Хенинг Манкел

Петата жена

книга шеста от поредицата "Курт Валандер"

Видях Бог насън и той имаше две лица. Едното гладко и нежно като майчин лик, а другото наподобяваше образа на Сатаната.

Из „Падението на имама“ от Навал Ел Саадави

С любов и грижа паяжината своя, паякът изплита.

Неизвестен африкански автор

Пролог

Алжир — Швеция

май — август 1993 година

Нощта, в която пристигнаха, за да изпълнят свещената си мисия, бе пропита с неестествена тишина.

Мъжът на име Фарид, най-младият измежду четиримата, впоследствие си спомняше, че дори уличните кучета се бяха спотаили. Прохладната нощ ги обгръщаше, а вятърът, който лъхаше на леки талази от пустинята, бе почти незабележим. Изчакаха падането на нощта. Изминаха дългия път от столицата Алжир, до мястото на срещата при двореца „Дар Азиза“, със стар и раздрънкан автомобил. На два пъти се наложи да спират. Първия път, за да поправят спукана задна гума. Тогава дори не бяха и преполовили пътя. Фарид, който никога преди не бе напускал столицата, седеше в сянката на един каменен блок край пътя и с удивление се любуваше на драматичните обрати на пейзажа. Гумата, напукана и износена, се повреди северно от Бу Саада. Отне им много време да свалят ръждясалите винтове и да сложат резервната. От приглушените разговори на останалите Фарид разбра, че закъсняват и затова няма да имат време да спрат и да хапнат. Сетне пътуването продължи. Непосредствено преди Ел Куед двигателят отказа. Мина цял час, докато установят и криво-ляво отстранят повредата. Водачът им — блед мъж около трийсетте, с черна брада и с такъв плам в очите, какъвто имат само хората, напълно отдадени на своето призвание и на Пророка — припираше с ядно съскане на шофьора, който, цял плувнал в пот, се бе надвесил над горещия двигател. Фарид не знаеше името му. От съображения за сигурност не знаеше нито кой е, нито откъде е.

Не знаеше имената и на другите двама.

Знаеше само своето собствено.

После отново потеглиха. Мракът вече се бе спуснал, имаха само вода за пиене и никаква храна.

Когато най-сетне пристигнаха в Ел Куед, нощта беше тиха. Спряха нейде из дебрите на лабиринта от улички, близо до едно тържище. Веднага щом слязоха, колата изчезна. От сенките изникна пети мъж, който ги поведе нататък.

Едва тогава, докато бързешком вървяха през мрака из непознатите улици, Фарид сериозно се замисли над онова, което предстоеше да се случи. С дланта си напипа напъханата в кания кама, с извито острие, която носеше дълбоко в един от джобовете на кафтана си.

Брат му Рашид Бен Мехиди бе човекът, който пръв му разказа за чужденците — през прохладните вечери, докато седяха на покрива на бащината си къща, загледани в блещукащите светлинки на Алжир. Още тогава Фарид бе наясно колко дълбоко е ангажиран Рашид Бен Мехиди с борбата за превръщането на родината им в ислямистка държава, която не следва други закони, освен предписаните от Пророка. Всяка вечер говореше на Фарид колко важно е чужденците да бъдат прогонени от страната. Отначало Фарид се чувстваше поласкан, задето брат му си правеше труда да говори с него за политика, макар да не разбираше всичките му приказки. Едва по-късно осъзна, че Рашид има съвсем друга причина, за да му отделя толкова много време. Желанието му бе самият Фарид да участва в прогонването на чужденците от Алжир.

Това се случи преди повече от година. А сега Фарид крачеше след останалите мъже в черни одежди из тъмните, тесни улички, където топлият нощен въздух не помръдваше, и бе на път да изпълни волята на Рашид. Чужденците щяха да бъдат прогонени, ала те нямаше просто да бъдат ескортирани до пристанищата или летищата. Щяха да бъдат убити. Така онези от тях, които все още не бяха дошли в страната, щяха да предпочетат да си останат там, където са.

Мисията ти е свещена, не спираше да си повтаря Фарид. Пророкът ще остане доволен. Очаква ни светло бъдеще, когато преобразим тази страна според повелите му.

Фарид докосна камата в джоба си. Рашид му я даде предната вечер, докато се сбогуваха на покрива. Имаше красива дръжка от слонова кост.

Щом стигнаха покрайнините на града, всички спряха. Улиците излизаха на един площад. Над главите им звездите светеха ярко на небесния свод. Стояха в сянката, до продълговата, зидана къща с жалузи, спуснати пред затворените дюкянчета. На отсрещната страна на улицата, зад желязна ограда се издигаше огромна каменна вила. Мъжът, който ги бе довел дотук, изчезна безшумно в сенките. Ето че отново бяха само четирима. Цареше гробовна тишина. На Фарид за пръв път му се случваше подобно нещо. В Алжир никога не е тихо. През всичките си деветнадесет години никога не бе попадал на такова тихо място.

Дори и кучетата, мина му през ума. Дори и кучетата, скрити в мрака, не мога да ги чуя.

Няколко прозореца от вилата на отсрещната страна на пътя светеха. Автобус с изпотрошени, блуждаещи фарове, с трясък премина по улицата. После всичко отново замлъкна.

Една от светлините на прозорците угасна, Фарид се опита да пресметне времето. Досега бяха чакали около половин час. Беше прегладнял, защото отрано сутринта не бе слагал и залък в устата си. Водата в двете шишета също се беше свършила, но не искаше да моли за още. Водачът им щеше да се възмути. Предстоеше им да изпълнят свещена мисия, а той взел да иска вода.

Изключиха още една светлина. Веднага след нея угасна и последната. Къщата отсреща вече бе съвсем тъмна. Продължиха да чакат. Скоро водачът направи знак и те бързешком прекосиха улицата. До портата на оградата седеше възрастен пазач и спеше. В ръката си стискаше дървена тояжка. Водачът го ритна с крак. Когато пазачът се събуди, Фарид видя как водачът опря нож досами лицето му и му прошепна нещо в ухото. Въпреки слабата улична светлина Фарид забеляза страха, проблеснал в очите на стареца. Той се изправи и накуцвайки, се отдалечи на вдървените си нозе. Портата на оградата слабо проскърца, когато я отвориха, и се шмугнаха в овощната градина. Ухаеше силно на жасмин и на някаква подправка, която Фарид познаваше, но не можа да се сети за името й. Цареше все същата глуха тишина. На една табела, закачена точно до високите двери на къщата, бе изписано: Орден на Сестрите християнки. Фарид се помъчи да помисли какво би могло да означава това. В същия миг усети нечия длан на рамото си. Сепна се. Докоснал го бе водачът, който заговори за пръв път толкова тихо, та дори и нощният вятър не би могъл да чуе изреченото.

— Ние сме четирима — промълви той. — Вътре в къщата също има четирима души. Спят в отделни стаи, разположени от двете страни на един коридор. Стари са и няма да окажат съпротива.

Фарид погледна другите двама мъже, които стояха редом. Бяха няколко години по-възрастни от него. Изведнъж осъзна, че със сигурност и преди това са участвали в такива мисии. Той единствен беше новобранец, но не изпитваше никаква тревога. Рашид обясни, че това, което върши, е в името на Пророка.

Водачът го изгледа, сякаш бе прочел мислите му.

— В тази къща живеят четири жени — рече. — Всичките са чужденки, отказали да напуснат страната ни доброволно. Така сами са подписали смъртната си присъда. На всичкото отгоре са неверници.

Ще убия жена, бързо си помисли Фарид. Рашид не бе споменал нищо по въпроса.

Би могло да има едно-едничко обяснение.

Този факт не означаваше нищо. Нямаше никакво значение.

Влязоха в къщата. Външната врата имаше ключалка, която лесно отвориха, като вместо шперц използваха острието на нож. В мрака вътре беше задушно и нищо не раздвижваше застоялия въздух. Запалиха фенерчетата си и пипнешком се заизкачваха по широкото стълбище, което разполовяваше сградата. В коридора на най-горния етаж, от тавана висеше самотна електрическа крушка. Не се чуваше никакъв звук. Пред тях стояха четири затворени врати. Извадиха камите. Водачът ги посочи с кимване. Фарид знаеше, че вече няма място за колебание. Рашид бе казал, че всичко трябва да стане светкавично. Да избягва да ги гледа в очите. Да гледа само гърлото и после да го пререже, силно и решително.

Не помнеше почти нищо от онова, което последва. Като че ли косите на жената, която лежеше в леглото, покрита с бяла завивка, бяха сиви. Не успя да различи ясно чертите й, защото светлината, идваща откъм улицата, бе много бледа. Пробуди се в мига, в който той дръпна завивката. Но така и не успя да изпищи, така и не успя да проумее какво се случва, преди той да пререже гърлото й с един-единствен замах. Бързо отстъпи крачка назад, за да не го опръска кръвта. После се обърна и се върна в коридора. Всичко се бе случило за няма и половин минута. В главата си бе чул тиктакането на всяка секунда. Тъкмо когато се канеха да напуснат коридора, един от мъжете сподавено извика. За миг водачът им застина, сякаш не знаеше какво да предприеме.

В една от стаите имаше още една жена — пета.

Тя не биваше да е там. Беше непозната, може би просто гостенка. Също беше чужденка и това бе очевидно за мъжа, който я откри.

Водачът влезе в стаята. Фарид, който стоеше зад него, видя, че жената се е свила в леглото. Призля му от страха й. В другото легло лежеше мъртва жена. Белите чаршафи бяха прогизнали от кръв.

Водачът извади камата от джоба си и преряза гърлото на петата жена.

Сетне излязоха от къщата също така незабелязано, както се бяха вмъкнали. В прикритието на мрака ги очакваше колата. Когато се зазори, Ел Куед и петте мъртви жени бяха останали далеч зад тях.

Това се случи през май 1993-та.

* * *

Писмото пристигна в Юстад на деветнайсети август. Марката бе африканска и следователно го изпращаше майка й, затова тя изчака подходящ момент, за да го отвори. Искаше да го прочете на спокойствие. Дебелината на плика й подсказваше, че съдържа доста страници. Повече от три месеца не беше получавала вести от майка си, та със сигурност имаше много за разказване. Остави писмото да си стои на масата във всекидневната и реши, че ще го отвори чак довечера, но внезапно почувства някаква неясна тревога. Защо този път майка й бе написала името и адреса на машина? Със сигурност щеше да намери отговора в писмото. Наближаваше полунощ, когато отвори балконската врата и седна в шезлонга, едва побиращ се сред саксиите с цветя. Беше красива, топла августовска вечер — може би една от последните за тази година. Есента вече настъпваше, спотайвайки се невидима. Отвори плика и започна да чете.

Едва после, след като изчете писмото докрай и го остави, се разплака. Вече знаеше, че със сигурност е написано от жена. Убеди я не само изящният почерк. Подсказваше го и подборът на думи, с които непознатата колкото се може по-милостиво описваше ужасните неща, които се бяха случили. В разказа й обаче нямаше място за милост. Само действие. Нищо повече.

Жената, написала писмото, се казваше Франсоаз Бертран и бе полицай. Без да става напълно ясно, се подразбираше, че работи като криминален инспектор в отдел „Убийства“ на алжирската полиция. В това си качество бе научила за събитията, разиграли се през една майска нощ в градчето Ел Куед, югозападно от столицата Алжир.

Фактите по случая бяха очевидни, ясни и крайно ужасяващи. Четири монахини с френско гражданство били изклани от неизвестни извършители. Сигурно бе, че убийците принадлежат към фундаменталистките групировки, поставили си за цел да изгонят всички чуждестранни граждани от страната. Така държавата щеше да бъде отслабена, за да може после да се предизвика криза. В образувалия се вакуум щеше да се създаде фундаменталистката държава. И четирите монахини били с прерязани гърла, а извършителите не бяха оставили следи — само кръв, гъста, засъхнала кръв навсякъде.

На местопрестъплението обаче имало и още една пета жена — шведска туристка, която неколкократно била подновявала разрешителното си за пребиваване в страната и случайно нощувала при монахините, когато неизвестните мъже ги нападнали с кинжалите си. От паспорта й разбрали, че се е казвала Ана Андер, била на шейсет и шест години и пребивавала в страната легално, с туристическа виза. Там, освен това имало и самолетен билет без фиксирана дата за връщане. Случаят с четирите убити монахини вече бил достатъчно зловещ, а тъй като Ана Андер, изглежда, пътувала сама, подложени на политическия натиск, разследващите полицаи решили да не споменават, че е имало и пета жена. В зловещата нощ тя чисто и просто не е била там. Леглото й било празно. Вместо това написали в доклада, че е загинала при автомобилна катастрофа, и я погребали без име в необозначен гроб, като лице с неустановена самоличност. Всяка следа от нея била заличена. И на този етап в историята се появила Франсоаз Бертран. Рано една сутрин началникът ме повика, пишеше тя в дългото писмо, и заповяда незабавно да замина за Ел Куед. По това време шведката вече била погребана. Задачата на Франсоаз Бертран била да заличи всяка следа, която евентуално е останала, и после да унищожи паспорта й, както и други принадлежности.

Ана Андер никога не е пристигала, нито е пребивавала в Алжир. Заличена от всички официални регистри, тя е престанала да съществува за алжирските власти. Именно тогава Франсоаз Бертран намерила чанта, която следователите, разследващи убийството, не били открили. Стояла зад един гардероб. Или може би била поставена върху високата мебел и после паднала на пода, това не могла да установи. Но там имало писма, които Ана Андер била започнала да пише. Били адресирани до дъщеря й, която живеела в град на име Юстад в далечна Швеция. Франсоаз Бертран се извиняваше, задето е прочела тази толкова лична кореспонденция. Обърнала се за помощ към един алкохолизиран шведски художник, когото познавала в столицата, и той й превел писмата, без да подозира за какво всъщност става дума. Франсоаз си записала преводите на писмата и нещата започнали да се изясняват.

Още тогава съвестта започнала да я гризе заради всичко, сполетяло въпросната пета жена. Не само задето била така брутално убита в страна, която Франсоаз обичала толкова много, но която била разкъсвана от вътрешни противоречия. В писмото си се бе опитала да разкаже малко за себе си и да обясни какво се случва в родината й. Баща й бил роден във Франция, но дошъл в Алжир като дете с родителите си. Там отраснал и там се оженил за алжирка. Франсоаз, най-голямото от петте им деца, винаги се чувствала сякаш е стъпила с единия крак във Франция, а с другия в Алжир. Но вече нямаше никакви съмнения. Алжир бе нейната родина. И именно затова толкова силно се измъчваше от междуособиците, раздиращи страната. Ето защо не искаше да изпада в конфликт със себе си и страната си, като сътрудничи в заличаването на тази жена, в изфабрикуването на автомобилна катастрофа, без след това да поеме отговорност за факта, че Ана Андер е пребивавала в родината й. Франсоаз Бертран започнала да страда от безсъние. Най-накрая решила да пише на дъщерята на убитата, за да й разкаже истината. Наложила си го въпреки лоялността, която питаела към полицията. Молеше името й да остане в тайна. Написаното от мен е истината, пишеше тя в края на писмото. Може би допускам грешка, като ви разказвам какво се случи. Но нима бих могла да постъпя по друг начин? Открих чанта с писма, които една жена е написала до дъщеря си. Сега ви пиша как те попаднаха в ръцете ми и ви ги препращам.

В плика Франсоаз Бертран бе изпратила незавършените писма заедно с паспорта на Ана Андер.

Дъщерята на Ана обаче не прочете писмата. Остави ги на пода на балкона и дълго плака. Едва на зазоряване стана и отиде в кухнята. Дълго седя неподвижна до кухненската маса. Главата й бе съвсем празна. Ала после всичко придоби кристална яснота. Осъзна, че през всичките тези години просто е чакала. Как по-рано не го е разбрала — нито факта, че чака, нито пък какво точно. Сега обаче знаеше. Имаше своя мисия и повече не бе нужно да отлага, за да я изпълни. Моментът настъпи. Майка й бе починала. Една врата се беше разтворила широко.

Стана и отиде да донесе кутията, пълна с документи, и голямата тетрадка, които държеше в кашон под леглото в спалнята си. Разпиля нагънатите листове върху масата пред себе си. Знаеше, че са точно четирийсет и три на брой. На един от тях имаше черно кръстче. После започна да ги разгъва, един по един.

Кръстчето се намираше на двайсет и седмия лист. Отвори книгата и прокара пръст по редовете с имена, докато стигна до двайсет и седмата колона. Взря се в името, което сама бе изписала, и пред очите й бавно изплува едно лице.

Затвори книгата и прибра документите в кутията.

Майка й беше мъртва.

Вече нямаше съмнение, нямаше връщане назад.

Щеше да си даде една година, за да се справи с мъката и да се подготви. Но не повече.

Отново излезе на балкона. Запали цигара и се загледа в града, който тепърва се будеше. Откъм морето се задаваше дъждовна буря.

Малко след седем отиде да си легне.

Беше утрото на двайсети август 1993-та година.

1

21 септември — 11 октомври 1994 година

Беше малко след десет часа вечерта, когато той най-после завърши поемата.

Последните строфи бяха трудни за написване и му отнеха най-много време. Опитваше се да постигне един меланхоличен, но същевременно красив изказ. Няколко варианта се бяха озовали незавършени в кошчето. На два пъти насмалко да се откаже. Ала ето че сега поемата лежеше на писалището му. Неговата елегия за средния пъстър кълвач, който в Швеция бе застрашен от изчезване вид и не е бил забелязван в страната от началото на осемдесетте години на двайсети век. Още една птица е на път да бъде заличена от човека.

Стана и изпъна гърба си. От година на година му беше все по-трудно да седи с часове приведен над писанията си.

