака. Но не беше — раздвижи единия си крак, после и другия. Тръсна глава, за да проясни погледа си. Джош и Кристен се боричкаха върху нея, мъчеха се да се измъкнат от завивката. Над нея огнените езици изскочиха от счупения прозорец на спалнята. Пламъците вече бяха навсякъде, цялата къща гореше, и Кейти прекрасно съзнаваше, че не съберат ли сили да помръднат, им остават броени секунди живот.

Докато се прибираше от къщата на Джойс, Алекс забеляза, че небето оранжевее точно над черната линия от короните на дърветата в покрайнините. Не му беше направило впечатление, когато влизаха в града и обикаляха улиците към дома на Джойс. Сега обаче свъси вежди, когато се обърна натам. Инстинктът му подсказваше опасност и той се позачуди само секунда, преди да натисне газта до дупка.

Джош и Кристен вече бяха седнали, когато Кейти се претърколи. Земята беше на около три метра от навеса, но трябваше да рискува. Нямаха време. Джош продължаваше да хлипа, но не се възпротиви, когато тя набързо им обясни какво предстои да направят. Стисна ръчичките му и се постара гласът й да звучи овладяно:

— Ще те спусна колкото мога по-ниско, но след това ще трябва да скочиш.

Той кимна, видимо в шок, и тя бързо се примъкна до ръба, влачейки го подире си. Джош се приближи до края на козирката и Кейти стисна ръката му. Навесът вече се тресеше, пламъците пълзяха нагоре по двете опорни колони. Джош пропълзя с краката напред, стиснал ръцете й, а тя се плъзна по корем към ръба. Спусна го… Боже, колко я боляха ръцете… на метър и двайсет, не повече, така си каза. Нямаше да падне далеч и щеше да се приземи на краката си.

Пусна момчето, когато покривът се разтърси. Кристен пропълзя до нея.

— Така, скъпа, сега е твой ред — подкани я Кейти. — Дай ръчичка.

Направи същото и с Кристен, притаила дъх, докато я пускаше. След миг и двамата бяха прави, вдигнали поглед нагоре към нея. Чакаха я.

— Бягайте! — провикна се Кейти. — Дръпнете се назад!

Поредният пристъп на спазматична кашлица погълна думите й и Кейти осъзна, че трябва да действа. Стисна ръба на навеса и провеси първо единия си крак, после и другия. Повися само секунда, но хватката й отслабна.

Падна на земята и усети как коленете й се подгъват, преди да се търкулне към входа на магазина. Краката адски я боляха, но трябваше да заведе децата на безопасно място. Запълзя към тях, хвана ги за ръце и ги задърпа.

Огънят танцуваше, подскачаше, стрелкаше се към небето. Съседните дървета се запалиха, а горните им клони припламваха като фойерверки. След това се разнесе силно пукане, чак ушите й забучаха. Осмели се да хвърли поглед през рамо, тъкмо навреме, за да види как стените на сградата рухват навътре. След това се разнесе оглушителна експлозия и палеща гореща вълна повали Кейти и децата.

Когато тримата успяха да си поемат въздух и се обърнаха да видят какво става, от магазина не беше останало нищо, беше се превърнал в огромен огнен конус.

Но те бяха успели да се измъкнат. Кейти придърпа Джош и Кристен към себе си. Те стенеха, когато тя ги прегърна и целуна теметата на главичките им.

— Добре сте, вече те в безопасност — промърмори Кейти.

В този момент пред тях се изпречи нечия сянка и тя осъзна, че греши.

Беше той, надвесен над тях с пистолет в ръка.

Кевин.

В джипа Алекс беше натиснал докрай педала на газта и тревогата му растеше с всяка изминала секунда. Беше все още далеч от пожара, за да определи с точност къде е, но стомахът му се бе свил на топка. В онази посока нямаше много сгради, предимно изоставени фермерски къщи. И разбира се, магазинът.

Приведе се над волана, сякаш за да подкани колата да се движи напред. По-бързо.

Кейти не вярваше на очите си.

— Къде е той? — хрипливо попита Кевин.

Думите му звучаха заваляно, но тя разпозна гласа, въпреки че лицето му беше отчасти скрито. Адът гореше зад гърба му и лицето му беше цялото в сажди и в кръв. По ризата му също имаше кървави петна. Пистолетът в ръката му лъщеше, все едно е бил потопен във варел с масло.

Той е тук, каза Джо във видението на Кейти.

Кой?

Знаеш кой.

Кевин вдигна пистолета и го насочи към нея.

— Искам само да поговоря с него, Ерин.

Кейти се изправи. Кристен и Джош се притиснаха към нея с изопнати от страх лица. Очите на Кевин бяха хищни, движенията му — резки. Пристъпи напред и едва не политна. Пистолетът се залюля. Нестабилно.

Кейти разбра, че той е готов да ги убие. Вече се беше опитал с пожара. Беше много, много пиян. Повече, отколкото го бе виждала някога. Не можеше да се контролира, не бе подвластен на разума.

Тя трябваше да отведе децата, трябваше да им даде шанс да избягат.

— Здравей, Кевин — измърка и се насили да се усмихне. — Защо държиш този пистолет? Дойде да ме вземеш ли? Добре ли си, скъпи?

Кевин примигна. Гласът, толкова нежен и страстен, толкова сладостен. Харесваше му, когато тя му говори така. Помисли си, че сънува. Но не сънуваше, Ерин наистина стоеше пред него. Тя се усмихна и пристъпи напред.

— Обичам те, Кевин. Сигурна бях, че ще дойдеш.

Той впери поглед в нея. Ту виждаше две жени, ту само една. Беше казал на хората, че Ерин е в Ню Хампшър и се грижи за болна приятелка, обаче в снега нямаше следи от стъпки, обажданията му бяха пренасочени, едно момче беше застреляно и по челото му имаше сос от пица, а сега Ерин беше тук и го уверяваше, че го обича.

По-близо, помисли си Кейти, почти стигнах. Пристъпи още малко напред и избута децата зад себе си.

— Ще ме заведеш ли у дома? — попита тя умолително, както правеше Ерин, обаче косата на тази жена беше къса и кестенява, тя се приближаваше и той се озадачи защо не е уплашена и му се прииска да дръпне спусъка, но я обичаше… Само чуковете да престанат да блъскат в главата му!

Внезапно Кейти се метна напред и избута пистолета. Оръжието стреля и изстрелът прозвуча като жестока плесница, но тя продължи да приближава, стисна китката му, не я пускаше. Кристен се разпищя.

— Бягайте! — провикна се Кейти през рамо. — Джош, вземи Кристен и бягайте! Той има пистолет! Бягайте колкото може по-надалеч и се скрийте.