Старец като мен не бива вече да пише стихове, каза си той. Когато човек е на седемдесет и осем години, мислите му едва ли ще имат стойност за някой друг, освен за самия него. Същевременно знаеше, че не е прав. Само в западния свят на възрастните се гледа със снизхождение или презрително съчувствие. В други култури старостта е почитана като период на възвишена мъдрост. Щеше да продължи да пише стихове до сетния си дъх. Докато има сили да държи писалката и разсъдъкът му е ясен както сега. Не умееше нищо друго. Вече не. Някога, много отдавна бе добър търговец на коли. Толкова способен, че надмина всичките си конкуренти. Носеше му се славата на човек, който не се дава лесно в преговорите и сделките. Продаваше коли, та пушек се вдигаше. През най-силните си години бе имал филиали в Томелила и Шьобу. Натрупал бе достатъчно голямо състояние, за да може да си позволи да живее в известен лукс.

И все пак стиховете бяха това, което истински го вълнуваше. Всичко останало бе преходно, просто необходимост. Строфите, които лежаха на бюрото, го изпълваха с удовлетворение, което рядко изпитваше.

Дръпна завесите, така че да закрият големите прозорци с изглед към нивята, плавно спускащи се надолу към морето, простиращо се отвъд хоризонта. После отиде до етажерката с книги. Беше публикувал девет стихосбирки. Ето ги наредени там, една до друга. Нито една от тях не се бе продала в големи тиражи. Не повече от триста бройки. Непродадените екземпляри стояха в кашони долу в мазето — той не ги бе запратил там във вечно изгнаничество. Те бяха неговата радост и гордост, макар отдавна да бе взел решение, че някой ден ще ги изгори. Ще изнесе кашоните на двора и ще им драсне клечката. В деня, в който чуеше смъртната си присъда, произнесена от някой лекар, или пък сам предусетеше, че дните му са преброени, щеше да унищожи тънките книжлета, които никой не бе пожелал да купи. Така никой нямаше да има възможността да ги изхвърли на бунището.

Загледа се в книгите, които стояха на етажерката. През целия си живот бе чел поезия. Много бе научил наизуст. Никога не бе хранил напразни илюзии. Неговите стихове съвсем не бяха най-хубавите, написвани някога, но едва ли бяха и най-лошите. Във всяка една от стихосбирките, които публикуваше от края на четирийсетте и които излизаха през интервал от приблизително пет години, имаше и строфи, които биха могли да се мерят с най-доброто. Но той си бе изкарвал хляба като търговец на коли, а не като поет. В нито едно издание за култура не бяха излизали рецензии за неговите стихове. Не беше удостояван с литературни отличия. А и бе печатал книгите си на собствени разноски. Първата стихосбирка, която написа, разпрати до големите издателства в Стокхолм. Постепенно екземплярите започнаха да се връщат, придружени с резки откази, напечатани на стандартни бланки. Един редактор обаче си бе направил труда за личен коментар. Според него на този свят едва ли имало човек, който би намерил сили да чете стихове, в които, изглежда, не става дума за друго, освен за птици. Душевните терзания на бялата стърчиопашка не представлява интерес, беше написал.

След този случай спря да си губи времето с издателства. Сам покриваше разходите по отпечатването на творбите си. Семпли обложки, черен текст на бял фон. Нищо разточително. Единствено думите между кориците имаха значение. Въпреки всичко, през годините много хора прочетоха стиховете му. И от много от тях получи ласкави отзиви.

А сега бе написал ново стихотворение. За средния пъстър кълвач — красивата птица, която вече не може да бъде видяна в Швеция.

Поетът — птичар, помисли си.

Почти всичко, което съм написал, се отнася за птици. За пляскане на криле и шумолене в нощта, за самотен любовен повик в далечината. В света на птиците разгадах най-съкровените тайни на живота.

Върна се при писалището и взе листа. Последният куплет най-сетне се беше получил. Пусна хартията обратно на бюрото. Докато прекосяваше голямата стая, го преряза болка в гърба. Да не би да се разболява? Всеки ден се ослушваше за знаци, означаващи, че тялото му вече го предава. През целия си живот се бе поддържал в добра физическа форма. Никога не беше пушил, хранеше се и пиеше с мярка. Благодарение на това се радваше на добро здраве. Но вече наближаваше осемдесет. Краят на определените му дни все повече наближаваше. Отиде в кухнята и си наля чаша кафе от кафеварката, която винаги оставяше включена.

Стихотворението, което току-що бе завършил, го изпълваше едновременно с радост и печал.

Есента на живота ми, хрумна му. Подходящо заглавие. Всичко, което пиша, може да се окаже последното. И е септември. Есен е. Както в календара, така и в живота ми.

Отнесе със себе си чашата кафе обратно във всекидневната. Внимателно седна в едно от кафявите кожени кресла, които имаше от повече от четирийсет години. Купил ги бе, за да отпразнува триумфа си, когато получи правото да представлява „Фолксваген“ в Южна Швеция. На една масичка до облегалката бе поставена снимка на Вернер, немската овчарка, която му липсваше най-много от всичките кучета, съпътствали го през живота му. Да остарееш означава да останеш сам. Хората, изпълвали живота ти, са вече покойници. Най-накрая дори и кучетата изчезват сред сенките. Скоро щеше да остане само той. Идва момент, когато всеки човек остава сам-самичък на света. Наскоро се опита да напише стихотворение на тази тема — не се получи. Може би трябваше да опита отново, след като бе завършил елегията за петнистия кълвач? Но на него му се удаваше да пише за птиците. За хората — не. Птиците можеш да ги разбереш. Хората са най-често непонятни. Дали някога бе успял да разбере и самия себе си? Да пише стихове за това, което не разбира, щеше да е като да нахлуе в забранена територия.

Притвори очи и внезапно си спомни телевизионното предаване „Въпрос за десет хиляди крони“, което вървеше в края на петдесетте, а дали пък не е било в началото на шейсетте? Телевизията беше все още черно-бяла. Кривоглед млад мъж, с пригладена назад черна коса, бе избрал да се състезава в област „Птици“. Успя да отговори на всички въпроси и получи чек с астрономическата за времето си сума от десет хиляди крони.

Самият той не беше в телевизионното студио, в шумоизолираната кабина със слушалки на уши. Седеше на същото това кожено кресло. Той също знаеше всички отговори и не му трябваше допълнително време за размисъл. Обаче не получи десетте хиляди крони. Никой не подозираше за енциклопедичните му познания за птиците. Вместо това продължи да пише своите поеми.

Някакъв шум го разбуди от дрямката, в която се унасяше. Наостри уши в тъмнината на стаята. Да не би отвън на двора да има някого? Пропъди тази мисъл. Само си въобразява. Остаряването, освен куп други неща включва и това, че човек става страхлив. На вратите си има сигурни ключалки. В спалнята си държи ловна пушка, а в едно чекмедже в кухнята пистолет, за да му е подръка. Ако някой нахлуе във фермата му, самотно разположена на север от Юстад, той би могъл да се защити. И нямаше да се поколебае да го направи.

Стана от стола. Пак го сряза гърбът. Болката прииждаше и заглъхваше на талази. Остави чашата от кафето на работния плот в кухнята и погледна часовника си. Почти единайсет. Време беше да излиза. Присви очи към външния термометър при кухненския прозорец и видя, че навън е седем градуса над нулата. Налягането се покачва. Слаб югозападен вятър обхваща Сконе. Условията са идеални, каза си. Тази нощ ятата ще се насочат на юг. Прелетните птици, понесени на невидими криле, ще прелитат над главата му, хиляди и хиляди. Не би могъл да ги види. Ала ще усеща присъствието им в мрака, високо над себе си.

Повече от петдесет години бе прекарал безчет есенни нощи из полята само за да изпита усещането, че птиците се носят там горе във висините. Тогава сякаш цялото небе се движи.

Цели симфонични оркестри от смълчани пойни птици отлитат, преди да ги застигне зимата и да поемат курс към по-топли страни. Вроденият им порив да продължават напред и ненадминатата им способност да се ориентират по звездите и магнитните полета на планетата винаги ги води като безпогрешен компас. Търсят подходящите ветрове, след като цяло лято са трупали своите мастни запаси, които ще им помогнат часове наред да се задържат високо горе.

Цялото нощно небе, изпълнено от трептящи крила, се отправя на ежегодното си посещение из светите места. Птици поклонници на път към Мека.

Какво е човекът в сравнение с прелетната птица? Един самотен старец, прикован към земята? А там, високо горе, цял един небосклон полита на път.

Често си бе мислил, че сякаш извършва свещенодействие. Неговата собствена есенна литургия. Застанал в мрака, да усеща как отлитат прелетните птици. А след това, щом дойдеше пролетта, отново беше там да ги посрещне.

Нощният прелет на птиците бе неговата религия.

Отиде в преддверието и се спря с ръка на закачалката. После се върна във всекидневната и навлече пуловера, който лежеше на една табуретка до писалището.

Остаряването, освен куп други неща, води след себе си и това, че човек става зиморничав.

За пореден път се загледа в завършеното стихотворение, което стоеше на писалището. Елегията за пъстрия кълвач. Накрая се бе получило както го искаше. Може би все пак щеше да поживее достатъчно, че да събере достатъчно поеми за една десета, последна стихосбирка? Вече си представяше заглавието.

Литургия в нощта.

Върна се в преддверието, облече си якето и нахлупи спортно кепе. След това отвори външната врата. Есенният въздух бе пропит с миризмата на влажната глинеста почва. Хлопна вратата след себе си и остави очите си да привикнат с тъмнината. Овощната градина бе пуста. В далечината долови отблясък от светлините на Юстад. Живееше толкова далече от най-близкия съсед, че това бе единственият източник на светлина. Небето беше ясно и изпълнено със звезди. Тук-там малки облачета се мержелееха при линията на хоризонта.

През тази нощ ятата птици щяха да прелетят над главата му.

Закрачи. Фермата, която обитаваше, беше стара, с три реда постройки. Четвъртата беше изгоряла в началото на века. Запазил бе калдъръмената настилка на двора. Хвърли много пари за обновлението на имота и ремонтът все още не бе напълно завършен. След смъртта си щеше да дари всичко на Културно-историческия музей в Лунд. Не се бе женил, нямаше деца. Продавал беше коли и бе забогатял. Беше си имал и кучета. И освен това — нощните птици, които размахваха крилете си там горе във висините.

За нищо не съжалявам, мислеше си, докато вървеше по пътеката към кулата, която собственоръчно бе построил и където имаше навик да стои и гледа през бинокъла с надеждата да зърне птиците. Не съжалявам за нищо, защото е безсмислено човек да съжалява за делата си.

Беше красива септемврийска нощ.

Въпреки това нещо го безпокоеше.

Спря се на пътеката и се заслуша. Чуваше се само слабото шумолене на вятъра. Продължи да върви. Може би болката бе причина за тревогата му? Внезапните прорязвания в гърба? Безпокойството се пораждаше от нещо вътре, в самия него.

Отново спря и се обърна. Там нямаше нищо. Беше сам. Пътеката се спускаше надолу и водеше към един хълм. В самото му подножие се намираше широк ров, над който бе прекарал мостче. А там, на върха на хълма се издигаше наблюдателницата му. От външната врата на къщата разстоянието беше точно двеста четирийсет и седем метра. Запита се колко ли пъти бе минавал по тази пътека. Познаваше всяка извивка и всяка дупка. Въпреки това пристъпваше бавно и предпазливо. Не искаше да рискува да падне и да си счупи крака. Костите на старите хора стават трошливи. Това му беше известно. Попаднеше ли в болницата заради счупена бедрена кост, щеше да умре, защото нямаше да може да понесе да лежи и да бездейства в болничната постеля. Щеше да започне да размишлява над живота си. И тогава нищо не би могло да го спаси.

Изведнъж спря. Обади се бухал. Наблизо изпука клон. Звукът дойде откъм горичката, зад хълма с наблюдателницата. Стоеше неподвижен, всичките му сетива бяха напрегнати до краен предел. Бухалът отново избуха. След това всичко пак утихна. Недоволно измърмори под носа си и продължи напред.

Стар и бъзлив, помисли си. Страх го е от призраци, страх го е от тъмното.

Сега вече можеше да види наблюдателницата. Черна сянка на фона на нощното небе. До мостчето над дълбокия ров остават не повече от двайсет метра. Продължи да върви. Бухалът не се чу вече. Улулица, помисли си.

Определено беше улулица.

Внезапно се закова на място. Вече беше стигнал до мостчето.

Нещо бе станало с наблюдателницата на хълма. Беше някак различно. Примижа, за да вижда по-добре в тъмното. Не можеше да определи точно какво, но явно нещо се бе променило.

Въобразявам си, каза си. Всичко си е постарому. Кулата, която построих преди десет години, не се е променила. Просто зрението ми се е замъглило, това е всичко. Направи още една крачка, стъпи на мостчето и усети дървените дъски под нозете си. Все така се бе вторачил в наблюдателницата.

Нещо не е наред, помисли си. Мога да се закълна, че е станала с метър по-висока от снощи. Или пък всичко е само сън. Сънувам се как стоя горе в наблюдателницата.

В същия миг, в който го споходи тази мисъл, осъзна, че това беше самата истина. Горе на кулата имаше някой. Неподвижна сянка. Мимолетен пристъп на страх го накара да потрепери като от порива на лек ветрец. После го обзе гняв. Някой бе проникнал незаконно в земите му, изкачил се бе в кулата, без да му е дал разрешение. Най-вероятно беше бракониер, който дебне елените, пасящи в горичката от другата страна на хълма. Едва ли е някой друг любител-орнитолог.

Провикна се към сянката на кулата. Никакъв отговор, никакво движение. Отново го обзе неувереност. Навярно очите му се бяха замъглили и му играеха лоша шега.

Извика повторно и пак не получи отговор. Тръгна по мостчето.

Дъските се счупиха и той се сгромоляса през глава. Ровът беше дълбок повече от два метра. Полетя напред и даже не успя да разпери ръце, в опит да се хване за нещо.

После усети пареща болка. Дойде изневиделица и цял го преряза. Сякаш някой бе пронизал тялото му с нажежено копие. Болката бе толкова силна, че не можеше даже да извика. Точно преди да умре, осъзна, че още не е стигнал дъното на рова. Остана в капана на собствената си болка.

Последната му мисъл беше за ятата мигриращи птици над него. И за небето, което отлита на юг.

За последен път се опита да преодолее болката.

После всичко свърши.

Часът бе единайсет и двайсет, нощта на двайсет и първи септември 1994-та.

През тази нощ огромни ята от песнопойки и беловежди дроздове отлитаха на юг.

Дойдоха от север и се отправиха в югозападна посока над Фалстербу, на път към топлината, която ги очакваше там в далечните земи.

* * *

Когато всичко утихна, тя внимателно слезе по стълбата на кулата. Освети рова с джобното си фенерче. Холгер Ериксон беше мъртъв.

Угаси фенерчето и остана неподвижна в мрака.

После бързешком се отдалечи.

2

В понеделник сутринта, на двайсет и шести септември, малко след пет часа Курт Валандер се събуди в леглото си, в апартамента на улица „Мариягатан“ в центъра на Юстад.

Първото, което направи, щом отвори очи, бе да огледа ръцете си. Бяха почернели. Отпусна глава на възглавницата и се заслуша в есенния дъжд, който барабанеше по прозореца на спалнята. Изпълни го чувство на задоволство при спомена за екскурзията, завършила преди два дни на летище „Каструп“ в Копенхаген. Прекара цяла седмица заедно с баща си в Рим. Времето беше много топло и хвана тен. През следобедите, когато жегата бе най-голяма, се разполагаха на някоя пейка в градините на „Вила Боргезе“, така че баща му да си седи на сянка, докато Курт събличаше ризата си и зажумяваше с лице към слънцето. Това бе единственото противоречие, възникнало помежду им през цялата екскурзия — баща му не проумяваше как може да е толкова суетен, че да си губи времето в опити да придобие слънчев загар. Този незначителен сблъсък възникна сякаш единствено за да им даде отправна точка към пътуването.

Щастливото пътуване, помисли си Валандер, докато лежеше в леглото. Баща ми и аз отидохме в Рим и всичко мина като по вода. По-добре, отколкото изобщо съм могъл да си представя или да се надявам.

Погледна към часовника, който стоеше на нощната масичка. Тази сутрин трябваше да се върне на работа. Но не бързаше. Можеше да остане още малко в леглото. Протегна се към купчината вестници, които бе прелистил предната вечер. Започна да чете за резултатите от парламентарните избори. Тъй като в изборния ден беше в Рим, пусна бюлетината по пощата. Сега разбираше, че социалдемократите са спечелили малко повече от четирийсет и пет процента от гласовете. Какво всъщност означава това? Ще настъпят ли някакви промени?

Пусна вестника на пода. Мислено още веднъж се озова в Рим.

Бяха отседнали в сравнително евтин хотел, близо до площада „Кампо де Фиори“. От терасата на покрива точно над двете им стаи се откриваше красив изглед към целия град. Там пиеха сутрешното си кафе и планираха какво ще правят през деня. Между тях нито веднъж не възникнаха различия. Бащата му знаеше точно какво иска да види. Валандер понякога се безпокоеше, че той иска твърде много, няма да му стигнат силите. През цялото време търсеше признаци, че баща му е объркан или отсъстващ. Алцхаймер — болестта със странно име, витаеше около тях и двамата го осъзнаваха. Ала през цялата тази изпълнена с радост седмица баща му бе в отлично настроение. Валандер усети как в гърлото му засяда буца в мига, в който осъзна, че тяхното пътешествие вече е в миналото и от него е останал само спомен. Повече никога няма да се върнат в Рим; това ще си остане единственият път, когато той и почти осемдесетгодишният му баща отиват заедно на пътешествие.

Бе имало мигове на голяма близост помежду им. За пръв път от почти четирийсет години.

Валандер мислеше за онова, което бе разбрал, а именно че двамата си приличат — много повече, отколкото искаше да си признае. И двамата без съмнение бяха ранни птици. Когато Курт Валандер уведоми баща си, че в хотела не сервират закуска преди седем часа, той начаса възропта. Накара сина си да слезе с него до рецепцията и смесвайки сконски диалект, някои английски думи, тук-там нещо на немски и не на последно място редица несвързани италиански лексеми, даде да се разбере, че желае breakfast presto. He tardi. В никакъв случай tardi. По някаква причина неколкократно повтори passaggio a livello, докато говореше за необходимостта хотелът да сервира закуската поне един час по-рано или в противен случай ще бъдат принудени да потърсят друг хотел. Passaggio a livello, отсече баща му, а служителите на рецепцията го гледаха учудено, но с респект.