Паниката в гласа на Кейти явно подтикна Джош към действие, той стисна Кристен за ръката и двамата хукнаха. Насочиха се към пътя, хукнаха към къщата на Кейти. Бягаха, за да спасят живота си.

— Кучка! — изврещя Кевин и се помъчи да откопчи ръката си.

Кейти се наведе, ухапа го с всичка сила и той нададе страховит рев. Помъчи се да издърпа ръката си и стовари другия си юмрук в слепоочието й. Пред погледа й просветна бяла светкавица. Отново го ухапа и този път улучи палеца му, Кевин изпищя и пусна пистолета. Той тупна шумно на земята, а Кевин пак удари Кейти — този път я улучи в скулите и я повали долу.

Ритна я в гърба и тя се изви от болка, но продължи да се движи, вече обзета от паника, тласкана от мисълта, че той е твърдо решен да убие нея и децата. Трябваше да им спечели време да се измъкнат. Надигна се на четири крака и запълзя, набирайки бързина. Накрая се изправи като спринтьор на старта и хукна.

Тичаше с всичка сила, устремена напред, но усети как тялото му я връхлита в гръб и отново се озова на земята без дъх. Кевин стисна едната й ръка и я изви, мъчейки се да я издърпа зад гърба й, обаче изгуби равновесие и Кейти гъвкаво се изви по гръб. Пресегна се към очите му, закачи ъгълчето на едното и силно го одра.

Бореше се за живота си и в тялото й рукна адреналин. Сега се бореше заради всички онези случаи, в които не се бе съпротивлявала. Бореше се да спечели време на децата да избягат и да се скрият. Проклинаше го, крещейки, ненавиждаше го, отказваше да му позволи отново да я удари.

Той замахна към пръстите й, но изгуби равновесие и тя се възползва от възможността да се отскубне. Усети, че Кевин дращи по краката й, но хватката му не беше достатъчно силна и успя да измъкне единия си крак. Вдигна коляно към брадичката си и го ритна с все сила, а ударът й го зашемети. Кейти го ритна отново и този път тялото му се катурна настрани и ръцете му безсилно се размахаха.

Тя се изправи и хукна, но той се надигна също толкова бързо. Кейти забеляза пистолета няколко метра встрани и се хвърли да го докопа.

Алекс вече караше като обезумял, молеше се Кристен, Джош и Кейти да са в безопасност, нашепваше панически имената им.

Подмина чакълестия път, зави и коремът му се сви, понеже най-лошото му предчувствие се оказа вярно. През предното стъкло на джипа пред очите му се ширна цялата гледка, същинска пъклена сцена.

Забеляза движение отстрани на пътя, малко по-напред. Две дребни фигурки по пижами. Джош и Кристен. Скочи върху спирачките.

Изхвърча от колата и хукна към тях още преди джипът да спре напълно. Те се провикнаха, тичайки, а той се приведе и ги пое в обятията си.

— Добре сте — заповтаря Алекс отново и отново, стиснал децата здраво с ръце. — Вие сте добре, добре сте.

Кристен и Джош плачеха, хълцаха и за пръв път той не разбираше какво говорят, понеже не беше за пожара. Говореха за някакъв мъж с пистолет, че госпожица Кейти се биела с него, и тогава Алекс се смрази, прозря какво се случва всъщност.

Вкара децата в джипа, рязко обърна и се стрелна към къщата на Кейти, а в това време пръстите му натискаха бутона за бързо набиране. Джойс вдигна смаяна на второто позвъняване и Алекс помоли дъщеря й веднага да я откара в къщата на Кейти, обясни й, че е много спешно и че трябва незабавно да извика полицията. После затвори.

Ситни камъчета се разхвърчаха, когато Алекс спря рязко пред къщата на Кейти.

Свали децата, поръча им да влязат вътре и ги увери, че ще се върне при тях възможно най-бързо. Отброяваше секундите, докато обръщаше колата и я насочваше към магазина, молейки се да не е твърде късно.

И Кейти да е жива.

Кевин забеляза пистолета едновременно с нея, метна се към него и го стигна първи. Грабна го и го насочи към жена си вбесен. Стисна косата й, опря дулото в главата й и я помъкна през паркинга.

— Ще ме напуска! Не можеш да ме напуснеш!

Кейти видя колата му с масачузетските номера зад едно дърво зад магазина. Горещият въздух от пожара парна лицето й и опърли косъмчетата по ръцете й.

Кевин крещеше неистово със завалян и дрезгав глас:

— Ти си ми съпруга!

В далечината Кейти смътно чуваше полицейските сирени, но й се струваха ужасно далеч.

Когато стигнаха до колата, тя отново се помъчи да се бори, обаче Кевин блъсна главата й в покрива на колата и тя едва не припадна. Той отвори багажника и опита да я натика вътре. Тя успя да се извърти и го ритна с коляно в слабините. Той изстена и тутакси отслаби хватката си.

Кейти блъскаше слепешката, измъкна се и хукна да се спасява. Знаеше, че ще последва куршум, знаеше, че всеки момент ще умре.

Той не проумяваше защо тя се съпротивлява и едва дишаше от болка. Никога досега не му се беше опъвала, не беше опитвала да му избоде очите, да го хапе или да го рита. Сега не се държеше като негова съпруга и косата й беше кестенява, обаче крещеше като Ерин… Пое подире й, олюлявайки се, вдигна пистолета, прицели се, но виждаше две Ерин, и двете тичаха.

Натисна спусъка.

Кейти изстена, когато чу изстрела, и зачака болката, но тя не дойде. Продължи да тича и изведнъж осъзна, че той не е улучил. Зави наляво, после надясно, все още беше на паркинга и отчаяно търсеше някакво убежище. Но нямаше такова.

Кевин я последва, залитайки, с хлъзгави от кръвта ръце, които се плъзгаха по спусъка. Усещаше, че отново ще повърне. Тя се отдалечаваше, бягаше на зигзаг и той не успяваше да я следи с поглед. Опитваше да се измъкне, но нямаше да успее, защото му беше съпруга. Той щеше да я отведе у дома, понеже я обича, а после щеше да я застреля, понеже я мрази.

Кейти видя фаровете на кола, която се приближаваше с огромна скорост, като на рали. Искаше да излезе на пътя, да махне на шофьора, но съзнаваше, че няма да стигне навреме. За нейно учудване колата започна да намалява и неочаквано тя разпозна джипа, който влезе в паркинга, и Алекс зад волана…

Профуча покрай нея към Кевин.

Сирените вече се приближаваха. Идваха хора и Кейти усети прилив на надежда.

Кевин видя джипа и вдигна пистолета. Започна да стреля, но джипът продължи да приближава. Кевин отскочи настрани, колата профуча покрай него, но улучи ръката, натроши костите му и пистолетът изхвърча някъде в тъмното.

Той изврещя от болка и инстинктивно притисна ръката си, а джипът се стрелна напред, покрай развалините на магазина, плъзна се по чакъла и се заби челно в склада.

В далечината се чуваха сирени. Кевин искаше да погне Ерин, но съзнаваше, че остане ли тук, ще го арестуват. В плен на страха, закуцука с все сила към колата си, за да опита да избяга, като не спираше да се чуди как така всичко се обърка толкова ужасно.

Кейти видя как Кевин излиза от паркинга, как изпод гумите се разхвърчава чакъл и колата му поема по шосето. Обърна се и зърна джипа на Алекс, наполовина хлътнал в склада, с все още работещ двигател, и хукна нататък. Пожарът треперливо озаряваше задницата на колата и Кейти усети как в гърдите й се надига паника, докато се молеше горещо Алекс да се покаже.

Наближаваше джипа, когато кракът й се натъкна на нещо твърдо и тя се спъна. Забеляза пистолета, вдигна го и продължи към колата.

Пред нея вратата на джипа се открехна, но той беше отвсякъде затиснат от развалини. Заля я облекчение — Алекс беше жив, но в същия момент осъзна, че Джош и Кристен ги няма.

— Алекс! — провикна се Кейти. Стигна до задницата на джипа и заблъска по нея с юмруци. — Трябва да излезеш! Децата са някъде там… трябва да ги намерим!

Вратата си оставаше затисната, но той успя да свали стъклото на прозореца. Измъкна се навън с кървящо чело.

— Те са добре — немощно каза Алекс. — Заведох ги в твоята къща…

Кръвта се смрази във вените й.

— О, боже! — дрезгаво възкликна Кейти и си помисли: не, не, не! — Излизай! Кевин току-що потегли!

Долавяше животинския страх в гласа си.

— И тръгна точно натам!

Болката в ръката му беше неочаквано силна, свят му се зави. Не проумяваше нищичко, а и ръката му вече бе станала безполезна. Чу сирените, но щеше да изчака в къщата на Ерин, знаеше, че тя рано или късно ще се прибере.

Паркира зад другата, празната къща. Странно защо, видя Амбър да стои зад едно дърво и да го пита няма ли да я почерпи с питие, но после образът й изчезна. Спомни си как почисти къщата и окоси тревата, но така и не се научи да пере, а ето че сега Ерин се беше кръстила Кейти.

Нямаше нищо за пиене и умората му ставаше непоносима. Панталоните му бяха изцапани с кръв и Кевин установи, че пръстите и ръката му също кървят, но не можеше да си спомни какво се е случило. Толкова му се спеше. Трябваше да си почине за малко, полицията щеше да го търси и той трябваше да е бодър, когато затегнат примката.

Светът край него избледняваше и се отдалечаваше, сякаш го гледаше през обратния край на телескоп. Чуваше как дърветата се поклащат напред-назад, но не усещаше вятър, а само горещия летен въздух. Затрепери, а се потеше. Толкова много кръв, течеше от ръцете му неспирно. Трябваше да си почине, не можеше да остане буден… очите му започнаха да се затварят.

Алекс рязко даде на заден, форсира двигателя и чу гумите да се въртят, но колата не помръдна. Мислите му препускаха бясно, ясно съзнаваше, че Джош и Кристен са в опасност.

Вдигна крак от газта, включи режима четири по четири и отново опита. Този път джипът помръдна, страничните огледала се откъртиха, развалините одраха ламарината и я огънаха. С едно последно силно хрущене колата се освободи. Кейти безуспешно задърпа предната врата, но тя се отвори едва след като Алекс се завъртя на мястото си я изрита. Кейти скокна вътре.

Алекс направи обратен завой, ускори силно и се стрелна на пътя точно когато пожарните коли пристигнаха. Нищо не си казаха, той просто натисна педала до дупка — за пръв път през живота си изпитваше такъв ужас.

Зад завоя се появи чакълестата алея. Алекс зави рязко и колата поднесе. Задницата изхвърча настрани и той отново ускори. Отпред видя къщите — у Кейти светеше. Нямаше и следа от колата на Кевин и Алекс въздъхна с облекчение — едва тогава усети, че е притаил дъх.

Кевин чу бученето на приближаващия се двигател по чакълестия път и сепнато се събуди.

Реши, че е полицията, и механично се пресегна за пистолета с осакатената си ръка. Изкрещя от болка и объркан установи, че оръжието го няма. Беше на предната седалка, но вече го нямаше и Кевин нищичко не проумяваше.

Излезе от колата и тръгна по пътя. Появи се джипът, онзи от паркинга пред магазина, дето едва не го уби. Спря и отвътре изскочи Ерин. Отначало той не можеше да повярва на късмета си, но после си спомни, че тя живее тук и че точно по тази причина е дошъл и той.

Здравата му ръка силно трепереше, докато отваряше багажника и вадеше лоста. Видя как Ерин и любовникът й хукват към верандата. Олюля се и закуцука към къщата, но не искаше да спира, понеже Ерин му беше съпруга, той я обичаше, а прошареният мъж трябваше да умре.

* * *

Алекс спря рязко пред къщата и двамата едновременно изскочиха и хукнаха към вратата, викайки децата по име. Кейти още стискаше пистолета. Стигнаха до входната врата точно когато Джош отвори, а Алекс грабна сина си в мига, в който го зърна. Кристен се показа иззад дивана и също се спусна към тях. Алекс разпери ръце, за да прегърне и нея, и с лекота я пое. Кейти просто стоеше вътре до вратата и в очите й бликнаха сълзи на облекчение. Кристен протегна ръчички към нея и тя пристъпи и прие прегръдката в изблик на сляпо щастие.

Потънали в прилива на силните чувства, те не забелязаха Кевин, който застана на прага, вдигнал лоста. Той замахна силно и Алекс рухна на пода, а децата политнаха назад и паднаха до стената, ужасени и шокирани.

Кевин чу доволно глухия удар на лоста, усети вибрацията в ръката си. Прошареният лежеше свит на пода, а Ерин пищеше.

В този момент Алекс и децата бяха единственото, което имаше значение за нея, и Кейти инстинктивно се хвърли към Кевин и го избута навън през вратата. Верандата имаше само две стъпала, но бяха достатъчни — той се катурна заднишком в пръстта.

Кейти се завъртя.

— Заключете вратата! — провикна се тя и този път първа реагира Кристен, нищо че пищеше.

Лостът беше паднал отстрани, а Кевин се мъчеше да се търкулне настрани и да се изправи. Кейти вдигна пистолета и го насочи към него, когато той най-сетне стъпи на крака, олюля се и едва не падна с пребледняло лице. Явно не виждаше ясно, а Кейти усети как очите й се пълнят със сълзи.