Естествено, получиха си закуската в шест часа. По-късно Валандер провери в италианския си речник, че passaggio a livello означава железопътна рампа. Реши, че баща му е объркал израза с някой друг — беше достатъчно благоразумен да не пита с кой точно.

Валандер се заслуша в дъжда. Екскурзията до Рим, макар и да продължи една-единствена кратка седмица, в спомените му беше безкрайно и зашеметяващо изживяване. Баща му бе категоричен не само за часа, в който желае сутрешното си кафе. С непоклатима увереност той направляваше сина си из града. Нямаше нищо случайно. Валандер осъзна, че баща му е планирал това пътешествие цял живот. Като поклонение, пътуване до светите места, което на Валандер му бе разрешено да сподели. Той беше само частица от пътешествието на баща си — невидим, но постоянно присъстващ слуга. В пътуването бе вложен таен замисъл, който никога не би могъл да проумее напълно. Баща му беше отишъл до Рим, за да види нещо, което сякаш вече бе преживял в душата си.

На третия ден посетиха Сикстинската капела. Близо час бащата на Валандер стоя, загледан в свода, изрисуван от Микеланджело. Бе като да гледаш възрастен човек, който отправя безмълвна молитва право към небето. Самият Валандер скоро го заболя вратът и бързо се отказа. Знаеше, че пред очите му е нещо много красиво. Ала съзнаваше, че баща му вижда безкрайно повече. Мина му греховната мисъл дали баща му не търси нарисуван някой глухар или залез върху прекрасната фреска. Веднага съжали за тази си мисъл. Без съмнение баща му — обикновен художник на реклами — с благоговение и озарение изучаваше шедьовъра на велик майстор.

Валандер отвори очи. Дъждът барабанеше.

През същата вечер, третата от съвместното им римско летоброене, у него се зароди подозрението, че баща му крои нещо, което иска да запази в тайна. Не знаеше какво е подбудило тази тревога у него. Вечеряха във „Вила Венето“ — безбожно скъпо, сметна Валандер, обаче баща му настоя, че могат да си го позволят. За пръв и последен път бяха заедно на екскурзия в Рим. Могат да си позволят да вечерят прилично. После се прибраха пеш, като се шляеха из града. Вечерта бе топла, отвред ги обграждаха хора и бащата на Валандер говореше за фреската на тавана на Сикстинската капела. На два пъти объркаха пътя, преди да стигнат обратно в хотела. След първоначалния му изблик заради часа за закуска към бащата на Валандер се отнасяха с голямо уважение и получиха ключовете си, придружени с почтителни поклони, след което се качиха по стълбите. В коридора си пожелаха лека нощ и затвориха вратите. Валандер си легна и се заслуша в шумовете, които проникваха откъм улицата; може би бе мислел за Байба, а може би заспиваше.

Внезапно се разбуди. Нещо го глождеше. Наметна халата си и слезе до рецепцията. Всичко беше много спокойно. Нощната смяна бе на мястото си и гледаше програмата на едно телевизорче с приглушен звук. Валандер си купи бутилка минерална вода. Рецепционистът беше младо момче, което работеше нощем, за да се издържа, докато следва теология. Разказал бе това на Валандер още първия път, когато той слезе до рецепцията, за да си купи вода. Имаше тъмна, чуплива коса, родом бе от Падуа, казваше се Марио и говореше отличен английски. Валандер стоеше на рецепцията с бутилката вода в ръка, когато неочаквано помоли младия нощен портиер да се качи до стаята му и да го събуди, ако баща му слезе във фоайето през нощта или излезе от хотела. Момчето на рецепцията само го изгледа озадачено: вероятно работеше тук толкова дълго, че среднощните прищевки на гостите вече не можеха да го изненадат. Кимна утвърдително: да, разбира се, ако старият господин Валандер излезе през нощта, веднага ще почука на вратата на стая трийсет и две.

Случи се през шестата нощ. През този ден бродиха из Римския форум и дори посетиха галерията „Дория Памфили“. Вечерта преминаха през мрачните подземни проходи, които водят от Испанските стълби до „Вила Боргезе“, и вечеряха — Валандер отново се изуми, когато видя сметката. Това бе последната им вечер на това щастливо пътуване, което не можеше да се опише по друг начин и което клонеше към своя край. Баща му излъчваше все същата неизчерпаема енергия и любопитство, както през цялата ваканция. Разходиха се из града и на път за хотела спряха в едно заведение, за да изпият по кафе, вдигнаха наздравица с чаша грапа. В хотела получиха ключовете си. Вечерта бе топла, както всяка друга вечер през тази септемврийска седмица. Валандер заспа веднага щом главата му докосна възглавницата.

В един и половина на вратата се почука.

Първо не осъзна къде се намира. В полусън скочи да отвори вратата. Там стоеше момчето от рецепцията, което на безупречния си английски му обясни, че възрастният господин, бащата на signor Валандер, току-що е излязъл от хотела. Валандер навлече дрехите си. Когато излезе, видя баща си уверено да крачи на отсрещната страна на улицата. Синът го последва от разстояние. За пръв път шпионираше собствения си баща и разбра, че шестото чувство не го е подвело. Отначало Валандер не беше сигурен в каква посока се движат. После, когато улиците започнаха да се стесняват, осъзна, че вървят към Испанските стъпала. Продължи да спазва дистанцията. В топлата римска нощ видя баща си да изкачва всичките многобройни Испански стъпала, чак до църквата с двете камбанарии. Там възрастният мъж седна — мяркаше се като черна точица високо горе, а Валандер остана скрит в сенките. Останаха така почти час. Накрая баща му се изправи и слезе обратно по стълбището. Синът продължи да го следи, това беше най-тайнствената задача, която бе изпълнявал някога, и ето че скоро се озоваха при фонтана Ди Треви. Там баща му не хвърли монета през рамо, а просто съзерцава водата, бликаща в големия фонтан. На оскъдната светлина Валандер долови някакъв влажен блясък в очите му.

След това се върнаха в хотела.

На следващия ден отлетяха с полет на „Алиталия“ до Копенхаген, бащата на Валандер седеше на същото място до прозореца, точно както и на отиване. Валандер забеляза, че ръцете му са хванали тен. Едва на ферибота до Лимхамн попита баща си дали е останал доволен от пътуването. Той кимна и измърмори нещо неразбираемо, а Валандер си знаеше, че няма да получи по-ентусиазиран отговор. В Лимхамн ги посрещна Йертруд, за да ги откара у дома. Оставиха Валандер в Юстад и по-късно вечерта, когато той се обади по телефона, за да попита дали всичко е наред, Йертруд отвърна, че баща му е в ателието си и рисува своя постоянно повтарящ се мотив — залязващо слънце над неподвижен, безветрен зимен пейзаж.

Валандер стана от леглото и отиде в кухнята. Часът беше пет и половина. Сложи да се вари кафе. Защо ли той излезе през нощта? Защо седя на върха на стълбите? Какъв бе този блясък в очите му при фонтана?

Все въпроси без отговор, ала за миг бе зърнал късче от съкровения вътрешен свят на баща си. Тогава прояви достатъчно здрав разум да остане отвъд невидимата преграда. Реши никога да не го разпитва за самотната му разходка из Рим през онази нощ.

Докато се вареше кафето, Валандер отиде в банята. Със задоволство забеляза, че има здрав и енергичен вид. Слънцето бе изсветлило косата му. След всички изядени спагети сигурно беше наддал няколко килца, но не се качи на кантара в банята. Чувстваше се отпочинал. Това беше най-важното. Доволен, че пътуването наистина се осъществи.

Фактът, че само след час отново ще се превърне в полицай, не будеше неприязън у него. Често след отпуск му беше трудно да се върне към работата си. През последните години тази неохота се засилваше. Имаше периоди, когато сериозно обмисляше да сложи край на кариерата си като полицай и да си потърси друго поприще, може би като завеждащ сигурността в някоя фирма. Съзнаваше обаче, че да бъде полицай е негово призвание. Това прозрение беше узрявало бавно, но неотменно. Никога не би могъл да бъде нещо друго.

Докато се къпеше под душа, си припомни събитията, разиграли се преди няколко месеца, по време на горещото лято и на онова толкова успешно за Швеция Световно първенство по футбол. Споменът за отчайващото преследване на серийния убиец, който в крайна сметка се оказа умопомрачено, едва четиринайсетгодишно момче, още го измъчваше. През седмицата в Рим успя да потисне тези мисли, но ето че сега отново се връщаха. Една седмица в Рим не променя нищо. Светът, към който щеше да се завърне, си беше все същият.

Седя на кухненската маса, докато не стана седем. Дъждът не спираше да се излива. Топлината на Италия се превърна блед спомен. В Сконе есента вече беше пристигнала.

В седем и половина той стана, излезе от жилището си и отиде с колата до полицейския участък. Колегата му Мартинсон пристигна едновременно с него и паркира наблизо. Поздравиха се набързо в дъжда и забързаха към входа на участъка.

— Как беше екскурзията? — полюбопитства Мартинсон. — Впрочем добре дошъл!

— Баща ми остана много доволен — отвърна Валандер.

— Ами ти?

— Беше хубаво пътуване. Също и топло.

Влязоха. Ебба, която повече от трийсет години работеше на пропуска на полицейското управление в Юстад, грейна за поздрав в широка усмивка.

— Възможно ли е човек да почернее толкова в Италия през септември? — учуди се тя.

— Да — отговори Валандер. — Ако стои на слънце.

Закрачиха по коридора. Валандер си помисли, че е трябвало да купи някакъв подарък на Ебба. Подразни се от собствената си несъобразителност.

— Тук всичко е спокойно — каза Мартинсон. — Никакви по-сериозни случаи. Почти нищо всъщност.

— Надяваме се есента да е спокойна — колебливо отбеляза Валандер.

Мартинсон изчезна да донесе кафе. Валандер отвори вратата на кабинета си. Всичко си беше както го остави. Бюрото стоеше празно. Закачи си якето и открехна прозореца. В отделението за входяща поща някой бе оставил куп напомнящи бележки от Националната дирекция на полицията. Придърпа към себе си най-горната, но после я пусна недочетена на масата.

Отнасяше се за един заплетен случай на контрабанда на автомобили от Швеция към бившите социалистически страни, който се бе проточил повече от година. Освен ако не се бе случило нещо важно по време на отсъствието му, то той трябваше да продължи работата си по разследването.

Най-вероятно, когато стане време да се пенсионира, след петнайсетина години, все още ще си работи по същия случай.

Към осем и четвърт стана и се запъти към заседателната зала. В осем и половина всички служители от Криминалния отдел на полицията в Юстад се събираха, за да обсъдят задачите си за предстоящата седмица. Валандер обиколи залата и се поздрави с колегите си, които единодушно се възхитиха от слънчевия му загар. После седна на мястото си. Настроението беше обичайното за понеделник сутрин и за есента: сиво, уморено, всички бяха малко отнесени. Тъй като новата им шефка Лиса Холгершон беше в Стокхолм, срещата ръководеше Хансон. Мартинсон имаше право. През седмицата, в която Валандер бе отсъствал, не се беше случило кой знае какво.

— Предполагам, ще трябва да се върна към моята контрабанда на коли — рече Валандер, без да крие неохотата си.

— Освен ако не предпочиташ да се заемеш с един взлом — отвърна Хансон окуражително. — В една цветарница.

Валандер го изгледа изненадано.

— Взлом в цветарница ли? Какво са откраднали? Лалета?

— Нищо, доколкото можахме да разберем — отговори Сведберг, като се почеса по оплешивялото теме.

В същия миг вратата се отвори и Ан-Брит Хьоглунд връхлетя вътре. Тъй като съпругът й монтьор, изглежда, винаги беше в командировка в някоя далечна страна, чието име никой не бе и чувал, тя сама трябваше да се справя с отглеждането на двете им деца. Утрините й бяха хаотични и тя честичко закъсняваше за съвещанията. Ан-Брит работеше в полицията на Юстад вече малко повече от година. Беше най-младият служител на Криминалния отдел. Отначало някои от по-възрастните полицаи, измежду които Сведберг и Хансон, открито показваха недоволството си, че имат жена за колега. Но Валандер отрано прозря, че тя има дарба за полицейската работа, и я взе под крилото си. Вече никой не коментираше честите й закъснения, поне не и когато той бе наблизо. Тя седна на масата и весело кимна на Валандер, приятно изненадана, че вече се е върнал от отпуска.

— Говорим за цветарницата — продължи Хансон, щом тя седна. — Сметнахме, че Курт би могъл да хвърли едно око.

— Влизането с взлом е станало миналия четвъртък през нощта — обясни тя. — Продавачката, дето работи там, го установила, когато отишла на работа в петък сутринта. Крадците са се вмъкнали през един прозорец откъм задната страна на сградата.

— Какво е било откраднато? — попита Валандер.

— Нищо.

Валандер се намръщи.

— Какво означава това? Нищо?

Ан-Брит сви рамене.

— Нищо значи нищо.

— На пода имаше петна от кръв — додаде Сведберг. — А собственикът е заминал.

— Цялата история звучи много странно — отбеляза Валандер. — Дали си заслужава да й отделяме толкова много време?

— Историята е особена — намеси се Ан-Брит Хьоглунд. — А дали си заслужава отделеното време, това не мога да кажа.

Валандер бързо премисли и реши, че поне няма да се налага веднага да се зарови в безнадеждното разследване за контрабандния износ. Щеше да си отпусне един ден да привикне с факта, че вече не е в Рим.

— Всъщност бих могъл да хвърля един поглед — предложи той.

— Аз се занимавам със случая — каза Ан-Брит. — Цветарницата се намира в центъра на града.

Заседанието приключи. Дъждът продължаваше да вали. Валандер отиде да си вземе якето. Потеглиха с колата му към центъра.

— Как беше пътуването? — попита тя, когато спряха на червения светофар пред болницата.

— Видях Сикстинската капела — отвърна Валандер, зазяпан в дъжда. — И доживях баща ми да е в добро настроение през цялата дълга седмица.

— Изглежда, е било хубаво пътуване — отбеляза тя.

Светофарът светна зелено и те продължиха. Тя го направляваше, понеже той не бе сигурен къде точно се намира цветарницата.

— Е, как са нещата тук? — попита Валандер.

— За една седмица нищо не може да се промени — обясни тя. — Беше спокойно.

— А новата шефка?

— В Стокхолм е да обсъждат новите предложения за съкращения. Според мен ще излезе добра. Добра поне колкото беше Бьорк.

Валандер я стрелна с поглед.

— Никога не съм мислил, че го харесваш.

— Правеше каквото може и доколкото силите му позволяваха. Какво повече да иска човек?

— Нищо — съгласи се Валандер. — Абсолютно нищо.

Спряха на „Вестта Валгатан“, на ъгъла с „Потмакаргренд“. Цветарницата се наричаше „Симбия“. Силният вятър люлееше табелката с името. Останаха в колата. Ан-Брит Хьоглунд му подаде няколко документа в пластмасов джоб. Докато я слушаше, Валандер ги прегледа.

— Собственикът на цветарницата се казва Йоста Рюнфелд. Заминал е. Продавачката отишла в магазина малко преди девет часа, в петък сутринта. Открила, че един прозорец от задната страна на магазина е счупен. Парченца стъкло били пръснати отвън на земята и вътре, при прозореца. На пода в магазина имало следи от кръв. Като че ли нищо не е било откраднато. Не държали пари в магазина нощно време. Позвънила в полицията в девет и три минути. Малко след десет бях там. Всичко бе точно, както го беше описала. Счупен прозорец. Петна от кръв по пода. Нищо откраднато. Цялата работа беше малко странна.

Валандер се замисли.

— Нито едно-единствено цвете ли? — попита той.

— Така твърди продавачката.

— Може ли някой да помни колко точно цветя е имало във всяка ваза?

Подаде й обратно книжата, които му бе дала.

— Можем да я попитаме — рече Ан-Брит Хьоглунд. — Магазинът е отворен.

Щом Валандер отвори вратата, иззвъня старомодно звънче. Ароматите във вътрешността на магазина му напомниха за градините на Рим. Нямаше клиенти. От една вътрешна стая излезе жена около петдесетте. Кимна им, щом ги зърна.

— Доведох с мен един колега — каза Ан-Брит Хьоглунд.

Валандер поздрави и й се представи.

— Чела съм за вас във вестниците — каза жената.

— Надявам се, че не е било нещо лошо — подхвърли Валандер.

— О, не — възкликна жената. — Само хвалебствия.

В книжата, които Ан-Брит Хьоглунд му даде да чете в колата, пишеше, че жената, която работи в магазина, се казва Ваня Андершон и е на петдесет и три години.

Валандер бавно обходи магазина. Стар, дълбоко вкоренен навик го караше да внимава къде стъпва. Влажният цветен аромат продължаваше да го изпълва със спомени. Влезе зад щанда и спря пред задната врата, чиято горна половина се състоеше от остъклен прозорец. Маджунът беше пресен. От тук бе проникнал крадецът или крадците. Валандер огледа пода, който се състоеше от захванати една за друга пластмасови плоскости.

— Предполагам, че кръвта е била тук — рече той.

— Не — отвърна Ан-Брит Хьоглунд. — Петната от кръв бяха в склада отзад.

Валандер учудено смръщи чело. Последва я при цветята в склада. Ан-Брит Хьоглунд застана по средата на помещението.

— Тук — каза тя. — Точно тук.

— И при счупения прозорец нямаше нищо?

— Нищо. Сега разбираш ли защо цялата работа ми се струва странна? Защо има кръв тук? Но няма при прозореца? Ако допуснем, че онзи, който е счупил стъклото, се е порязал.

— А иначе кой друг би могъл да бъде? — попита Валандер.

— Точно това е. Няма кой друг да бъде.