— Някога те обичах — отрони тя. — Омъжих се за теб, защото те обичах.

Кевин си помисли, че това е Ерин, но косата й беше къса и тъмна, а Ерин беше руса. Кракът му се плъзна напред и той едва не падна отново. Тя защо му говореше такива работи?

— Защо започна да ме удряш? — кресна му тя. — Не знаех, че не би могъл да престанеш, колкото и да обещаваш.

Ръката й трепереше, а пистолетът й се струваше много, много тежък.

— Удари ме по време на медения ни месец, защото си бях забравила очилата до басейна…

Гласът беше на Ерин и той се усъмни дали не сънува.

— Обичам те — изломоти Кевин. — Винаги съм те обичал. Не проумявам защо ме напусна.

Тя усети, че в гърлото й се надигат ридания и я задушават. Думите й рукнаха като поток, неудържими и нелогични, плод на стаявана с години мъка:

— Не ми позволи да се науча да шофирам, нито да имам приятели, криеше парите и ме принуждаваше едва ли не да прося. Защо смяташе, че можеш да ми го причиняваш? Аз ти бях съпруга и те обичах!

Кевин едва се държеше на крака. От пръстите му капеше лепкава кръв, разсейваше го. Искаше да поговори с Ерин, искаше да я намери, но това тук не беше реално. Той спеше, Ерин беше до него в леглото и се намираха в Дорчестър. После мислите му направиха скок, той се озова в някакъв мръсен апартамент и някаква жена плачеше.

— По челото му имаше сос от пицата — избъбри и залитна напред. — На момчето, което беше застреляно, обаче майката падна по стълбите и ние арестувахме гърка.

Кейти не разбираше какви ги дрънка Кевин, не проумяваше какво иска от нея. Изпитваше към него омраза, трупана с години.

— Готвех ти и ти чистех, но нищо нямаше значение! Ти само пиеше и ме удряше!

Той се олюляваше, сякаш всеки момент ще падне. Думите му бяха заваляни и неразбираеми.

— В снега нямаше следи от стъпки. Обаче саксиите бяха счупени.

— Трябваше да ме пуснеш да си отида! Не биваше да ме търсиш! Не трябваше да идваш тук! Защо просто не ме пусна? Никога не си ме обичал!

Кевин се метна към нея, но този път посегна към пистолета и се опита да го избие от ръката й. Обаче силите му бяха изчерпани и тя успя да задържи оръжието. Той се опита да я хване, но изкрещя от болка, когато осакатената му ръка докосна нейната. Инстинктивно я блъсна с рамо и я запрати отстрани на къщата. Трябваше да й вземе пистолета и да го опре в слепоочието й. Втренчи се в нея с ококорени и пълни с омраза очи, придърпа я към себе си и се пресегна към пистолета със здравата си ръка, притиснал тялото й с цялата си тежест.

Усети цевта под пръстите си и механично потърси спусъка. Помъчи се да избута оръжието към нея, но то не се движеше накъдето трябва и сочеше надолу.

— Обичах те! — изхълца тя, борейки се с него с всяка капка ярост и решителност, които й бяха останали, и усети, че нещо отстъпва на заден план, и за миг възвърна бистротата на мисълта си.

— В такъв случай не биваше да ме напускаш — прошепна той и от устата му се разнесе силен дъх на алкохол. Дръпна спусъка и оръжието изтрещя силно — всичко вече бе към края си. Тя щеше да умре, понеже той я предупреди, че ще я намери и ще я убие, ако избяга отново. Че ще убие всеки друг мъж, който я обича.

Странното обаче беше, че Ерин не падна, дори не трепна. Просто го гледаше с пламналите си зелени очи, приковали немигащо неговия поглед.

И тогава той усети нещо, някакво парене в корема, огън. Левият му крак се огъна и макар да се помъчи да остане прав, тялото вече не го слушаше. Строполи се на верандата, притиснал корема си с ръка.

— Върни се при мен, моля те — прошепна той.

От раната между пръстите му рукна кръв. Кевин виждаше горе Ерин ту ясно, ту размазано. С руса коса, после пак с кестенява. Видя я каквато бе по време на медения им месец, с бански, преди да забрави слънчевите си очила, и беше толкова красива, че той не проумяваше защо се е съгласила да се омъжи за него. Красива. Винаги е била страшно красива, помисли си, после отново почувства умора. Дишаше накъсано, после му стана студено, страшно студено, и целият се разтрепери. Въздъхна още веднъж, а звукът бе сякаш от изпуснат от гума въздух. Гърдите му престанаха да се надигат. Очите му останаха широко отворени, невиждащи.

Кейти се надвеси над него разтреперана. Не, помисли си тя, за нищо на света не бих тръгнала с теб.

Кевин обаче не разбра какво си помисли тя, понеже него вече го нямаше. Най-сетне всичко приключи. Наистина.

41

В болницата оставиха Кейти под наблюдение почти през цялата нощ, преди да я изпишат. След това тя остана в чакалнята на болницата, тъй като не искаше да си тръгне, преди да се увери, че и Алекс е добре.

Ударът на Кевин за малко да пукне черепа му и той все още беше в безсъзнание. Светлината на утрото озаряваше тесните правоъгълни прозорци в чакалнята. Дойде новата смяна лекари и медицински сестри и залата започна да се пълни с хора: дете с треска, мъж със затруднено дишане. Бременна жена и нейният изпаднал в паника съпруг нахлуха през летящата врата. Всеки път, когато чуеше гласа на някой лекар, Кейти вдигаше поглед с надеждата да й позволят да види Алекс.

Лицето и ръцете й бяха осеяни със синини, коляното й беше подуто почти два пъти над нормалния си размер, но след задължителните рентгенови снимки и прегледи дежурният лекар просто й каза да наложи синините с лед и й предписа тиленол за болката. Същият лекар лекуваше и Алекс, но не можеше да й каже кога ще се събуди той, понеже скенерът не показал нищо категорично.

— Травмите по главата може да бъдат много сериозни — каза й той. — Надявам се да знаем повече след няколко часа.

Тя не можеше да мисли, не можеше да се храни, не можеше да спи, не можеше да престане да се тревожи. Джойс отведе децата от болницата и Кейти се надяваше да не сънуват кошмари. Или поне кошмарите им да не продължат вечно. Надяваше се Алекс да се възстанови напълно. Молеше се Богу за това.

Боеше се да затвори очи, понеже направеше ли го, пред погледа й се явяваше Кевин. Виждаше кървавите петна по лицето и ризата му, обезумелите му очи. Бог знае как бе успял да я издири, беше я намерил. Беше пристигнал в Саутпорт, за да я отведе със себе си или да я убие, и почти бе успял. За една нощ беше унищожил крехката илюзорна сигурност, която бе успяла да си изгради след пристигането си в града.