Валандер обходи магазина още един път. Опита се да си представи какво се бе случило. Някой чупи стъклото и влиза вътре. На пода, в средата на складовото помещение, има кръв. Нищо не е откраднато.

Всяко престъпление следва някакъв план или логика. С изключение на безумията, извършени в пристъп на умопомрачение. На това го бе научил многогодишният опит. Но кой ще е толкова луд да проникне с взлом в цветарница, без да открадне нищо, размишляваше Валандер.

Нещата чисто и просто не се връзваха.

— Предполагам, че кръвта е покапала — предположи той.

За негова изненада Ан-Брит поклати глава.

— Беше малка локвичка — опроверга го. — Никакви капки.

Валандер не каза нищо. Нямаше какво да каже. Обърна се към продавачката, която стоеше отстрани и чакаше.

— Та, казвате, че нищо не е било откраднато?

— Нищичко.

— Даже няколко стръка цветя?

— Не и доколкото аз можах да видя.

— Знаете ли наистина колко точно цветя имате в магазина във всеки един момент?

— Да.

Отговорът прозвуча бързо и категорично. Валандер кимна.

— Имате ли някакво обяснение за този взлом?

— Не.

— Магазинът не е ваш?

— Собственикът се казва Йоста Рюнфелд. Работя за него.

— Ако правилно съм разбрал, той е заминал. Установихте ли връзка с него?

— Това не е възможно.

Валандер внимателно я изгледа.

— Защо да е невъзможно?

— Той е на сафари за орхидеи в Африка.

Валандер бързо премисли чутото.

— Можете ли да ни кажете нещо повече? Сафари за орхидеи?

— Йоста е страстен любител на орхидеите — каза Ваня Андершон. — Знае всичко за тях. Обикаля по целия свят, за да разглежда всички съществуващи видове. Пише книга за историята на орхидеите. Тъкмо сега е в Африка Не знам къде. Знам само, че се връща следващата седмица, в сряда.

Валандер кимна.

— В такъв случай ще поговорим с него, когато се върне — поясни той. — Дали бихте могли да му предадете да се свърже с нас в полицията?

Ваня Андершон обеща да предаде молбата. В магазина влезе клиент. Ан-Брит Хьоглунд и Валандер излязоха отвън на дъжда. Седнаха в колата. Валандер изчака, преди да запали двигателя.

— Разбира се, възможно е крадецът да се е объркал. Може да е счупил погрешен прозорец. В съседство има магазин за компютри.

— Ами локвичката кръв?

Валандер сви рамене.

— Крадецът може би не е забелязал, че се е порязал. Стоял е с отпусната ръка и се е оглеждал. Кръвта е капела. А кръв, която капе на едно и също място, рано или късно образува локвичка.

Тя кимна. Валандер запали двигателя.

— Случаят ще се окаже работа за застрахователите — заключи Валандер. — Нищо друго.

Върнаха се обратно в участъка, докато дъждът продължаваше да се излива.

Часът беше единайсет.

Понеделник, двайсет и шести септември 1994-та.

В съзнанието на Валандер пътуването до Рим започна да се изплъзва подобно на бавно топящ се мираж.

3

Във вторник, на двайсет и седми септември, дъждът продължаваше да се сипе над Сконе. Метеоролозите бяха предсказали, че топлото лято ще бъде последвано от дъждовна есен. Засега нищо не опровергаваше прогнозите им.

Предната вечер, когато се прибра вкъщи от първия си работен ден след екскурзията до Италия, Валандер си стъкми на две на три вечеря, която изяде насила. Няколко пъти опита да се свърже с дъщеря си Линда, която живееше в Стокхолм. Упоритият дъжд спря да се лее за кратко и той разтвори балконската врата. Дразнеше се, дето самата Линда не се бе обадила да го попита как е минало пътуването. Опита се да се самозалъже, без особен успех, като си каза, че навярно е много натоварена. Тази есен съчетаваше едновременно следването в частна театрална академия и работата на сервитьорка в ресторант на Кунгсхолмен.

Към единайсет позвъни и на Байба в Рига. Отново заваля и задуха вятър. Вече все по-трудно си припомняше топлите дни, прекарани в Рим. И ако в Рим беше правил нещо друго, освен да се наслаждава на топлината и да придружава баща си, то бе да мисли за Байба. През лятото, само няколко месеца по-рано, докато Валандер все още бе изтощен и потиснат след мъчителното издирване на четиринайсетгодишния убиец, двамата отидоха в Дания. През един от последните им дни там той й предложи да се омъжи за него. Тя отговори уклончиво, оставяйки си вратичка за бягство. Не се опита да прикрие причините за колебанието си. Разхождаха се по безкрайния бряг при Скаген, където се срещат двете морета и където преди много години Валандер се бе разхождал и с бившата си жена, Мона, както и друг път години по-късно, когато, изпаднал в депресия, сериозно обмисляше да напусне полицията. Вечерите в Дания бяха топли, почти като в тропиците. Световното първенство по футбол бе приковало хората към телевизионните приемници и морските брегове бяха опустели. Бродеха наоколо, събираха камъчета и раковини и Байба сподели, че се колебае дали ще има сили отново да се обвърже с полицай. Предишният й съпруг, майорът от латвийската полиция, Карлис, беше убит през 1992-ра. Валандер я срещна именно тогава, през едно объркано, нереално време в Рига. В Рим Валандер се питаше дали самият той наистина, дълбоко в душата си, иска да се ожени отново. Трябваше ли изобщо да се женят? Да се обвържат със сложни, формални връзки, които в днешно време едва ли имаха някакво значение? Дълго време беше женен за майката на Линда. Докато един ден, преди пет години, тя внезапно заяви, че иска развод, и той се оказа в небрано лозе. Едва сега можеше ако не изцяло, то поне отчасти да разбере какво я е подтикнало да започне живота си наново, без него. Осъзна, че нещата са се случили така, както е трябвало да се случат. Вече от дистанция можеше да види и да признае, че с постоянните си отсъствия и нарастващата незаинтересованост към нещата, които бяха важни за нея, всъщност носеше най-голямата част от вината, ако изобщо можеше да става дума за вина. Част от пътя хората изминават рамо до рамо, после пътищата им могат да се разделят тъй бавно и незабележимо, че когато вече е станало твърде късно, разбират какво се е случило. Ала тогава вече са се отчуждили прекалено много.

Дълго мисли над това през дните, прекарани в Рим. И най-накрая стигна до извода, че иска да се ожени за Байба и тя да се премести в Юстад. След това реши, че е крайно време да си вдигне чукалата и да замени апартамента си на „Мариягатан“ за самостоятелна къща. Някъде в околностите на града. С цъфнала овощна градина. Евтина къща, но в достатъчно добро състояние, че да може да си я стегне. Мислил бе и дали да си вземе куче — нещо, за което си мечтаеше толкова отдавна.

Обсъди го с Байба през онзи понеделник вечер, когато дъждът отново започна да се излива над Юстад. Беше като продължение на диалозите, които бе водил в главата си, докато крачеше из Рим. Дори тогава й говореше, макар нея да я нямаше там. На няколко пъти започваше сам да си говори на глас. То се знае, това не убягна на баща му, който креташе редом в жегата. Язвително, но без да е груб, попита кой от двама им всъщност започва да остарява и му хлопа дъската.

Байба вдигна слушалката почти веднага. Гласът й прозвуча радостно. Разказа й за пътуването, а после повтори въпроса си от лятото. Няколко предълги секунди тишината сновеше напред-назад между Рига и Юстад. Отвърна му, че тя също е премисляла. Колебанията й оставаха: не бяха намалели, но и не се бяха увеличили.

— Ела тук — предложи й Валандер. — Това не е въпрос, който можем да обсъдим по телефона.

— Да — съгласи се тя. — Ще дойда.

Не определиха кога. Това щяха да го обсъдят по-късно. Тя имаше своята работа в университета в Рига. Отпуските й винаги трябваше да бъдат планирани предварително. Ала когато Валандер сложи слушалката на вилката, стори му се, че усеща сигурност, че е на път да прекрачи в нова фаза от живота си. Тя щеше да дойде. Той щеше да се ожени отново.

Тази нощ дълго не можа да заспи. На няколко пъти става от леглото. Постоя до кухненския прозорец, взрян в дъжда. Щеше да му липсва уличната лампа, която се олюляваше самотно под напорите на вятъра.

Във вторник сутрин стана рано, въпреки че спа съвсем малко. Още в седем паркира колата си пред полицейския участък и забърза през вятъра и дъжда. Когато влезе в кабинета си, беше твърдо решен веднага да се заеме с огромната документация около кражбите на коли. Колкото по-дълго отлагаше, толкова повече щеше да му тежи липсата на желание и стимул. Окачи якето си на стола за посетители, за да се изсуши. Свали високата почти половин метър купчина следствени материали, която отлежаваше на една етажерка. Тъкмо започна да подрежда папките, когато на вратата се почука. По звука позна, че е Мартинсон. Извика му да влезе.

— Когато теб те няма, аз винаги съм първи тук сутрин — отбеляза Мартинсон. — Ето че сега пак станах втора цигулка.

— Затъжих се за тези мои коли — отвърна Валандер, сочейки папките, които изпълваха бюрото.

Мартинсон държеше в ръка един лист.

— Вчера забравих да ти дам това — каза той. — Лиса Холгершон искаше да го видиш.

— Какво е това?

— Прочети сам. Както ти е известно, хората смятат, че ние полицаите трябва да се изказваме за какво ли не.

— Да не е някой проектозакон, разпратен за мнение?

— Нещо такова.

Мартинсон рядко даваше уклончиви отговори, затова Валандер го изгледа въпросително. Преди няколко години Мартинсон влезе в редиците на Шведската народна партия и навярно бе лелеял мечти за политическа кариера. Доколкото Валандер знаеше, тази мечта бе изтляла заедно с намаляващата популярност на партията. Реши да не коментира представянето им в изборите от предишната седмица.

Мартинсон си отиде. Валандер седна на стола си и се зачете в документа. След втория прочит се ядоса. Не можеше да си спомни кога за последен път е бил толкова възмутен. Излезе в коридора и с широка крачка нахълта в стаята на Сведберг, чиято врата беше открехната както обикновено.

— Видя ли това? — попита Валандер, размахвайки документа пред Мартинсон.

Сведберг поклати глава.

— Какво е това?

— Запитване от една новоучредена организация, която иска да знае дали полицията има някакви възражения срещу името й.

— И то е?

— Смятат да се нарекат „Приятелите на секирата“.

Сведберг изгледа Валандер недоумяващо.

— „Приятелите на секирата“ ли?

— „Приятелите на секирата“. И сега биха искали да знаят — предвид това, което се случи тук през лятото — дали името би могло да се изтълкува погрешно. Въпросната организация, видиш ли, няма за цел да тръгне да събира скалпове.

— А какво ще правят тогава?

— Ако правилно съм разбрал, това е нещо като дружество за запазване на народните занаяти, което иска да създаде музей за стари занаятчийски инструменти.

— Е, звучи добре. Защо си толкова бесен?

— Защото те си въобразяват, че полицията има време да се занимава с такива неща. Лично аз смятам, че „Приятелите на секирата“ е доста чудновато име за дружество за опазване на народните занаяти. А като полицай съм възмутен, че е необходимо да си губя времето с такива дивотии.

— Кажи го на шефката.

— Така и ще направя.

— Макар че тя едва ли ще се съгласи с теб. Сега всички ние отново ще ставаме квартални полицаи.

Валандер осъзна, че има голяма вероятност Сведберг да се окаже прав. През всичките тези години, откакто беше полицай, службата претърпя безброй радикални промени. Най-вече заради винаги сложните й отношения с мъглявата и заплашителна сянка, наричана „общество“. Обществото, което подобно на таласъм бе надвиснало както над ръководството на полицията, така и над редовия полицай, се характеризираше с една-единствена дума: непостоянно. Последният опит да се угоди на обществото се състоеше в преобразуването на цялата шведска полиция в „полиция на народа“. Никой не знаеше как точно ще стане това. Директорът на Националната полиция изградил тезите си колко е важно полицията да се вижда, и разлепваше манифеста си на всяка изпречила се врата. И понеже никой никога не бе мислил за полицията като за невидима, им бе трудно да разберат как да следват новата му литургия. Вече имаше пешеходни патрули. Както и велосипедни полицаи, които обикаляха в малки и бързи мини отряди. Директорът вероятно бе имал предвид по-нематериална видимост. Така се стигна до там, че поотупаха прахта от проекта за квартална полиция. Квартална полиция звучи дружелюбно, като мека възглавничка под главата. Как обаче тази идея щеше да се съчетае с все по-жестоката и ескалираща престъпност в Швеция — никой не знаеше. Новата стратегия предполагаше да се отделя време и на въпроси като този доколко е целесъобразно току-що сформирано местно етнографско дружество да се нарече „Приятелите на секирата“.

Валандер излезе от кабинета си, за да си вземе чаша кафе. Върна се, затвори вратата и започна наново да проучва огромния следствен материал. Отначало му бе трудно да се съсредоточи. В главата му през цялото време кръжаха мисли за снощния разговор с Байба. Наложи си отново да се върне към полицейската работа. След няколко часа бе „преговорил“ материала и отново стигна дотам, докъдето го бе оставил, преди да замине за Италия. Обади се на колега — криминалист от Гьотеборг, с когото работеха по случая. Съвместно обсъдиха някои от допирните точки. Когато разговорът приключи, часът вече беше дванайсет. Валандер усети, че е гладен. Все още валеше. Слезе с колата до центъра и хапна в ресторант, в който предлагаха обедно меню. В един часа се прибра. Тъкмо се настани на стола си, когато телефонът иззвъня. Беше Ебба на пропуска.

— Имаш посетител — каза тя.

— Кой е той?

— Някой си Свен Тюрен. Иска да говори с теб.

— За какво?

— За човек, който може би е изчезнал.

— Няма ли друг, който да го поеме?

— Настоява да говори точно с теб.

Валандер изгледа разтворените папки на бюрото. Нищо в тях не беше толкова спешно, че да не може да приеме сигнал за изчезнало лице.

— Прати ми го — склони той и остави слушалката.

Отвори вратата и започна да разчиства папките от бюрото. Щом вдигна поглед, на вратата стоеше един мъж. Валандер не го бе виждал преди. Мъжът беше облечен в комбинезон, с логото на верига бензиностанции „О.К.“. Когато влезе в стаята, Валандер го лъхна миризма на нафта и петрол.

Здрависа се с посетителя и го покани да седне. Мъжът беше около петдесетте, с рядка посивяла коса, небръснат. Представи се като Свен Тюрен.

— Искали сте да говорите с мен — започна Валандер.

— От туй, дето се говори, разбрах, че ви бива като полицай — каза Свен Тюрен. Сконското му наречие издаваше, че е от западната част на областта, тоест беше земляк на Валандер.

— Болшинството полицаи ги бива — отбеляза Валандер.

Отговорът на Свен Тюрен го изненада.

— Сам знаеш, че не е вярно — каза. — Навремето съм лежал в пандиза за едно друго. И съм срещал много полицаи дето, да си кажа правичката, и за чеп за зеле не става от тях.

Валандер се сепна от подбора му на думи. Предпочете да остави мнението му без коментар.

— Предполагам, че едва ли сте дошли, за да ми съобщите това — смени темата. — Става дума за изчезнал човек?

Свен Тюрен въртеше кепето на „О.К.“ между пръстите.

— Във всеки случай е странно — додаде той.

Валандер изрови бележник от едно чекмедже и го запрелиства, докато не стигна до празна страница.

— Да започнем от началото — предложи той. — Кое е лицето, което подозирате, че е изчезнало? И кое е толкова странно?

— Холгер Ериксон.

— Кой е той?

— Един клиент.

— Предполагам, че имате бензиностанция.

Свен Тюрен поклати отбранително глава.

— Доставям нафта за отопление — обясни той. — Държа района северно от Юстад. Холгер Ериксон живее между Хьогестад и Льодинге. Обади се в офиса и каза, че резервоарът му бил на привършване. Разбрахме се за доставка в четвъртък сутринта. Ала когато отидох на адреса, там нямаше никого.

Валандер си водеше бележки.

— Говорите за миналия четвъртък?

— За двайсет и втори.

— А той кога ви се обади?

— В понеделника.

Валандер се замисли.

— Възможно ли е да станало някакво недоразумение относно времето за доставката?

— Повече от десет години карам нафта на Холгер Ериксон. Никога досега не е имало недоразумения.

— Какво стана тогава? Когато открихте, че го няма в дома му?

— Капакът на резервоара му за нафта беше заключен, затуй си тръгнах. Оставих му бележка в пощенската кутия.

— Какво стана после?

— Нищо.

Валандер остави химикалката.

— Когато човек доставя нафта като мен, забелязва разни неща за привичките на хората — продължи Свен. — Това с Холгер Ериксон не ми излизаше от ума. Не се връзваше да е заминал. Та отидох дотам вчера следобед, като свърших работа. С моята си кола. Бележката си стоеше в пощенската кутия. Под всичката останала поща, дето се беше получила от миналия четвъртък. Влязох в имението и позвъних на вратата. Нямаше никой вкъщи. Колата си стоеше в гаража.

— Той сам ли живее?

— Ериксон не е женен. Забогатял е от търговия с коли. Освен това пише стихове. Веднъж ми подари своя книга.

Изведнъж Валандер се сети, че беше забелязал името на Холгер Ериксон на един рафт в книжарницата на Юстад, където стояха произведения на разни местни писатели. Тогава търсеше подходящ подарък за Сведберг по случай четирийсетата му годишнина.

— Имаше още нещо, дето не беше в ред — додаде Свен Тюрен. — Вратата не беше заключена. Рекох си, че може да е болен. Все пак той гони осемдесетте. Влязох в къщата. Беше празна. Въпреки че в кухнята кафеварката беше включена. Миришеше. Кафето беше загоряло, водата бе извряла. Тогава реших да дойда при вас. Има нещо, дето не е както трябва.