Ужасяващите видения, свързани с него не секваха, въртяха се безкрайно в най-различни варианти, понякога напълно променени. На моменти тя се виждаше как кърви и умира на верандата, вперила поглед в мъжа, когото ненавиждаше. Когато това се случи, Кейти инстинктивно опипа корема си, търсейки несъществуващи рани, но после се озова отново в болницата — седеше и чакаше на флуоресцентната светлина.

Притесняваше се за Кристен и за Джош. Скоро щяха да дойдат — Джойс щеше да ги доведе да видят баща си. Кейти се питаше дали ще я намразят заради всичко случило се и опасението извика горещи сълзи в очите й. Закри лицето си с ръце и й се прииска да се зарови толкова надълбоко, че никой никога да не я открие. За да не може и Кевин никога да я открие, помисли си тя, но после си спомни, че той бе издъхнал пред очите й на верандата. Думите „той е мъртъв“ отекнаха като мантра, от която не можеше да се отърси.

— Кейти?

Вдигна поглед и видя лекаря, който лекуваше Алекс.

— Вече мога да ви заведа. Той дойде в съзнание преди десетина минути. Още е в интензивното, така че не можете да останете дълго, но Алекс иска да ви види.

— Добре ли е?

— Доколкото е възможно в момента. Ударът е бил сериозен.

Накуцвайки, тя последва лекаря, който я поведе към стаята на Алекс. Пое си дълбоко дъх и се поизправи, преди да влезе, напомняйки се, че не бива да плаче.

Интензивното отделение беше пълно с апарати и с премигващи светлини. Алекс лежеше с превързана глава на легло в ъгъла. Обърна се към нея с полуотворени очи. Един монитор отстрани постоянно пиукаше. Тя приближи до леглото му и се пресегна да го хване за ръката.

— Как са децата? — прошепна той. Изрече думите бавно. Мъчително.

— Добре са. Джойс ги взе при себе си у дома.

По устните му пробяга немощна, едва забележима усмивка.

— А ти?

— Добре съм — кимна тя.

— Обичам те — каза Алекс.

Кейти едва се сдържа да не се разплаче.

— И аз те обичам, Алекс.

Клепачите му се отпуснаха и погледът му започна да блуждае.

— Какво се случи?

Тя му разказа накратко събитията от последните дванайсет часа, но някъде по средата очите му се затвориха. Когато се събуди отново, беше забравил какво му е разказала, затова Кейти повтори, като се стараеше да звучи спокойно и делово.

Джойс доведе Джош и Кристен и макар обикновено в интензивното да не пускаха деца, лекарят им позволи да постоят при баща си няколко минути. Кристен му беше нарисувала мъж в болнично легло с изписано с пастели пожелание да оздравява по-бързо, а Джош му донесе списание за риболов.

С напредването на деня съзнанието на Алекс се проясни. Вече не се унасяше и макар да имаше адско главоболие, паметта му повече или по-малко се възвърна. Гласът му зазвуча по-силно, а когато съобщи на сестрата, че е гладен, Кейти се усмихна облекчено, най-сетне напълно сигурна, че той ще се оправи.

Изписаха Алекс на следващия ден, а шерифът ги посети в дома на Джойс, за да вземе официално показанията им. Съобщи им, че алкохолното съдържание в кръвта на Кевин било толкова високо, че на практика се е натровил. В съчетание със загубата на кръв, която беше претърпял, било същинско чудо, че изобщо е бил в съзнание и с що-годе ясна мисъл. Кейти не каза нищо, но си помисли, че тези хора не познаваха Кевин и не можеха да разберат демоните, които го движеха.

След като шерифът си тръгна, тя излезе навън и застана на слънце, мъчейки се да подреди чувствата си. Беше разказала на шерифа за събитията от изминалата нощ, но не му бе казала всичко. Не беше казала всичко и на Алекс — как би могла, след като самата тя едва проумяваше? Не им каза, че след смъртта на Кевин, когато тя се втурна към Алекс, всъщност бе плакала и за двамата. Струваше й се невероятно, че дори докато преживяваше ужаса от тези последни часове с Кевин, тя си спомняше и редките им щастливи мигове заедно — как се бяха смели на свои си шеги или как блажено се бяха излежавали заедно на дивана.

Не знаеше как да примири тези противоречиви чувства от миналото си с ужаса, който току-що бе преживяла. Имаше обаче и още нещо, което й бе непонятно: беше останала в къщата на Джойс, понеже се страхуваше да се прибере в своята.

По-късно същия ден Алекс и Кейти стояха на паркинга, загледани към овъглените останки на магазина. Тук-там се виждаха познати предмети: диванът, полуизгорял и килнат на една страна в развалините; лавица, на която преди имаше стоки, обгорялата до черно вана.

Неколцина пожарникари ровеха из развалините. Алекс ги помоли да потърсят сейфа, който държеше в дрешника си. Беше свалил превръзката и Кейти виждаше обръснатото място, където го бяха шили — синкавочерно и подуто.

— Съжалявам за всичко — изломоти тя смутено.

— Вината не е твоя — поклати глава Алекс. — Не си го направила ти.

— Но Кевин дойде заради мен…

— Знам — отговори той и после се смълча. — Кристен и Джош ми разказаха, че си им помогнала да излязат от къщата. Джош каза, че след като си притиснала Кевин, си им извикала да бягат. Твърди, че си опитала да отвлечеш вниманието му от тях. Исках само да ти благодаря.

Кейти затвори очи.

— Не трябва да ми благодариш за това. Ако им се беше случило нещо, не знам как щях да продължа да живея.

Алекс кимна, но без да я поглежда. Кейти подритна малка купчинка пепел, довяна на паркинга.

— Какво ще правиш с магазина?

— Сигурно ще го построя наново.

— А къде ще живееш?

— Още не знам. Може да поостанем у Джойс, но ще се опитам да намеря някое тихо местенце с хубава гледка. Не мога да работя, така че поне да се възползвам от свободното време.

Коремът я стегна.

— Дори не мога да си представя какво изпитваш в момента.

— Като вцепенен съм. Мъчно ми е за децата. Шокиран съм.

— И ядосан?

— Не, не съм ядосан.

— Но ти изгуби всичко.

— Не всичко — отвърна той, — не и най-важните неща. Децата ми са добре. Ти си добре. Това е най-важното. А това тук — посочи той — са просто вещи. Повечето от тях не са незаменими. Просто е нужно време.

Алекс замълча, присви очи и се вгледа към нещо насред развалините.

— Почакай един момент.