Валандер осъзна, че Свен Тюрен е искрено разтревожен. От опит знаеше, че повечето случаи с изчезнали хора се разрешават от само себе си. В извънредно редки случаи беше станало нещо сериозно.

— Никакви съседи ли няма? — попита Валандер.

— Стопанството е доста изолирано.

— Вие какво смятате, че се е случило?

Свен Тюрен незабавно отсече:

— Смятам, че е мъртъв. Смятам, че някой го е убил.

Валандер не каза нищо. Очакваше продължение. Такова не последва.

— Защо смятате така?

— Нещо не е наред — натърти Свен Тюрен. — Поръчал си е нафта. Винаги си беше у дома, когато идвах. Не би оставил кафеварката включена. Не би излязъл, без да заключи вратата даже и ако е отишъл да се поразтъпче из имота си.

— Направи ли ви впечатление дали в къщата е било проникнато с взлом?

— Всичко си беше както обикновено. С изключение на онова, с кафеварката.

— Тоест и преди ви е канил вътре в къщата?

— Всеки път, когато му карах гориво. Обикновено ме черпеше с кафе. И ми четеше някои от стиховете си. Беше доста самотен и мисля, че с нетърпение ме е чакал да дойда.

Валандер се замисли.

— Казахте, че според вас е мъртъв. Но казахте също, че смятате, че е убит. Защо някой би го направил? Имаше ли врагове?

— Доколкото знам — не.

— Обаче е бил заможен?

— Да.

— От къде знаете?

— Всички го знаят.

Валандер подмина въпроса без коментар.

— Ще направим проверка — поясни той. — Със сигурност има логично обяснение за отсъствието му. Обикновено е така.

Записа адреса. За негово учудване имението се наричаше „Уединение“.

Валандер изпроводи Свен Тюрен до пропуска.

— Сигурен съм, че нещо се е случило — рече Свен Тюрен на сбогуване. — Не се връзва да не си е вкъщи, когато му карам гориво.

— Ще ви се обадя — обеща Валандер.

В същия момент през пропуска влезе Хансон.

— Кой, по дяволите, е блокирал входа на алеята с цистерна? — злобно просъска.

— Аз — обади се Свен Тюрен спокойно. — Тъкмо си тръгвах.

— Кой беше този? — попита Хансон, щом Тюрен изчезна.

— Искаше да подаде сигнал за изчезнал човек — отвърна Валандер. — Да си чувал за писател на име Холгер Ериксон?

— Писател ли?

— Или търговец на коли.

— Кое от двете?

— Изглежда, е бил и едното, и другото. И според шофьора на цистерната е изчезнал.

Отидоха да си налеят кафе.

— Сериозно ли? — попита Хансон.

— Във всеки случай човекът с цистерната изглеждаше обезпокоен.

— Стори ми се познат — продължи Хансон.

Валандер изпитваше голямо уважение към паметта на Хансон. Случеше ли му се да забрави, винаги се обръщаше за помощ към него.

— Името му е Свен Тюрен — каза Валандер. — Спомена, че е лежал в затвора за едно друго.

Хансон порови из паметта си.

— Струва ми се, че беше замесен в някакви побоища — проговори след малко. — Преди доста години.

Валандер слушаше замислено.

— Мисля, че ще отскоча до имението на Ериксон — рече след това. — Ще го включа в списъка с лицата, обявени за издирване.

Валандер се върна в кабинета, взе си якето и пъхна адреса на „Уединение“ в джоба си. Всъщност редно бе първо да попълни бланката, с която регистрираха обявените за изчезнали. Остави го за после. Беше два и половина, когато напусна участъка. Проливният дъжд бе намалял до ситен ръмеж. Потрепери от студ, докато вървеше към колата. Валандер подкара на север и не без затруднение намери стопанството. Както подсказваше името, то бе разположено много усамотено, на върха на едно възвишение. Склоновете на кафяви поля се спускаха надолу към морето, но водата не се виждаше. Ято свраки крякаха на едно дърво. Валандер повдигна капака на пощенската кутия. Беше празна. Предположи, че Свен Тюрен е внесъл пощата вътре. Валандер прекоси настлания с калдъръм двор. Всичко беше отлично поддържано. Спря и се заслуша в тишината. Стопанството се състоеше от три крила. Личеше, че някога е било завършен четириъгълник. Но едно от крилата вероятно е било разрушено или изгоряло. Валандер се възхити на покрития със слама покрив. Свен Тюрен имаше право. Човек, който може да си позволи поддръжката на такъв покрив, трябва да е заможен. Валандер отиде до входа и позвъни. После почука. Отвори вратата и влезе. Заслуша се. Пощата лежеше на една табуретка до стойката за чадъри. На стената висяха няколко бинокъла. Един от калъфите зееше празен. Валандер бавно обходи къщата. Все още миришеше от загоряло кафе от кафеварката. Спря пред писалище в просторната дневна на две нива с видим гредоред и се загледа в лист хартия, който се открояваше на кафявия плот. Тъй като светлината беше недостатъчна, хвана го с два пръста и отиде до прозореца.

Беше стихотворение, посветено на птица. На кълвач.

Най-долу имаше написана дата: 21 септември 1994-та. 22:12 часът.

Същата вечер Валандер и баща му бяха вечеряли в един ресторант близо до „Пиаца дел Пополо“.

Сега, насред безмълвната къща, всичко му изглеждаше като далечен, нереален сън.

Валандер върна листа на писалището. В десет вечерта в сряда Ериксон пише стихотворение и отбелязва часа с точност до минутата. На следващия ден Свен Тюрен трябва да му достави гориво. Но него го няма. А вратата не е заключена.

Валандер излезе навън и намери резервоара за гориво. Датчикът показваше, че е почти празен.

Върна се обратно в къщата. Седна на един старинен стол в стил „Уиндзор“ и се огледа.

Нещо му подсказваше, че Свен Тюрен има право.

Холгер Ериксон действително беше изчезнал. Не беше просто извън къщи.

След малко Валандер стана и претърси няколко шкафчета, докато не откри чифт резервни ключове. Заключи и напусна къщата. Дъждът отново се беше усилил. Малко преди пет се прибра в Юстад. Попълни бланка, с която регистрира Холгер Ериксон като изчезнал. Рано на следващия ден щяха да започнат да го издирват вече напълно сериозно.

Валандер се отправи към къщи. По пътя спря да си купи пица. После се настани пред телевизора и хапна. Линда още не се беше обадила. Веднага след единайсет си легна и заспа почти незабавно.

Към четири часа в сряда сутринта силен пристъп на гадене внезапно го изтръгна от прегръдките на съня. Не успя даже да преполови пътя до тоалетната. Едновременно с това имаше диария. Май бе някакво стомашно разстройство. Можеше да е от пицата или пък вирус, който беше донесъл от Италия. В седем сутринта беше така изтощен, че се обади в участъка да съобщи, че няма да ходи на работа. Попадна на Мартинсон.

— Нали знаеш какво е станало? — съобщи Мартинсон.

— Знам само, че повръщам и дрискам — отвърна Валандер.

— Нощес е потънал ферибот — продължи Мартинсон. — Близо до Талин. Стотици хора са загинали, повечето от тях шведи. Казаха, че на ферибота е имало и доста полицаи.

Валандер усети, че пак му се повдига, но остана при телефона.

— Полицаи от Юстад ли? — попита разтревожено.

— Не са от нашите. Случилото се обаче и така е достатъчно ужасно.

Трудно му беше да вникне в думите на Мартинсон. Неколкостотин жертви при инцидент с ферибот? Такива неща не се случваха. Във всеки случай не и в близост до Швеция.

— Не мога да говоря повече — рече той. — Пак ми се повръща. На бюрото ми има един формуляр за човек на име Холгер Ериксон. Изчезнал е. Ще се наложи някой от вас да се заеме.

Тресна слушалка на телефона и успя да стигне тоалетната точно навреме, преди отново да повърне. Връщаше се в леглото, когато телефонът пак иззвъня.

Този път беше Мона, бившата му съпруга. Веднага се разтревожи. Тя никога не му се обаждаше, освен ако не беше за нещо, свързано с Линда.

— Говорих с Линда — рече тя. — Не е била на ферибота.

Измина малко време, преди Валандер да разбере за какво му говори.

— Имаш предвид ферибота, който е потънал?

— Какво друго бих могла да имам предвид? Когато стотици хора са загинали при катастрофа, аз като майка поне се обаждам на дъщеря си, за да се уверя, че е добре.

— Права си, естествено — съгласи се Валандер. — Моля те да ме извиниш, че схващам бавно. Но съм болен. Повръщам. Имам стомашен грип. Може ли да си поговорим някой друг път?

— Исках само да не се тревожиш — уточни тя.

Разговорът приключи. Валандер се върна в леглото.

Беше разтревожен за Холгер Ериксон. И за нещастието с потъналия ферибот от тази нощ.

Имаше температура. Скоро заспа.

Почти едновременно с това дъждът спря.

4

След няколко часа отново започна да гризе въжетата.

Чувството, че полудява, не го напускаше и за миг. Не виждаше, нещо покриваше очите му и потапяше света в мрак. Не можеше и да чува. Нещо бе напъхано в ушите му и притискаше тъпанчетата. Звуци имаше, но идваха отвътре. Като че ли нещо в него напираше да излезе навън. Ала най-силно го измъчваше неспособността да се движи. Именно това го докарваше до полуда. Макар да лежеше по гръб, през цялото време имаше усещането, че пада. Главозамайващо пропадане, което няма край. Навярно бе халюцинация, душевен образ на това, че вътрешно се разпада. Лудостта бе на път да разкъса съзнанието му на парчета.

Полагаше всички усилия да остане здраво вкопчен в действителността. Заповядваше си да мисли. Навярно разумът и способността да запази самообладание докрай можеха да му дадат обяснение за случващото се. Защо не мога да се движи? Къде се намирам? И защо?

Опитваше да пребори паниката и прокрадващата се лудост, като си наложи да запази контрол над времето. Отброяваше минутите и часовете, принуждаваше се да спазва един невъзможен режим, който нямаше нито начало, нито край. Тук мракът никога не се променяше и през цялото време, откакто бе дошъл в съзнание, беше еднакво тъмно, а той продължаваше да лежи, окован по гръб. Нямаше спомен как е бил преместен, нямаше и спомен за началото. Спокойно можеше да се е родил там, където лежеше.

Именно това чувство подхранваше лудостта. В кратките мигове, когато успяваше да държи паниката настрана и да разсъждава трезво, търсеше нещо свързано с действителността, в което здраво да се вкопчи.

Имаше ли нещо, за което да се залови?

Може би онова, върху което лежеше. То не бе плод на въображението му. Знаеше, че лежи по гръб върху нещо твърдо.

Ризата му се бе набрала над левия хълбок и кожата му допираше пода. Повърхността беше грапава. Усети, че се е одрал, докато се е опитвал да шава. Лежеше на циментов под. Но защо? Как се е озовал тук? Върна се към последния нормален момент, който си спомняше, преди внезапният мрак да се спусне над него. Ала още там всичко се размиваше. Като че ли хем знаеше, хем не знаеше какво се бе случило. Щом започнеше да се колебае кое е плод на въображението му и кое реалност, паниката го завладяваше. В такива моменти избухваше в плач. Отривистите и необуздани ридания секваха така бързо, както се появяваха — така или иначе, никой не можеше да го чуе. Има хора, които плачат само когато наоколо няма никого. Той не беше от тях.

И точно това бе единственото сигурно нещо. Тук никой не можеше да го чуе. Където и да се намира този циментов под, дори и да се носи свободно из някоя напълно непозната вселена, то наблизо със сигурност няма жива душа. Никой, който би могъл да го чуе.

Онова, което бе останало да го крепи, се намираше отвъд границите на все нарастващото умопомрачение. Всичко друго му беше отнето; не само самоличността му, но даже и панталоните. Случило се вечерта, преди заминаването му за Найроби. Наближаваше полунощ, когато затвори куфара и седна на стола при бюрото, за да провери за последен път документите за пътуването. Все още му бе пред очите. Без тогава да го съзнава, той вече се намирал в преддверието на смъртта, което някой непознат бе подготвил за него. Паспортът стоеше отляво на бюрото. В ръката си държеше самолетните билети. В скута му лежеше пластмасов джоб, пълен с долари, кредитни карти и пътнически чекове, които също чакаха ред да ги провери. Телефонът иззвъня. Отмести всичко и вдигна слушалката, за да отговори.

Беше последният жив човешки глас, който чу, затова се бе вкопчил в него с всички сили. Гласът представляваше последната му връзка с действителността, която му помагаше да държи лудостта настрана.

Гласът бе красив, много мек и приятен, и той мигновено разбра, че разговаря с непозната жена. С жена, която никога не беше срещал.

Тя попита дали може да купи рози. Първо се извини, задето го безпокои в такъв късен час — въпросните рози й трябвали. Така и не каза защо. Той веднага й повярва. Кой би тръгнал да лъже, че му трябват рози? Не можеше да си спомни защо не я запита и дори защо самият той не се зачуди как така е разбрала толкова късно, че не разполага с нужните й рози, тъй като вече няма отворени цветарници.

Не се поколеба нито за миг. Живееше близо до магазина, още не бе толкова късно, че да си ляга. Щеше да му отнеме най-много десет минути, да й услужи.

Сега, докато лежеше в мрака и си припомняше, проумя, че имаше едно нещо, което не може да си обясни. През цялото време бе знаел, че жената, която се обади, се намира наблизо. Имаше някаква неизвестна за него причина тя да позвъни точно на него.

Коя беше тя? Какво се бе случило после?

Облече си палтото и слезе на улицата. Стискаше в ръка ключовете от магазина. Нямаше вятър, долавяше само мразовито ухание, докато крачеше по мократа улица. По-рано същата вечер бе валяло, ала силният порой изчезна така бързо, както бе започнал. Спря пред предната врата на магазина. Можеше да си спомни как отключва и влиза вътре. След това светът избухна.

Безброй пъти, в кратките проблясъци, когато паниката го отпускаше, мислено бе крачил по улицата, търсейки място за отдих от постоянната разтърсваща болка. Там със сигурност е имало някой. Очаквах пред магазина да стои жена. Но нямаше никой. Можех да се обърна ида си отида вкъщи. Можех да се ядосам, че някой си е направил лоша шега с мен. Обаче аз отключих магазина, защото знаех, че тя ще дойде. Каза ми, че розите наистина й трябват.

Никой не би излъгал за такова нещо.

Улицата беше пуста. Знаеше го със сигурност. Безпокоеше го само една подробност в цялата картина. Наблизо имаше паркирана кола със запалени светлини. Когато се обърна към вратата, за да намери ключалката и да отключи, колата беше там, зад него. Със светещи фарове. После светът изчезна в ярко бяло сияние.

Имаше само едно обяснение, което го докарваше до истеричен ужас. Бил е нападнат. Зад него в сенките някой се е спотайвал незабелязан. Ами жената, която се обади посред нощ да умолява за рози?

Не можеше да стигне по-далеч. Всичко разумно и понятно свършваше тук. Точно в този момент, със страхотно усилие, успя да извърти завързаните си ръце към устата си и започна да гризе въжетата. Отначало дърпаше и късаше като изгладнял звяр, нахвърлил се върху мъртва плячка. Почти веднага си счупи един зъб отляво на долната челюст. Проряза го силна болка, която после изчезна също толкова бързо. Отново започна да гризе въжето, вече по-бавно, представяйки си, че е пленено животно, което прегризва собствения си крайник, за да се освободи.

Да гризе сухите, твърди въжета го утешаваше. Даже и да не успееше да се освободи, гризането му помагаше да държи лудостта настрана. Гризеше и в същото време можеше да разсъждава що-годе ясно. Станал е жертва на нападение. Държат го в плен, проснат на един под. Два пъти на ден, или може би на нощ, съвсем близо до него се чува стържещ звук. Облечена в ръкавица ръка разтваря устата му и излива в нея вода. Студена вода и нищо друго. Ръката, която сграбчва челюстта му, е по-скоро решителна, отколкото брутална. После натиква сламка в устата му. През нея той изсмуква порция хладка супа и после отново бива изоставен сам в мрака и тишината.

Бяха го нападнали и оковали. Под него има циментов под. Някой го поддържа жив. Прецени, че лежи тук вече седмица. Опитваше се да разбере защо. Сигурно някой бе допуснал грешка. Но каква? Защо им е да зарежат човек, окован в мрака, върху циментовия под? Нещо му подсказваше, че лудостта извира от едно прозрение, което не се осмеляваше да изкара на повърхността. Нямаше грешка. Ужасът, който сега изживяваше, бе предназначен само за него и за никой друг. Как ли щеше да свърши всичко това? Кошмарът навярно щеше да продължи до безкрай, а той нямаше понятие защо.

Два пъти на ден, или на нощ, получаваше храна и вода. Също така на два пъти биваше извличан за краката по пода до една дупка. Не носеше бельо — то беше изчезнало. Бе само по риза и щом станеше готов, отново го издърпваха до изходно положение. Нямаше с какво да се избърше. А и ръцете му бяха вързани. Усещаше, че около него мирише.

На нечистотия. Но също и на парфюм.

Имаше ли някой наблизо? Жената, която поиска да си купи рози? Или просто чифт ръце в ръкавици? Ръце, които го издърпваха до дупката в пода. И слабо, почти недоловимо ухание на парфюм, което витаеше след храненето и посещенията до тоалетната. Ръцете и парфюмът все трябва да идват отнякъде.

Естествено, беше опитвал да говори. Някъде трябваше да има уста. И уши. Който и да му бе причинил това, трябва да може да чуе онова, което иска да каже. Всеки път, щом усетеше допира на ръцете по лицето и раменете си, се опитваше да им говори. Бе умолявал, бе беснял, пробвал бе да е адвокат на себе си и да говори спокойно и въздържано.

Има едно право, увещаваше се той, ту плачейки, ту изпаднал в бяс. Едно изконно човешко право, което дори окованият притежава. Правото да знае защо е бил напълно обезправен. Ако отнемете на човека това право, то нищо на света вече няма смисъл.