Тръгна към купчина овъглени останки и извади една въдица, заседнала между почернелите греди. Беше мръсна, но иначе изглеждаше съвсем здрава. Алекс се усмихна за пръв път, откакто бяха пристигнали.

— Джош много ще й се зарадва. Така ми се иска да намеря и някоя кукла на Кристен.

Кейти скръсти ръце пред корема си и усети как очите й се пълнят със сълзи.

— Ще й купя нова.

— Не е нужно да го правиш. Имам застраховка.

— Но аз го искам. Това изобщо нямаше да случи, ако не бях аз.

Той я погледна.

— Знаех в какво се замесвам, когато за пръв път те поканих на среща.

— Едва ли си очаквал това.

— Не — призна той, — това точно — не. Но всичко ще се нареди.

— Как можеш да го кажеш?

— Защото е вярно. Ние оцеляхме и само това има значение.

Пресегна се към ръката й и Кейти усети как пръстите му се преплитат с нейните.

— Досега нямах възможност да ти кажа колко съжалявам.

— Ти пък защо съжаляваш?

— За загубата ти.

Кейти знаеше, че той говори за Кевин, и не беше сигурна как да отговори. Алекс явно разбираше, че тя едновременно е мразела и е обичала съпруга си.

— Никога не съм желала смъртта му — поде тя. — Исках само да ме остави на мира.

— Знам.

Тя се извърна колебливо към него.

— Ние ще се оправим ли? Имам предвид след всичко това.

— Предполагам, че зависи от теб.

— От мен ли?

— Моите чувства не са се променили. Все още те обичам, но ти трябва да прецениш дали твоите не са се променили.

— Не са.

— В такъв случай ще намерим начин да се справим с всичко заедно, тъй като съм сигурен, че искам да прекарам остатъка от живота си с теб.

Преди тя да успее да реагира, един от пожарникарите ги повика и те се обърнаха към него. Той се мъчеше да изрови нещо, после се изправи и в ръцете си държеше малък сейф.

— Как мислиш, повреден ли е? — попита Кейти.

— Не би трябвало — отговори Алекс. — Огнеупорен е. Затова го купих.

— Какво има вътре?

— Предимно лични документи, но ще ми трябват. Няколко диска със снимки и негативи. Неща, които ми се иска да съхраня.

— Радвам се, че го намериха.

— Аз също — призна Алекс и замълча. — Защото тук има нещо и за теб.

42

След като остави Алекс у Джойс, Кейти най-сетне подкара обратно към вкъщи. Не й се прибираше, но съзнаваше, че не може да отлага неизбежното до безкрай. Макар да не възнамеряваше да остава в онази къща, все пак трябваше да си вземе някои неща.

От чакъла се надигна прах и тя заподскача по дупките, преди най-сетне да спре. Остана да седи в джипа — одраскан и вдлъбнат на десетки места, но с все още изряден двигател — и се загледа към вратата, припомняйки си как кръвта на Кевин изтече на верандата и как той издъхна, забол очи в лицето й.

Не искаше да вижда кървавите петна. Страхуваше се да отвори вратата и да чуе как Кристен и Джош плачат истерично, вкопчили се в баща си. Не беше готова да преживее отново всичко.

Вместо това тръгна към къщата на Джо. Държеше в ръка писмото, което Алекс й беше дал. Когато го попита защо й е писал, той поклати глава:

— Не е от мен — отвърна, а когато тя впери объркан поглед в него, поясни: — Като го прочетеш, ще разбереш.

Докато наближаваше къщата на Джо, Кейти усети как се съживява един спомен. Нещо, което се бе случило в нощта на пожара. Нещо, което беше видяла, но не знаеше как да осмисли. И точно когато реши, че съзнанието й улавя спомена, той се изплъзна. Забави крачка, а когато съвсем наближи къщата на Джо, лицето й се навъси озадачено.

По прозорците имаше паяжини, капакът на единия прозорец беше паднал на земята и лежеше натрошен в тревата. Парапетът на верандата беше счупен и Кейти забеляза, че между дъските са избуяли бурени. Погледът й обходи всичко, но тя не проумяваше сцената пред себе си: ръждясала брава, наполовина провиснала от вратата, мръсотия по прозорците, като че не са чистени с години.

Нямаше пердета…

Нямаше изтривалка…

Нямаше вятърни камбанки…

Тя се поколеба, мъчейки се да проумее какво вижда.

Почувства се странно и някак безтегловна, сякаш се събуждаше от сън. Колкото повече приближаваше, толкова повече къщата сякаш се разпадаше пред нея.

Примигна и забеляза, че вратата е закована с дъска по средата, която я придържа към паянтовата рамка.

Примигна и видя, че част от стената горе в ъгъла е изгнила и там зее назъбена дупка.

Примигна за трети път и установи, че долната половина на прозореца е напукана и счупена, а по верандата има парчета стъкло.

Кейти не се сдържа и се качи на верандата. Приведе се и надникна през прозорците в тъмното бунгало.

Мръсотия и прах, изпочупени мебели, купчини отпадъци. Никъде не беше боядисано, никъде не беше почистено. Рязко отстъпи назад към верандата и едва не падна от счупеното стъпало. Не. Не беше възможно, просто не беше. Какво се беше случило с Джо? Ами с дребните подобрения, които беше направила в къщата? Кейти я беше видяла да окачва вятърните камбанки. Джо й беше гостувала в нейната къща и се беше оплаквала, че трябва да боядисва и да чисти. Бяха пили кафе, бяха ходили и на бар. Сервитьорката ги беше видяла. Кейти поръча вино и за двете…

Но чашата на Джо остана недокосната, сега си спомни…

Разтри слепоочията си, а мислите й трескаво препускаха в търсене на отговори. Спомни си, че Джо седеше на стълбите, когато Алекс я беше докарал. И той я беше видял…

Всъщност видя ли я?

Кейти се отдалечи от рушащата се къща. Джо беше реална. Нямаше начин да е плод на въображението й. Не си я беше измислила.

Само че Джо харесваше всичко, което правеше и самата тя: обичаше кафето си като нейното, хареса дрехите, които Кейти си купи, мнението й за служителите в ресторанта на Айвън беше досущ като нейното.

Десетина случайни подробности изведнъж започнаха да се трупат в мислите й и различни гласове се сблъскаха в главата й…

Тя живееше тук!

Но защо къщата е такава съборетина?

Двете заедно се любуваха на звездите!

Ти гледа звездите сама, затова още не знаеш имената на съзвездията.

Пихме вино в моята къща!

Ти изпи бутилката сама, затова така ти се зави свят.

Тя ми разказа за Алекс! Искаше двамата с него да се съберем!

Тя спомена името му едва след като ти вече го знаеше, а ти през цялото време проявяваше интерес към този мъж.

Тя е била психолог на децата.

И точно с това извинение ти така и не каза на Алекс за нея.

Но…

Но…

Но…

Отговорите започнаха бързо да й хрумват един по един: причината така и да не научи фамилията на Джо, нито да я види да кара кола… причината Джо нито веднъж да не я покани в дома си или да приеме предложението й да й помогне с боядисването… появата й като по чудо до Кейти по спортен екип…

Кейти усети, че нещо в нея рухва, когато всичко си дойде на мястото.

Внезапно си даде сметка, че Джо никога не е била тук.

43

В унес Кейти влезе в къщата си с несигурна крачка. Седна на люлеещия се стол и се загледа към къщата на Джо, чудейки се дали не е полудяла съвсем.

Знаеше, че децата често си имат въображаеми приятели, но тя не беше дете. Да, откакто беше пристигнала в Саутпорт, наистина беше изложена на огромен стрес. Сама и без приятели, непрекъснато озъртайки се през рамо, ужасена, че Кевин може да е наблизо — кой не би се тревожил? Но това достатъчно ли беше, че да предизвика появата на алтер его? Някои психиатри вероятно биха отговорил утвърдително, но Кейти не беше толкова сигурна.

Проблемът беше, че тя не искаше да го повярва. Не можеше да повярва, понеже усещането беше толкова реално… Спомняше си онези разговори, все още виждаше изражението на Джо, още чуваше смеха й. Спомените й за нея бяха толкова истински, колкото и спомените й за Алекс. Разбира се, той сигурно също не беше реален. Може би и него си бе въобразила. А също Кристен и Джош. Може би лежеше вързана за леглото в някоя лудница, потънала в цял един измислен от самата нея свят. Поклати глава, безсилна и объркана, но все пак…

Още нещо я гризеше отвътре, но не можеше да определи точно какво. Сякаш пропускаше нещо. Нещо важно.

Колкото и да се опитваше, не успя да установи какво е. Събитията от последните няколко дни бяха изпили силите й и я бяха напрегнали. Вдигна поглед. По небето вече се стелеше здрач и температурите падаха. Близо до дърветата се бе появила мъгла.

Кейти отмести поглед от къщата на Джо — така я наричаше винаги, каквото и да говореше това за умственото й състояние — пресегна се към писмото и го разгледа. Пликът не беше надписан.

Имаше нещо плашещо в неотвореното писмо, макар да не беше сигурна точно какво. Може би се дължеше на изражението на Алекс, когато й го подаде… Тя усети, че той е не просто сериозен, но и че това е много важно за него, и се запита защо не й е казал нищо по въпроса.

Не знаеше, но скоро щеше да се стъмни и съзнаваше, че не разполага с достатъчно време. Обърна плика и разчупи печата. На избледняващата светлина тя плъзна ръка по жълтите листове, преди да ги разгърне. Най-накрая се зачете:

„До жената, която съпругът ми обича

Сигурно ще ти се стори необичайно, докато четеш тези страници, но повярвай ми, за мен е също толкова необичайно, че ги пиша. Но пък нищо, свързано с това писмо, не е нормално. Искам да ти кажа толкова много неща… и когато се наканих да ти пиша, всичко ми се струваше съвсем ясно. Сега обаче се измъчвам и не знам откъде да започна.

Нека да започна така: убедена съм, че във всеки живот настъпва безспорен момент на промяна, някакви обстоятелства, които внезапно променят всичко. За мен това беше запознанството с Алекс. Не знам кога и къде ще четеш писмото, но след като го четеш, това означава, че той те обича. Означава също, че иска да сподели живота си с теб, а ако не друго, това неизменно ще бъде общото помежду ни.

Вероятно вече знаеш, че се казвам Карли, но приятелите ми почти винаги са ме наричали Джо…“

Кейти спря да чете и се взря в писмото в ръцете си, неспособна да проумее думите. Пое си дълбоко дъх и препрочете последните думи: „приятелите ми почти винаги са ме наричали Джо…“.

Стисна силно листовете и най-сетне усети, че споменът, който се мъчеше да изрови от съзнанието си, се прояснява. Неочаквано тя отново се озова в голямата спалня в нощта на пожара. Усети напрежението в ръцете и гърба си, когато запокити тежкия люлеещ се стол през прозореца, усети как я обзема паника, докато увиваше Джош и Кристен със завивката, и чу силния шум от пращенето на огъня зад гърба си. Неочаквано ясно си спомни, че рязко се бе завъртяла и бе видяла портрета на стената, портрета на съпругата на Алекс. Тогава беше объркана, нервите й изпращаха неясни сигнали заради пушека и обзелия я страх.

Но бе видяла лицето. Да, беше пристъпила крачка напред, за да го огледа по-ясно.

Помнеше, че си каза колко много прилича тази жена на Джо, нищо че не бе успяла да го проумее. Сега обаче, докато седеше на верандата под бавно притъмняващото небе, съзнаваше със сигурност, че е сбъркала. Грешеше за всичко. Отново вдигна очи към къщата на Джо.

И изведнъж проумя, че жената приличаше на Джо, защото беше Джо. Друг неканен спомен се отприщи — от първата сутрин, когато Джо я бе посетила.

Приятелите ме наричат Джо, представила се беше тя.

О, боже, пребледня Кейти.

… Джо…

Значи не си бе въобразила Джо, не си я беше измислила.

Джо наистина беше тук. Кейти усети, че гърлото й започва да се стяга. Не защото не вярваше, а понеже изведнъж схвана, че приятелката й Джо — единствената й приятелка, единственият й съветник, опората и довереницата й — няма да се появи повече.

Никога вече нямаше да пият кафе, никога нямаше да седнат заедно на бутилка вино, нямаше да си бъбрят отпред на верандата. Никога повече нямаше да чуе смеха на Джо или да я види как извива вежда. Никога нямаше да чуе Джо да се оплаква, че й предстои да върши черна работа…

Кейти се разплака, тъжейки за прекрасната приятелка, която не бе имала шанса да опознае.

Не знаеше колко време е минало, преди отново да бъде в състояние да чете. Стъмваше се и тя се изправи с въздишка и отключи входната врата. Вътре седна на масата в кухнята. Спомни си, че Джо веднъж бе седяла на отсрещния стол, и по необяснима причина се почувства по-спокойна.

Добре, каза си, готова съм да чуя какво имаш да ми казваш.

„… но приятелите ми почти винаги са ме наричали Джо… Наричай ме както искаш и те уверявам, че вече те чувствам като приятелка. Надявам се в края на това писмо и ти да изпитваш същото към мен.