Дори не молеше да бъде освободен. От самото начало искаше да узнае само защо е лишен от свобода. Нищо друго. Само това.

Не получи отговор. Ръцете нямаха нито тяло, нито уста, нито уши. Накрая вика и крещя в пристъп на пълно отчаяние — ръцете не реагираха. Само сламката в устата. И слабото ухание на силен, тръпчив парфюм.

Предусещаше гибелта си. Единствено упоритото дъвчене на въжето го поддържаше жив. След близо седмица бе успял да прегризе само твърдия горен слой на въжето. Въпреки това не можеше да си представи, че избавлението може да дойде от другаде. Беше оцелял благодарение на това. След още една седмица се предполагаше, че трябва да се е завърне от пътуването, което сега щеше да е преполовил, ако не бе отскочил до магазина, за да продаде наръч рози. Сега щеше да е в Кения, в дълбините на гори от орхидеи, и съзнанието му щеше да е изпълнено с най-прекрасни ухания. След седмица го очакваха да се завърне. А щом не се появи, Ваня Андершон ще започне да се безпокои, може би вече се тревожи. Това беше още една възможност, която не можеше да изключи. Туристическата агенция би трябвало да следи какво става с клиентите й. Беше си платил билета, но така и не се бе явил на „Каструп“. Трябва все на някого да липсва. Ваня Андершон и туристическата агенция бяха единственият му шанс за спасение. Междувременно ще продължи да гризе въжетата, за да не изгуби напълно разсъдъка си. Или поне това, което бе останало от него.

Знаеше, че е попаднал в ада, но не знаеше защо.

Страхът беше там, в зъбите му, които се забиваха отново и отново в твърдите въжета. Страхът и едничкото възможно избавление.

Продължаваше да гризе.

От време на време плачеше. Разтърсваха го спазми. Въпреки това продължаваше да гризе.

* * *

Беше подредила стаята като място за жертвоприношения.

Никой не би могъл да се досети за тайната. Освен ако не знае. А знанието носеше сама на плещите си.

Едно време помещението бе разделено на множество малки стаички. С ниски тавани, потискащи стени, осветени единствено от плахата светлина, процеждаща се през тесните отвори на прозорчетата, дълбоко загнездени в дебелите зидове. Така бе изглеждала къщата първия път, когато отиде там. Или поне в най-ранни спомени. Все още си спомняше онова лято, когато видя баба си по майчина линия за последен път. Рано през есента тя почина. Но през онова лято седеше в сянката на ябълковите дървета, сама превърнала се в сянка. Беше почти деветдесетгодишна и болна от рак. Прекара последното си лято, седейки неподвижно, недосегаема за света, а на внуците бяха дали указания да не я безпокоят. Да не викат, когато са близо до нея, да я доближават само когато тя ги повика.

Веднъж баба й вдигна ръка и й помаха да отиде при нея. Тя се подчини със страх. Старостта бе опасна, изпълнена с болести и смърт, тъмни гробове и ужас. Ала баба й само я погледна с благата си усмивка, която ракът не бе успял да разяде. Може би й бе казала нещо, но не можеше да си спомни какво. През онова лято баба й беше все още там и бе щастлива. Трябва да е било 1952-ра или 1953-та. Безкрайно далечни времена. Нещастията бяха все още много далеч.

Тогава стаичките бяха малки. Чак когато получи къщата в края на шейсетте, започна голямото преустройство. Не беше сама, докато рушеше всички вътрешни стени, които можеха да бъдат пожертвани без риск постройката да се срути. Някои от братовчедите й се притекоха на помощ, млади мъже, кипящи от желание да покажат колко са силни. А и тя самата въртеше огромния чук тъй, че цялата къща се тресеше и мазилката се сипеше. От прахта изникна тази обширна стая и единственото, което запази, беше голямата фурна за печене, извисяваща се като причудлива скала насред стаята. Всички, които дойдоха да я посетят след голямото преустройство, щом прекрачиха прага на къщата, се заковаха на място от удивление, за да се полюбуват колко красиво беше станало. Хем беше старата къща, хем нещо съвсем друго. Светлината струеше от новите прозорци. Ако искаше да е тъмно, просто затваряше кепенците от масивен дъб, които бе поръчала да изработят и монтират от външната страна на къщата. Беше извадила старите подове и бе оставила покрива с открит гредоред.

Някой възкликна, че прилича на църква.

После и самата тя започна да възприема стаята като свой личен храм. Когато беше сама там, сякаш се намираше в центъра на света. Тогава я спохождаше усещането за абсолютно спокойствие, усещане, че е далече от опасностите, които дебнат.

Имаше времена, когато рядко посещаваше своята катедрала. Графикът, по който течеше животът й, често се променяше. На няколко пъти се бе питала дали не трябва да се отърве от къщата. Твърде много спомени, които дори чуковете не бяха успели да унищожат. Ала не можеше да остави стаята с огромната, надвиснала пещ, бялата скала, която бе запазила. Беше станала част от нея. Понякога я възприемаше като последния бастион, който й е останал да брани.

Докато не пристигна писмото от Алжир.

След това всичко се промени.

Никога вече не помисли да напусне къщата.

В сряда, двайсет и осми септември, малко след три часа следобед, тя пристигна във Волшьо. Шофира дотам от Хеслехолм и преди да се отправи към къщата си, разположена в покрайнините на селището, се отби до магазина да напазарува. Знаеше какво да вземе. Единственото, за което се поколеба, бе дали е взела достатъчно сламки. За всеки случай сложи още един пакет. Продавачката й кимна. Тя й се усмихна в отговор и каза няколко думи за времето. После заговориха за страшната катастрофа с ферибота. Плати и продължи пътя си. Най-близките й съседи ги нямаше. Те прекарваха само един кратък летен месец във Волшьо. Бяха немци, живееха в Хамбург и идваха на север, в Сконе, само през юли. Тогава си разменяха поздрави, но с това се изчерпваше общуването им.

Отключи входната врата. Спря в антрето, застина мирно и се ослуша. Отиде в голямата стая и се долепи неподвижно до пещта. Всичко беше тихо. Точно толкова тихо, колкото й се искаше да бъде и всичко останало.

Човекът, който лежеше вътре в пещта, не можеше да я чуе. Знаеше, че е жив, но не искаше да я безпокоят звуците, който той издаваше, докато диша. Или плаче.

Замисли се за импулса, който я доведе до този неочакван краен резултат. Първо, когато реши да задържи къщата, а не да я продаде и да вложи парите в банката. И после, когато запази старата пещ. Едва когато пристигна писмото от Алжир и тя осъзна какво трябва да направи, пещта разкри истинското си предназначение.

Прекъсна я алармата на ръчния й часовник. Гостите й щяха да пристигнат след час. Преди това трябваше да нахрани мъжа, който лежи долу в пещта. Днес ставаха пет дни, откакто го беше затворила. Скоро ще е толкова изнемощял, че няма да може да окаже съпротива. Извади графика от дамската си чанта и видя, че е в почивка от следващата неделя следобед до вторник сутрин. Ще го направи тогава. Ще го изведе на разходка и ще му разкаже какво се е случило с него.

Все още не беше решила по какъв начин да го убие. Съществуваха различни възможности, а тя разполагаше с време. Щеше да премисли отново нещата, които бе извършил, и тогава щеше да разбере каква смърт заслужава.

Отиде в кухнята и притопли супата. Тъй като беше чистница, изми затворената пластмасова чаша, която използваше да го храни. В друга чаша наля вода. Всеки ден намаляваше количеството, което му даваше. Получаваше само колкото му беше необходимо да го поддържа жив. Когато приготви храната, си сложи чифт гумени ръкавици, пръсна няколко капки парфюм зад ушите си и влезе в стаята, където беше пещта. От задната й страна имаше отвор, скрит зад няколко разхлабени камъка. Приличаше на тръба, дълга почти метър, която можеше да се издърпва. Преди да го затвори вътре, сложи мощна колона и затвори отвора. Пусна музиката докрай — отвън не се просмука нито звук.

Наведе се напред, за да може да го види. Сложи ръка на единия му крак, но той не се помръдна. За миг се уплаши, че е умрял. После чу тежкото му дишане. Слаб е, помисли си. Скоро чакането ще свърши.

Щом се нахрани, го придърпа, за да използва дупката, после пак го върна на мястото му, и я затвори. След като изми съдовете и разтреби кухнята, седна на масата да изпие чаша кафе. От чантата си извади ведомственото списание и бавно го разлисти. Според новата таблица на заплащането щеше да получи месечно увеличение от сто седемдесет и четири крони със задна дата от първи юли. Отново си погледна часовника. Рядко минаваха повече от десет минути, без да хвърли поглед към циферблата. Това беше част от нея. Животът й, работата й се основаваха на прецизно планирани графици. Нищо друго не я разстройваше както когато разписанията не можеха да бъдат спазени. Тогава не помагаха никакви обяснения. Въпреки всичко винаги го приемаше като своя лична отговорност. Знаеше, че доста от колегите й се присмиват зад гърба. Болеше я от това. Но никога не казваше нищо. Тишината също беше част от нея. От нейния механизъм. Макар че невинаги беше така.

Спомняше си собствения си глас. Когато беше дете. Силен — без да бъде писклив. Мълчанието дойде впоследствие. Когато видя всичката кръв. И майка си, която умираше. Тогава не изпищя. Скри се в собствената си тишина. Там сякаш стана невидима.

Случи се именно тогава. Докато майка й лежеше на една маса през сълзи и кръв, я лиши от сестричката, която тъй отдавна чакаше.

Отново погледна часовника. Скоро щяха да дойдат. Беше сряда, вечерта на срещата им. Ако зависеше от нея, сбирките винаги щяха да се провеждат в сряда. Така щеше да се постигне нужният ред, но служебният й график не го позволяваше. Добре съзнаваше, че няма как да повлияе на това.

Беше наредила пет стола. Не искаше при нея наведнъж да се събират повече хора. Така задушевността помежду им можеше да се изгуби. И без това беше достатъчно трудно. Да създаде атмосфера на доверие, достатъчна, че тези смълчани жени да се осмелят да говорят. Отиде в спалнята и съблече униформата си. За всяка дреха, която сваляше, казваше молитва. Споменът я пренесе в миналото. Нейната майка й беше разказала за Антонио — мъжа, когото някога на младини, много преди Втората световна война, срещнала в един влак от Кьолн за Мюнхен. Нямало свободни места и по случайност се озовали един до друг в претъпкания, задимен коридор. Пътували през нощта и светлините от корабите по Рейн проблясвали през мръсните прозорци; Антонио й разказал, че ще става католически свещеник. Обяснил й, че литургията започва още докато свещениците се преобличат. Като прелюдия на свещения ритуал духовниците трябвало първо да се пречистят. За всяка дреха, която събличали или обличали, имали молитва. Всяка одежда ги доближавала с една крачка към свещената им мисия.

Никога не можа да забрави майчиния спомен за срещата с Антонио във влака. Сега, след като бе прозряла, че и тя самата е жрица, чиято велика мисия е да провъзгласи, че справедливостта е свещена, също бе започнала да гледа на преобличането си като нещо повече от проста смяна на дрехи. Но молитвите, които отправяше, не бяха част от разговор с Бога. В един хаотичен и абсурден свят Бог беше най-абсурдното от всичко. В този свят, Той отсъстваше. Молитвите отправяше към самата себе си. Към детето, което бе някога. Преди целият й свят да рухне. Преди майка й да я лиши от това, което бе желала най-горещо от всичко. Преди онези мъже зловещо да се извисят над нея, с очи като на заплашително гърчещи се змии.

Преоблече се и молитвите я върнаха в младостта й. Сложи на леглото униформата. После се облече в меки тъкани с нежни цветове. Нещо се случваше вътре в нея. Сякаш кожата й се преобразяваше и също се връщаше към детската си свежест.

Перуката и очилата сложи най-накрая. Последната молитва заглъхваше вътре в нея. Ринги-ринги-рае, наш петел играе, чужд петел го гони…

Първата кола спря на двора, позна по звука. Погледна лицето си в голямото огледало. Не Спящата красавица се беше събудила от своя кошмар. А Пепеляшка.

Беше готова. Сега беше някой друг. Прибра униформата си в найлонов плик, изглади кувертюрата на леглото и излезе от стаята. Макар че никой друг не влизаше вътре, тя заключи вратата и после натисна бравата за всеки случай.

Малко преди шест се бяха събрали. Една от жените не беше успяла да дойде. Предната вечер била откарана в болница, защото получила контракции. Подранила била с две седмици. Детето сигурно вече се бе родило.

Реши да я посети в болницата още на следващия ден. Искаше да я види. Искаше да види лицето й след всичко, през което бе преминала.

Започна да слуша техните истории. От време на време правеше жест, все едно отбелязва нещо в бележника, който държеше в едната си ръка. Всъщност пишеше само цифри. През цялото време съставяше разписания. Беше игра, която неизменно я съпътстваше, игра, която все повече се превръщаше в заклинание. Не й беше нужно да записва нищо, за да запомни. Всички думи, които изричаха тези подплашени гласове, всяко изтезание, което сега се осмеляваха да изповядат, се запечатваше в съзнанието й. Виждаше как на всяка една от тях й поолеква. Навярно само за миг. Но какво бе животът, ако не един миг? Отново разписанието. Часове, през които се срещат и поемат щафетата един след друг. Животът бе като махало, което се люлее между болката и облекчението. Без да спира, завинаги.

Седеше така, че да може да вижда голямата пещ зад жените. Светлината беше слаба и приглушена. Стаята почиваше в мек сумрак, който смяташе за особено женствен. Пещта бе като скала: неподвижна, няма, насред пуст океан.

Беседваха два-три часа. После пиха чай в кухнята. Всички знаеха кога ще е следващата им сбирка. Никой не възразяваше за часовете, които им насрочваше.

Часът беше осем и половина, когато ги съпроводи отвън. Ръкува се с тях, прие благодарността им. Когато изгуби от поглед и последната кола, влезе обратно в къщата. В спалнята се преоблече, свали перуката и очилата. Взе плика с униформата и излезе от стаята. В кухнята изми чашите за чай. После изгаси всички светлини и взе дамската си чанта.

За миг остана неподвижно до пещта в сумрака. Всичко беше много тихо.

После си тръгна от къщата. Ръмеше. Седна в колата и подкара към Юстад.

Преди полунощ лежеше в леглото си и спеше.

5

Когато Валандер се събуди в четвъртък сутрин, се чувстваше отпочинал. От болките в стомаха нямаше и следа. Стана малко след шест и видя, че термометърът от външната страна на кухненския прозорец показва пет градуса над нулата. Тежки облаци покриваха небето и улиците бяха мокри. Дъждът беше спрял. Пристигна в участъка малко след седем. Все още цареше утринно спокойствие. Докато вървеше по коридора към кабинета си, се чудеше дали са успели да издирят Холгер Ериксон. Закачи якето си и седна на стола. На бюрото му лежаха няколко съобщения за телефонни обаждания. Ебба му напомни, че през деня има уговорен час за преглед в една оптика. Съвсем беше забравил. Съзнаваше, че това посещение е неизбежно. Имаше нужда от очила за четене. Когато седеше твърде дълго време надвесен над бумагите, получаваше главоболие, буквите започваха да се сливат и да стават неясни. Скоро щеше да навърши четирийсет и седем години. Не можеше да отрича. Възрастта си казваше думата. На друга бележка прочете, че Пер Окесон иска да се свърже с него. Понеже Окесон беше ранна птица, веднага му позвъни в отдела на прокуратурата, който се помещаваше в друга част на участъка. Уведомиха го, че Окесон през целия ден ще е в Малмьо. Валандер остави бележката настрана и отиде да си вземе чаша кафе. После се облегна назад в стола си и се опита да измисли нова стратегия за разследването на контрабандния износ на коли. Всяка престъпна организация си има слабо място, брънка, която може да се счупи, ако й се окаже достатъчно силен натиск. Единственият шанс да хванат контрабандистите бе да открият това слабо звено. Звънът на телефона прекъсна размишленията му. Беше Лиса Холгершон, новата им шефка, която го приветства с „добре дошъл“.

— Как мина пътуването? — поинтересува се.

— Много добре — отвърна Валандер.

— Човек преоткрива родителите си — подхвърли тя.

— А те, на свой ред, виждат в различна светлина децата си — допълни Валандер.

Внезапно тя го помоли за извинение. Валандер чу как някой влезе в кабинета й и каза нещо. Помисли си, че Бьорк никога не би попитал как е минало пътуването му. После гласът й отново прозвуча в слушалката.

— Бях в Стокхолм за няколко дни — каза тя. — И не беше чак толкова забавно.

— Какво са измислили пък сега?

— Имам предвид Естония. Всички полицаи, които загинаха.

Валандер седеше безмълвен. Редно беше сам да се досети.

— Вярвам, разбираш, какво настроение цареше — продължи тя. — Как бихме могли да седим и да обсъждаме различни координационни проблеми между Централното управление на полицията и регионалните поделения из страната?

— И ние сме също така безпомощни пред смъртта, както и всички останали — отбеляза Валандер. — Макар че не би трябвало да е така. Понеже сме видели какво ли не. Въобразяваме си, че сме претръпнали, но не сме.

— През една бурна нощ потъва ферибот и изведнъж смъртта отново става видима в Швеция — каза тя. — След като толкова дълго беше крита и отричана.

— Със сигурност имаш право. Въпреки че не бях поглеждал нещата от този ъгъл.

Чу я да се прокашля в слушалката. След миг отново заговори.

— Обсъждахме координационни проблеми — поде тя. — Както и вечния въпрос на какво да отдаваме първостепенна важност.

— Смятам, че трябва да залавяме престъпници — продължи Валандер. — И да ги изправяме пред съда, след като сме се погрижили да има достатъчни доказателства, на базата на които да ги осъдят.

— Де да беше толкова просто — въздъхна тя.

— Радвам се, че не съм началник — уточни Валандер.

— И аз самата се чудя понякога — рече тя и остави мисълта си недоизказана. Валандер сметна, че разговорът е приключил, обаче тя пак заговори.