Странно нещо е да умираш, но не възнамерявам да те отегчавам с подробностите. Може да ми остават седмици, а може и да са месеци, но макар да е ужасно трудно, истината е, че много от нещата, които преди смятах за важни, вече не са. Вече не чета вестници, пет пари не давам за стоковата борса, не се притеснявам дали ще вали по време на почивката ни. Предпочитам да размишлявам над важните мигове в живота си. Мисля за Алекс, колко красив беше в деня на сватбата ни. Помня изтощението и въодушевлението си, когато за пръв път поех Джош и Кристен в обятията си. Бяха прекрасни бебета и аз имах навика да ги полагам в скута си и да ги съзерцавам, докато спят. Можех да го правя с часове, мъчейки се да установя дали имат моя нос или носа на Алекс, дали очите са моите или неговите. Понякога, докато сънуваха, юмручетата им обхващаха пръста ми — никога друг път не съм изпитвала толкова чиста радост.

Едва когато ми се родиха деца, проумях какво означава любовта. Не ме разбирай погрешно. Обичам Алекс от все сърце, но обичта ми към него е различна от тази към Джош и Кристен. Не знам как да го обясня и не знам дали изобщо трябва. Знам само, че въпреки болестта си се чувствам благословена, защото съм имала шанса да изпитам и двете. Живях пълноценно и щастливо и преживях любов, каквато повечето хора така и не изпитват.

Обаче прогнозата ме плаши. Старая се да бъда смела заради Алекс — децата са твърде малки, за да разбират какво се случва — но в спокойните мигове, когато съм сама, сълзите рукват и понякога се питам дали изобщо ще спрат. Знам, че не бива, но си мисля, че никога няма да заведа децата си на училище, няма да имам шанса да видя вълнението им в коледната утрин. Никога няма да помогна на Кристен да си избере рокля за абитуриентския бал, няма да гледам как Джош играе бейзбол. Толкова много неща никога няма да видя и да направя с тях и понякога се отчайвам, че когато се женят, за тях ще бъда само далечен спомен.

Как да им кажа, че ги обичам, когато вече няма да ме има?

И Алекс. Той е моята мечта и моят спътник, моят любим и моят приятел. Той е всеотдаен баща, но е и нещо повече — той е идеалният съпруг. Не мога да опиша колко уютно се чувствам в обятията му, с какво нетърпение очаквам да легна до него вечер. Той притежава непоклатима човечност и вяра в доброто, затова сърцето ми се къса, като си го представям сам. Това е причината за молбата ми да ти даде това писмо. Смятам, че като го принуждавам да спази обещанието си, той отново ще си намери специална жена, която да го обича и която той също да обича. Алекс има нужда от това.

Имах щастието да бъда женена за него пет години и съм майка на децата му от малко по-скоро. Сега животът ми почти приключи, а ти трябва да заемеш моето място. Ще станеш съпругата, която ще остарее с Алекс, ще станеш единствената майка, която децата ми ще познават. Не можеш да си представиш колко ужасно е да лежа в леглото, да гледам семейството си, да си давам сметка за тези неща и да съзнавам, че не мога да направя нищо, за да ги променя. Понякога мечтая да намеря начин да се върна, да се уверя, че всичко ще бъде наред. Иска ми се да вярвам, че ще ги гледам от небето или че ще мога да ги посещавам в сънищата им. Иска ми се да се престоря, че житейското ми пътуване не е свършило, и се моля безграничната ми обич към тях по някакъв начин да направи това възможно.

И тук е твоето място. Искам да направиш нещо за мен.

Ако обичаш Алекс, обичай го завинаги. Накарай го отново да се смее и да копнее за времето, което прекарвате заедно. Разхождайте се и карайте колело, сгушете се на дивана и гледайте филми заедно, завити с одеяло. Приготвяй му закуска, но без да го глезиш. Карай го и той да ти прави закуска, за да ти докаже, че те смята за специална. Целувай го и се люби с него и бъди убедена, че си късметлийка, задето си го срещнала, понеже той ще ти го докаже.

Искам и да обичаш децата ми, както ги обичам аз. Помагай им с домашните, целувай надрасканите лакти и колене, когато паднат. Прокарвай ръка през косите им и ги уверявай, че са способни да постигнат всичко, което си наумят. Завивай ги вечер и им помагай да си кажат молитвата. Приготвяй им обяд, подкрепяй ги в приятелствата. Обожавай ги, смей се с тях, помогни им да пораснат и да станат почтени и независими зрели хора. След време те ще ти върнат десетократно любовта, която им даряваш, дори и само защото Алекс е техният баща.

Моля те, умолявам те да направиш тези неща за мен. В крайна сметка, сега те са твоето семейство, не моето.

Не ревнувам и не съм ядосана, че ти заемаш мястото ми. Както вече ти казах, смятам те за своя приятелка. Ти направи съпруга и децата ми щастливи и на мен много ми се иска да можех да ти благодаря за това лично. Само че мога единствено да те уверя във вечната си признателност.

След като Алекс те е избрал, бъди уверена, че аз също съм те избрала.

Твоя приятелка по дух:

Карли Джо“

След като дочете писмото, Кейти изтри сълзите си и плъзна пръст по страниците, преди да ги пъхне обратно в плика. Седеше безмълвно и размишляваше над думите, написани от Джо, но вече знаеше, че ще постъпи точно така, както я молеше тя.

Не заради писмото, а понеже знаеше, че по някакъв необясним начин тъкмо Джо внимателно я беше насърчавала да даде шанс на Алекс.

Усмихна се:

— Благодаря за доверието — прошепна.

Джо имаше право — Кейти наистина се бе влюбила в Алекс, беше обикнала децата и вече не можеше да си представи бъдещето без тях. Време беше да се прибира у дома, време беше да види семейството си.

Навън луната беше лъчист бял диск, който я направляваше, когато се запъти към джипа. Преди да се качи обаче, хвърли поглед през рамо към къщата на Джо.

Вътре светеше и прозорците на къщата сияеха с жълтеникава светлина. Видя Джо да стои на прозореца на пребоядисаната кухня. Беше твърде далеч, за да се види нещо повече, но Кейти остана с усещането, че съседката й се усмихва. Джо вдигна ръка за приятелско сбогом и отново й напомни, че понякога любовта може да постигне невъзможното.

Ала щом Кейти примигна, къщата отново стана тъмна. Нямаше светлини, Джо беше изчезнала, но Кейти сякаш чуваше думите от писмото да долитат заедно с лекия ветрец.

След като Алекс те е избрал, бъди убедена, че и аз съм те избрала.

Кейти се усмихна и се извърна, защото знаеше, че това не е илюзия, не е плод на въображението й. Прекрасно знаеше какво е видяла.

Прекрасно знаеше в какво вярва.

Content

Никълъс Спаркс
Пристан за двама

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43