— Обещах, че ще посетиш Полицейската академия в Стокхолм в началото на декември — каза тя. — Искат да изнесеш лекция за разследването, което водихме тук през лятото. Ако правилно съм разбрала, самите курсанти са отправили такава молба.

Валандер се ужаси.

— Не мога — каза. — Не съм в състояние да се изправя пред група хора и да се преструвам, че преподавам. И друг би могъл да го поеме. Мартинсон го бива в приказките. Някой ден би могъл да стане политик.

— Обещах, че ти ще отидеш — засмя се тя. — Със сигурност ще мине добре.

— Ще легна болен — заплаши Валандер.

— До декември има много време — отвърна тя. — Можем по-късно пак да поговорим. Всъщност само исках да чуя как е минало пътуването. Сега знам, че е било успешно.

— А тук всичко е спокойно — рече Валандер. — Имаме само едно изчезване. Но с това са се заели другите.

— Изчезване ли?

Валандер накратко докладва за разговора си от вторник със Свен Тюрен и тревогата му, породена от факта, че Холгер Ериксон не си е бил у дома да приеме горивото за отопление.

— Колко често се случва нещо наистина сериозно? — попита тя после. — При случаите на изчезнали лица? Какво показва статистиката?

— Какво показва не зная — отвърна Валандер, — но за сметка на това знам, че в много редки случаи се касае за престъпление или дори злополука. Що се отнася до възрастни, сенилни хора, може да са се загубили. Когато става дума за младежи, зад това стои най-често бунт срещу родителите или жажда за приключения. Много рядко се случва нещо по-сериозно.

Валандер помнеше най-скорошния подобен случай. Стана му неприятно, като се сети за брокерката на недвижими имоти, която бе изчезнала и после открита убита, натикана в един кладенец. Случаят бе отпреди няколко години и спадаше към най-неприятните в цялата му кариера на полицай.

Привършиха разговора. Валандер бе твърдо решен да не ходи до Полицейската академия и да не изнася лекции. Естествено, чувстваше се поласкан от отправената покана. Но нежеланието беше по-силно. Също така смяташе, че може да убеди Мартинсон да отиде вместо него.

Отново насочи мисълта си към контрабандистите на коли. Търсеше слабото звено, чрез което ще могат да разбият цялата организация. Малко след осем отиде и си доля кафе. Почувства глад и си взе няколко сухарчета. Стомахът му, изглежда, вече не беше разстроен. Тъкмо седна, когато Мартинсон почука на вратата и влезе.

— По-добре ли си? — попита той.

— Добре съм — отвърна Валандер. — Какво става с Холгер Ериксон?

Мартинсон го изгледа недоумяващо.

— С кого?

— Холгер Ериксон. Човекът, за когото написах докладна и който може би е изчезнал. Онзи, за когото говорихме по телефона.

Мартинсон поклати глава.

— Кога си ми го казал?

— Вчера сутринта. Когато ми беше зле — отвърна Валандер.

— Явно не съм те разбрал. Доста се разстроих от катастрофата с ферибота.

Валандер стана от стола.

— Хансон дойде ли? — попита. — Трябва да се заемем с това незабавно.

— Видях го в коридора — уточни Мартинсон.

Отидоха в стаята му. Когато влязоха, Хансон седеше загледан в тото фиш. Скъса го на парченца и ги пусна в кошчето за боклук.

— Холгер Ериксон — поде Валандер. — Мъжът, който навярно е изчезнал. Сещаш ли се за цистерната, която беше блокирала входа на участъка? Във вторник?

Хансон кимна.

— Шофьорът, Свен Тюрен — продължи Валандер. — За когото си спомни, че е бил замесен в някакви побоища.

— Помня — потвърди Хансон.

На Валандер му бе трудно да прикрие нетърпението си.

— Та той беше дошъл да подаде сигнал за човек, който е изчезнал. Отидох до имението, в което живее Холгер Ериксон и откъдето можем да приемем, че се е изгубил. Написах рапорт за посещението си. После се обадих тук вчера сутринта, когато бях болен, и разпоредих вие да се заемете със случая. Прецених го като сериозен.

— Е, работата явно е останала несвършена — заключи Мартинсон. — Ще трябва да поема отговорността за това.

Валандер осъзна, че не може да се ядоса.

— Подобни неща не бива да се допускат — рече той. — Да речем, че се дължи на неблагоприятно стечение на обстоятелствата. Ще ида до имението още веднъж. Ако го няма там, ще трябва да започнем да го издирваме. Надявам се, че няма да го намерим мъртъв някъде. Като се има предвид, че цял ден е изминал нахалост.

— Да организираме ли издирване? — попита Мартинсон.

— Все още не — отвърна Валандер. — Първо ще отида там. Но ще държим връзка.

Валандер се върна в кабинета си и в телефонния указател намери номера на бензиностанции „О.К.“. При първия сигнал отговори едно момиче. Валандер се представи и каза, че трябва да се свърже със Свен Тюрен.

— Той е по доставки — отговори момичето, — но има телефон в кабината.

Валандер си записа номера в полето на някакво циркулярно писмо от Националната дирекция на полицията. После се обади. В слушалката простърга, когато Свен Тюрен отговори.

— Мисля, че може да се окажете прав — рече Валандер. — Холгер Ериксон е изчезнал.

— Има си хас да не съм прав — отвърна Свен Тюрен. — Толкова много време ли ви трябваше да загреете?

Валандер не отговори.

— Има ли още нещо, което искате да ми кажете? — попита вместо това.

— Че какво друго?

— Вие знаете най-добре. Има ли никакви роднини, които да навестява? Никога ли не пътува? Кой го познава най-добре? Всичко, което би могло да даде разумно обяснение за отсъствието му.

— Разумно обяснение няма — отговори Тюрен. — Казах го вече. Заради това отидох в полицията.

Валандер се замисли. Нямаше причина Свен Тюрен да не казва истината. Тревогата му беше съвсем неподправена.

— Къде се намирате? — попита Валандер.

— Пътувам от Малмьо — отвърна Тюрен. — Ходих до терминала да заредя гориво.

— Отивам до дома на Ериксон — каза Валандер. — Можете ли да наминете?

— Ще дойда — съгласи се Тюрен. — След час ще съм там. Само първо ще разтоваря малко гориво в един старчески дом. Не искаме да оставим старците да мръзнат, нали?

Валандер затвори. После излезе от участъка. Беше започнало да ръми.

Настроението му се развали, щом излезе с колата извън Юстад. Ако не бяха проблемите му със стомаха, нямаше да възникне подобно недоразумение.

Беше убеден, че притеснението на Свен Тюрен е напълно основателно. Дълбоко в себе си го бе знаел още във вторник. А сега беше четвъртък. И не бяха предприели нищо.

Докато пристигне в стопанството на Холгер Ериксон, дъждът се беше усилил. Нахлузи гумените ботуши, които държеше в багажника. Когато отвори пощенската кутия, видя, че в нея има вестник и няколко писма. Влезе в имението и позвъни на вратата. После отключи с резервните ключове. Опита се да долови дали някой е идвал. Но всичко си беше така, както го бе оставил. Калъфът от бинокъла на стената в антрето все още стоеше празен. Самотният лист хартия се белееше на писалището. Валандер пак излезе на двора. За миг остана неподвижен, загледан в празната кучешка колиба. Малко по-далеч, над една нива, ято гарги вдигаха врява. Умрял заек, помисли си Валандер отнесено. Върна се до колата и си взе фенерчето. Започна методично да претърсва цялата къща. Навсякъде Ериксон бе поддържал безупречен ред. Валандер дълго се възхищава на един стар, излъскан до блясък „Харли Дейвидсън“, паркиран в една част на крилото, пригодена за комбиниран гараж и работилница. В същото време чу звука от тежкотоварен автомобил, който се приближава по пътя. Излезе да посрещне Свен Тюрен. Когато той слезе от шофьорската кабина и впери поглед в него, Валандер поклати глава.

— Няма го тук — отбеляза.

Влязоха в къщата. Заведе Тюрен в кухнята. В един от джобовете на якето си намери няколко сгънати листа. Обаче нямаше химикалка. Взе онази, която стоеше на писалището до стихотворението за средния пъстър кълвач.

— Нямам какво повече да кажа — сопна се Свен Тюрен. — Не е ли по-добре да започнете да го търсите?

— Обикновено хората знаят повече, отколкото си мислят — възрази Валандер, като не скри, че започва да се дразни от отношението на Тюрен.

— Какво ще да е туй, дето го знам, без да знам?

— Разговаряхте ли лично с него, когато поръча гориво?

— Обадил се е в офиса. Имаме там едно момиче, което ми пише бланките за доставка. Винаги знае къде се намирам. Говорим си по телефона няколко пъти на ден.

— И когато се е обадил, е звучал както обикновено, така ли?

— За това май най-добре да я попитате нея.

— Така и ще направя — каза Валандер. — Как се казва?

— Рут. Рут Ериксон.

Валандер си записа.

— Отбих се тук един ден в началото на август — каза Тюрен. — Тогава го видях за последен път. Беше си както винаги. Почерпи ме с кафе и ми прочете две-три нови стихотворения. Освен това го биваше да разказва вицове. Ама по един вулгарен начин.

— Какво имате предвид? Вулгарен?

— Това, че за малко да се изчервя.

Валандер се вторачи в него. После усети, че се е замислил за баща си, който също често разказва вулгарни истории.

— Някога оставали ли сте с впечатлението, че започва да склерозира?

— Беше толкова наред с главата, колкото вие и аз, взети заедно.

Валандер наблюдаваше Тюрен и се опитваше да прецени дали не бе станал прицел на обида. Реши да остави нещата така.

— Холгер Ериксон имаше ли някакви роднини?

— Беше стар ерген. Бездетен. Нямаше приятелка. Поне доколкото знам.

— Други родственици?

— Никога не е споменавал за такива. Беше решил да завещае състоянието си на някаква организация в Лунд.

— Каква организация?

Тюрен сви рамене.

— Някакво дружество за съхранение на местните традиции. Отде да знам.

Валандер с неприязън си помисли за „Приятелите на секирата“. После предположи, че Ериксон е смятал да дари стопанството си на Културно-историческия музей в Лунд. Отбеляза си го на листче.

— Знаете ли дали е притежавал нещо друго?

— Какво друго?

— Може би друго стопанство? Недвижим имот в града? Или апартамент?

Тюрен помисли, преди да отговори.

— Не — каза после. — Само това имение притежаваше. Останалото беше в банката. Търговска банка.

— Откъде знаете?

— Фактурите му за гориво се плащаха чрез Търговска банка.

Валандер кимна. Сгъна листата си. Нямаше какво повече да разпитва. Вече бе убеден, че на Холгер Ериксон му се беше случило нещо.

— Ще ви се обадя — обеща Валандер и се изправи.

— Какво ще стане сега?

— Полицията си има установена практика — отвърна Валандер.

Бяха излезли отвън на двора.

— Да остана да помогна в търсенето? — предложи Тюрен.

— По-добре не — отклони предложението Валандер. — Предпочитаме да го направим по нашия си начин.

Свен Тюрен не възрази. Качи се на цистерната си и демонстрирайки завидни шофьорски умения, обърна на малкото пространство пред къщата. Валандер изчака, докато цистерната се изгуби от поглед. После застана в края на нивите и се загледа към горичката, която се мержелееше в далечината. Гаргите продължаваха да вдигат врява. Валандер извади телефона от джоба си и позвъни в участъка. Поиска да говори с Мартинсон.

— Как върви? — попита Мартинсон.

— Ще се наложи да организираме издирване — отвърна Валандер. — Хансон има адреса. Искам да започнем колкото се може по-скоро. За начало пратете тук две полицейски кучета.

Валандер тъкмо щеше да приключи разговора, когато Мартинсон го задържа.

— Има още нещо — каза той. — Влязох в компютъра и погледнах дали имаме нещо за Холгер Ериксон. Просто рутинна проверка. Оказа се, че имаме.

Валандер притисна телефонната слушалка по-плътно към ухото си. Премести се и застана под едно дърво на завет от дъжда.

— Какво? — попита той.

— Преди около година подал сигнал, че в къщата му е влизано с взлом. Впрочем стопанството наистина ли се казва „Уединение“?

— Да — отвърна Валандер. — Продължавай.

— Заявлението му било регистрирано на деветнайсети октомври 1993-та. Със случая се е занимавал Сведберг. Естествено, когато го попитах, оказа се, че отдавна го е забравил.

— Какво е станало? — попита Валандер.

— Сигналът за взлом на Холгер Ериксон е бил малко странен — колебливо рече Мартинсон.

— Как така странен? — нетърпеливо попита Валандер.

— Нищо не било откраднато. Но бил сигурен, че някой е проникнал незаконно в къщата.

— Какво е станало после?

— Нищо. Случаят бил прекратен. Дори не сме изпратили човек на местопроизшествието, защото нищо не липсвало. Заявлението обаче е тук. И е било подадено от Холгер Ериксон.

— Звучи необичайно — съгласи се Валандер. — После ще се занимаем с това по-отблизо. Погрижи се полицейските кучета да дойдат колкото се може по-бързо.

Мартинсон се засмя по телефона.

— Нищо ли не ти прави впечатление в сигнала на Ериксон? — попита той.

— Какво?

— Това, че за втори път, само за няколко дни, говорим за взлом, при който нищо не е откраднато?

Валандер осъзна, че Мартинсон е прав. Нищо не беше откраднато и от цветарницата на „Вестра Валгатан“.

— С това се изчерпват всички прилики — отвърна Валандер.

— Собственикът на цветарницата също е изчезнал — възрази Мартинсон.

— Не — обори го Валандер. — Той е на екскурзия в Кения, не е изчезнал. Обаче, както изглежда, Холгер Ериксон липсва.

Валандер приключи разговора и пъхна телефона в джоба си. Загърна се по-плътно с якето. Върна се в гаража и продължи да търси. Не знаеше точно какво. Едва ли щеше да открие нещо съществено, преди да дойдат кучетата следотърсачи. После щяха да организират хайката и да започнат да разпитват съседите. След малко прекъсна работата си и влезе обратно в къщата. В кухнята изпи чаша вода. Щом отвори крана, от тръбите се чу клокочене. Още един знак, че никой не бе влизал от няколко дни. Докато пиеше, отново се загледа в гаргите в далечината. Остави чашата и пак излезе отвън. Валеше като из ведро. Гаргите грачеха. Изведнъж Валандер замръзна на място. Сети се за празния калъф от бинокъл, който висеше на стената вътре, точно до входната врата. Погледна гаргите. Непосредствено зад тях, на хълма, се издигаше кула. Стоеше, без да мърда, и се опитваше да разсъждава. Бавно закрачи по края на нивата. Калта лепнеше на буци по ботушите му. Откри, че през нивата минава пътека. Проследи я с поглед и видя, че води право до хълма с кулата. Разстоянието беше около двеста метра. Тръгна по пътеката. Там пръстта беше по-твърда и не му полепваше по ботушите. Гаргите се гмурваха надолу към нивата, изчезваха и после пак излитаха. Валандер предположи, че сигурно има някаква падинка или ров. Продължи да крачи. Кулата се виждаше все по-ясно. Вероятно я използват при лов на зайци или сърни. В подножието на кулата от отсрещната страна имаше малка горичка. Навярно тя също влизаше във владенията на Холгер Ериксон. После видя пред себе си рова. Изглежда, няколко груби дъски бяха паднали долу. Колкото повече приближаваше, толкова по-силна врява вдигаха птиците. Изведнъж всичките литнаха във въздуха и изчезнаха. Валандер продължи да върви, стигна до крайчеца на рова и надзърна долу.

Стреснат, отстъпи крачка назад. Усети, че му се повдига.

По-късно щеше да казва, че това е едно от най-ужасните неща, които е виждал. А през дългогодишната си полицейска служба бе виждал много неща, които би предпочел да си спести.

Отначало, докато стоеше там и капките дъжд се стичаха под дрехите му, не разбра в какво точно се взира. Пред очите му имаше нещо чуждо, недействително. Нещо, каквото до този момент никога не си бе представял.

Единственото сигурно нещо беше, че в рова има труп.

Внимателно се наведе и приклекна. Насили се да погледне. Ровът беше дълбок поне два метра. Няколко остри пръти бяха забити на дъното му. Върху прътите висеше човек. Окървавените им върхове, подобни на остриета на копия, бяха пробили тялото на няколко места. Човекът лежеше по очи, увиснал на прътите. Гаргите бяха нападнали тила му. Валандер се изправи. Усети, че краката му треперят. Отдалеч се чу звукът на приближаващи коли. Предположи, че пристигат първите полицейски кучета.

Отстъпи крачка назад. Прътите приличаха на бамбукови. Подобно на груби въдици, с остри като шило върхове. После разгледа дъските, нападали в рова. Тъй като пътеката продължаваше и от другата му страна, навярно бяха служели за мостче. Но как се бяха счупили? Бяха груби дъски, способни да издържат голямо натоварване. Освен това ровът не беше по-широк от два метра.

Чу кучешки лай откъм дворчето, обърна се и тръгна обратно. Призля му. Освен това изпита страх. Едно е да откриеш убит човек, а съвсем друго беше начинът, по който бе извършено убийството? Някой е забил заострени пръти в рова. Жертвата беше набучена като на шиш.

Поспря на пътеката да си поеме дъх.

В съзнанието му хаотично кръжаха образи от лятото. Нима пак се случваше същото? Нямаше ли граници за случващото се в тази държава? Кой би набучил един старец в ров на кол?

Продължи да върви. Двама полицаи с кучета го чакаха пред къщата. Ан-Брит Хьоглунд и Хансон също бяха там.

И двамата носеха дъждобрани с вдигнати качулки.

Когато стигна до края на пътеката и стъпи на настлания с калдъръм двор, по изражението му начаса разбраха, че нещо се беше случило.

Валандер избърса водата от лицето си и им каза как стоят нещата. Забеляза, че гласът му е несигурен. Обърна се и посочи към ятото гарги, които се бяха върнали веднага щом той излезе от рова.

— Лежи там долу — каза. — Мъртъв е. Убийство. Поискайте всички подкрепления.

Те очакваха да каже още нещо.

Ала той не го направи.

6

Мракът се спусна в четвъртък вечерта на двайсет и девети септември, а полицаите вече бяха опънали платно, което да пази от дъжда, където мъртвият Холгер Ериксон висеше набучен на девет яки бамбукови пръта. Изгребаха примесената с кръв кал, която се беше събрала на дъното на рова. Страховитата задача и упоритият дъжд превърнаха местопрестъплението в едно от най-мрачните и отвратителни места, на които Валандер и колегите му се бяха озовавали някога. Пръстта се напластяваше по обувките им, препъваха се в електрическите кабели, които се виеха из калта, и силната светлина на прожекторите придаваше сюрреалистично усещане. Отново бяха извикали Свен Тюрен, за да идентифицира мъжа, увиснал на коловете. Той беше Холгер Ериксон. Нямаше място за съмнения. Издирването на изчезналия приключи преди дори да е започнало. Тюрен показа необичайно самообладание, сякаш не осъзнаваше какво стои пред очите му. В продължение на няколко часа неспокойно снова зад полицейските заграждения, без да каже и дума, докато в един момент Валандер внезапно забеляза, че е изчезнал.

Докато беше долу в рова, Валандер се почувства като хванат в капан плъх, подгизнал до мозъка на костите си. По вида на най-близките си сътрудници съдеше, че вършат работата си с цената на огромни усилия и едва издържат. И Сведберг, и Хансон няколко пъти излизаха от рова, подгонени от силни пристъпи на гадене. Но Ан-Брит Хьоглунд, която искаше да прати у дома по-рано вечерта, изглеждаше странно невъзмутима. Лиса Холгершон долетя на място веднага щом Валандер откри тялото. Тя организира мъчното за работа местопроизшествие така, че да не се пречкат и препъват един в друг. По едно време някакъв полицейски стажант се подхлъзна в калта и падна в рова. Нарани ръката си на един от прътите, та се наложи лекарят, който тъкмо умуваше как ще освободят трупа, да промие и превърже раната му. Валандер случайно видя как момчето се подхлъзна и му проблесна как най-вероятно са се развили събитията, когато Ериксон е паднал и се е нанизал на коловете. Първото, което направиха с Нюберг — техния съдебен експерт, бе да огледа грубите дъски. Свен Тюрен потвърди, че те са били сложени над рова като мостче. Холгер Ериксон собственоръчно ги сложил там. Веднъж Тюрен го придружил до кулата на хълма. Валандер научи, че Холгер Ериксон е бил страстен любител на птиците. Кулата, която се извисяваше, не беше ловна, а наблюдателна. Бинокълът от празния калъф откриха да виси на шията на Ериксон. На Свен Нюберг не беше нужно много време, за да установи, че дъските са били прерязани с трион, така че да рухнат и под най-малкото натоварване. След тази информация Валандер с мъка се изкатери извън рова и се усамоти, за да помисли. Опита да си представи развоя на събитията, ала не успя. Едва когато Нюберг констатира, че бинокълът има нощно виждане, Валандер започна да се досеща как бе станало всичко. Същевременно беше му трудно да приеме своето собствено тълкование. Ако беше прав, пред себе си имаха местопрестъпление, подготвено и планирано с такава зловеща и брутална прецизност, че изглеждаше почти невероятно.

Късно вечерта започнаха работата по изваждане тялото на Ериксон от рова. Заедно с лекаря и Лиса Холгершон трябваше да вземат решение дали трябва да изровят прътите и да ги прережат с трион, или да изберат най-страховития вариант и да изтеглят тялото.

Спряха се на последното по съвет на Валандер. Той и колегите му имаха нужда да видят местопроизшествието точно такова, каквото е било преди Холгер Ериксон да стъпи на моста и да полети надолу към смъртта си. Валандер се почувства задължен да вземе участие в зловещата финална част, когато жертвата бе издърпана от коловете и тялото й откарано. Минаваше полунощ, когато привършиха; дъждът намаля, но не показваше признаци, че ще спре, и единственото, което се чуваше, бе един електрически генератор и звуците на обути в ботуши крака, които джапат из калта.

Настана миг на бездействие. Нищо не се случваше. Някой донесе кафе. Изнурени лица призрачно просветваха в бялата светлина. Валандер реши, че трябва да си събере мислите и да направи равносметка. Какво всъщност се беше случило? Как щяха да продължат? Вече бе станало среднощ и всички бяха изтощени. Бяха разстроени, подгизнали, прегладнели. Мартинсон бе долепил телефон към ухото си. Валандер се зачуди дали разговаря с вечно разтревожената си жена. Но когато приключи разговора и прибра телефона в джоба си, той ги осведоми, че някакъв дежурен метеоролог обещава дъждът да спре през нощта. В същия миг Валандер реши, че най-доброто, което биха могли да направят в този момент, е да изчакат да се съмне. Още не бяха тръгнали по петите на предполагаем убиец, все още търсеха следи, които да им дадат отправна точка. Водачите на полицейските кучета, които пристигнаха на мястото, за да издирват Холгер Ериксон, не откриха никакви следи. Валандер и Нюберг се качиха в кулата, но не успяха да открият следи, които да ги отведат по-нататък. Тъй като Лиса Холгершон все още беше там, Валандер се обърна към нея.

— Доникъде не стигаме така — каза той. — Предлагам да се съберем отново тук на разсъмване. Най-доброто, което можем да направим, е да си починем.

Никой не възрази. Всички искаха да се махнат от там. Всички, освен Свен Нюберг. Валандер знаеше, че той ще остане. Щеше да продължи работата си през нощта и още щеше да е там, като се върнат. Докато другите тръгваха към колите, паркирани в дворчето, Валандер се помая.

— Какво мислиш? — попита.

— Нищо не мисля — отвърна Свен Нюберг. — Освен че никога в живота си не съм виждал нещо, което да напомня на това.

Валандер кимна безмълвно. И той не се бе сблъсквал с подобно нещо.

Стояха до рова и се взираха надолу. Найлоновото покривало бе разгънато.

— Всъщност какво гледаме? — попита Валандер.

— Копие на азиатски капан за хищници — отвърна Нюберг. — Какъвто са използвали и по време на война.

Валандер кимна.

— Такъв як бамбук не расте в Швеция — продължи Нюберг. — Внасяме го като въдици и материал за вътрешно обзавеждане.

— Освен това в Сконе няма хищници — замислено отбеляза Валандер. — Нито пък се води война. Та какво е това пред очите ни?

— Нещо, което не се вписва — отвърна Нюберг. — Нещо, което не е наред. Нещо, което ме плаши.

Валандер внимателно го изгледа. Нюберг рядко бе толкова словоохотлив. Освен това да дава израз на личната си неохота и страх си беше направо необичайно.

— Недей да работиш прекалено дълго — рече на сбогуване.

Нюберг не отговори.

Валандер прескочи огражденията, кимна на полицаите, които щяха да охраняват местопрестъплението през нощта, и продължи напред към стопанството. Някъде по средата на пътеката Лиса Холгершон беше спряла, за да го изчака. В ръката си държеше фенерче.

— Там ни чакат журналисти — уточни тя. — Какво всъщност можем да им кажем?

— Няма много за казване — отвърна Валандер.

— Не можем дори да им дадем името на Холгер Ериксон — рече тя.

Валандер се замисли, преди да отговори.

— Мисля, че можем да го направим — проговори след това. — Да допуснем, че шофьорът на цистерна действително е наясно какво говори. И че Ериксон не е имал никакви роднини. Ако няма кого да уведомим за смъртта на жертвата, можем да оповестим нейното име. Това, току-виж, ни помогне.

Продължиха да вървят. Далече зад тях прожекторите разпръсваха призрачна светлина.

— Какво още можем да съобщим? — попита тя.

— Че е убийство — отвърна Валандер. — Поне това можем да твърдим със сигурност. Ала не разполагаме нито с мотив, нито със следи, които да водят към извършителя.

— Създаде ли си някакво мнение вече?

Валандер усети колко е уморен. Всяка мисъл, всяка дума, която трябваше да произнесе, му костваха невероятно усилие.

— Не съм видял нищо повече от това, което и ти — каза той. — Но всичко е било щателно планирано. Ериксон е влязъл право в капана, който е щракнал. От това без особени усилия можем да си извадим поне три извода.

Отново спряха. Дъждът сега беше намалял значително.

— Първо, можем да приемем, че онзи, който го е извършил, е познавал Ериксон или поне част от навиците му — започна Валандер. — Второ, че извършителят наистина е бил решен да отнеме живота му.

Той понечи да продължи хода си.

— Каза, че знаем три неща? — обади се Лиса.

Валандер се вгледа в бледото й лице на светлината от джобното фенерче. Смътно се запита как ли изглежда самият той. Дали дъждът тази нощ бе отмил слънчевия загар от Италия?

— Извършителят е искал не само да отнеме живота на Холгер Ериксон — каза той. — Искал е да му причини болка. Възможно е да е висял на онези пръти много дълго, преди смъртта да го избави. Нямало е кой да го чуе. Само гаргите. Съдебните медици скоро ще могат на ни кажат колко дълго се е мъчил.

Лиса Холгершон направи гримаса на отвращение.

— Какъв човек би направил нещо подобно? — попита тя, докато вървяха.

— Не знам — отвърна Валандер. — Знам само, че ми се повдига.

Когато стигнаха края на нивата, там ги очакваха двама премръзнали репортери и един фотограф. Валандер кимна. Познаваше всички отпреди. Погледна към Лиса Холгершон, която поклати глава. Валандер изложи случилото се възможно най-сбито. Когато понечиха да задават въпроси, вдигна възпиращо ръка. Журналистите изчезнаха.

— Ти си криминалист с добра репутация — каза Холгершон. — През лятото ми стана ясно какъв потенциал имаш. Няма полицейски окръг в Швеция, който не би те искал в редиците си.

Спряха при колата й. Валандер разбра, че думите й са искрени, но беше твърде уморен да ги вземе присърце.

— Планирай работата по свое усмотрение — продължи тя. — Кажи ми какво искаш и ще го уредя.

Валандер кимна.

— След няколко часа ще видим — каза той. — Точно сега и двамата имаме нужда да поспим.

Когато Валандер се прибра у дома на „Мариягатан“, часът беше почти два. Направи си няколко сандвича и ги изяде на масата в кухнята. След това се просна на леглото в спалнята. Нагласи будилника да звъни в пет.

В седем часа отново се събраха в сивата утринна светлина. Метеоролозите бяха познали. Дъждът бе спрял. За сметка на това духаше силен вятър и беше станало по-студено. Полицаите, дежурили през нощта заедно с Нюберг, бяха приспособили временни държачи, които пречеха найлоновото платнище, покриващо местопрестъплението, да не бъде отвяно. След това дъждът внезапно спря и Нюберг изпадна в пристъп на ярост към капризните богове на времето. Понеже не изглеждаше никак вероятно скоро отново да завали, събраха платнището. Сега Нюберг и останалите техници работеха долу в рова, изложени на пронизващия вятър.

Докато караше към имението на Ериксон, Валандер премисли как ще е най-добре да протече работата по разследването. Не знаеха нищо за Холгер Ериксон. Това, че е бил заможен, разбира се, би могло да бъде мотив. От самото начало обаче Валандер беше скептичен. Острите бамбукови пръти в рова говореха на друг език. Не можеше да го разгадае, не знаеше накъде сочи, но вече се тревожеше, че са изправени пред нещо, което нормален човек трудно би могъл да проумее.

Както обикновено, когато се чувстваше несигурен, започна да мисли за Рюдберг, старото ченге, което някога му беше наставник и без чиито познания вероятно щеше да стане един крайно посредствен инспектор. Колегата му почина от рак преди почти четири години. Валандер потръпна, осъзнавайки колко бързо лети времето. Запита се как би постъпил Рюдберг. Търпение, каза си. Рюдберг щеше да отиде направо към квинтесенцията на речта си за Берг. Би ми казал, че сега правилото да бъда търпелив, важи повече от всякога.

Превърнаха кухнята в къщата на Ериксон във временен Генерален щаб на разследването. Валандер се опита да очертае най-важните задачи и да се погрижи те да бъдат разпределени колкото се може по-ефективно.

В ранния сутрешен час, когато всички бяха пребледнели и с хлътнали от умора очи, Валандер се нагърби с невъзможната задача да направи обобщение на събитията до този момент.

Всъщност имаше да каже само едно: не разполагаха с нищо, от което да започнат.

— Знаем много малко — подзе той. — Шофьор на цистерна на име Свен Тюрен подава сигнал за човек, който подозира, че е изчезнал. Това се случи във вторник. Ако казаното от Тюрен ни послужи за отправна точка и предвид датата на стихотворението, можем да приемем, че убийството е станало малко след десет часа вечерта миналата сряда. Точно кога не можем да кажем. Във всеки случай не по-рано. Ще трябва да изчакаме и да видим какво ще кажат патолозите.

Направи пауза. Никой не зададе въпроси. Сведберг се изсекна. Очите му лъщяха. Валандер си помисли, че сигурно има температура и би трябвало да си бъде у дома в леглото. Същевременно също като него Сведберг бе наясно, че в момента са им необходими всички хора, с които разполагат.

— За Холгер Ериксон знаем много малко — продължи Валандер. — Бил е търговец на коли. Заможен, стар ерген, без деца. Един вид местен поет, който явно се е интересувал от птици.

— Всъщност знаем малко повече — прекъсна го Хансон. — Холгер Ериксон беше известна личност. Поне в този край и най-вече преди десет-двайсет години. Може да се каже, че си беше спечелил репутацията на гешефтар. Безцеремонен. Не понасяше профсъюзите. Натрупал беше цяло състояние. Името му бе намесвано в укриване на данъци и цял куп незаконни дейности. Но, ако правилно си спомням, никога не е бил осъждан.

— С други думи, искаш да кажеш, че вероятно е имал врагове — рече Валандер.

— В това можем да бъдем абсолютно сигурни. Ала това не значи, че са били готови да извършат убийство. Не и по начина, по който е извършено.

Валандер реши, че могат да обсъдят подострените пръти и срязаното мостче и по-късно. Искаше да поставя въпросите един по един. Най-вече за да може умът му да държи всички детайли в ред. Още нещо, което Рюдберг често му бе повтарял. Разследването на едно престъпление е като строителна площадка. Всичко трябва да се върши в правилната последователност, за да функционира.

— Да проучим живота на Холгер Ериксон е първото, с което трябва да се заемем — рече Валандер. — Но преди да си разпределим работата, бих искал да опитам да ви обрисувам каква според мен е била хронологията на престъплението.

Седяха около голямата кръгла маса в кухнята. В далечината, през прозорците, можеха да видят огражденията и бялото найлоново платнище, което плющеше на вятъра. Нюберг стоеше в калта и ръкомахаше подобно на облечено в жълто плашило. Валандер можеше ясно да си представи уморения му, раздразнен глас. Знаеше обаче, че Нюберг е способен и прецизен. Щом размахва ръце, то сигурно има основателна причина.

Валандер забеляза как вниманието му постепенно се изостря. Беше го преживявал толкова много пъти. Точно в този момент разследващият екип започва да следва дирята.

— Според мен нещата са се развили по следния начин — подзе Валандер, като внимаваше да говори бавно, и грижливо подбираше думите си. — Някъде след десет часа в сряда вечерта или може би рано сутринта в четвъртък Холгер Ериксон излиза от къщата. Не заключва вратата, защото възнамерява скоро да се прибере. Не е излизал извън пределите на имота си. Носи със себе си бинокъл. Нюберг установи, че уредът има приспособление за нощно виждане. Тръгва надолу по пътеката, която върви към рова, над който е поставил мостче. Вероятно се е бил запътил към кулата на хълмчето от другата страна на рова. Интересувал се е от птици. Точно сега, през септември и октомври, прелетните птици се отправят на юг. Не съм много наясно как става това и в какъв ред отлитат, но съм чувал, че големите ята летят и намират пътя си нощем. Това би могло да обясни бинокъла и късния час. Е, освен ако не се е случило рано сутринта де. Стъпил е на мостчето, което моментално се е счупило на две, защото дъските предварително са били срязани почти до края. Полетял е право надолу в рова, по очи, и се е нанизал на прътите. Там намира смъртта си. И да е викал за помощ, никой не го е чул. Къщата, както вече сте забелязали, е разположена много усамотено. Стопанството неслучайно е кръстено „Уединение“.

Преди да продължи, си наля кафе от един от термосите на ведомството.

— Ето така според мен са се развили нещата — допълни. — В заключение пред нас възникват доста повече въпроси, отколкото отговори. Ала именно оттук трябва да започнем. Изправени сме пред едно добре планирано убийство. Брутално и жестоко. Налице нямаме никакъв явен или дори предполагаем мотив. Не разполагаме и с улики, които да ни дадат отправна точка.

Всички мълчаха. Валандер обходи масата с поглед.

Най-накрая Ан-Брит Хьоглунд наруши мълчанието.

— Има още едно нещо, което е важно. Който и да го е извършил, не е имал никакво намерение да прикрие деянието си.

Валандер кимна. Възнамерявал бе да насочи вниманието им точно към това.

— Смятам, че тук става дума за нещо повече — каза той. — Капанът за животни би могъл да се тълкува и като акт на преднамерена и демонстративна жестокост.

— Още един луд ли ще трябва да търсим? — попита Сведберг.

Всички около масата знаеха какво има предвид. Спомените от изминалото лято все още бяха прекалено ясни.

— Не можем да пренебрегнем тази възможност — рече Валандер. — Изобщо нищо не можем да пренебрегнем.

— Прилича на капан за вълци — уточни Хансон. — Или нещо, което си гледал в някой стар военен филм, където действието се развива в Азия. Странна комбинацията: вълчи капан и любител на птици.

— Или търговец на коли — вметна Мартинсон, който до този момент бе мълчал.

— Или поет — предположи Ан-Брит Хьоглунд. — Имаме богат избор.

Часът стана седем и половина. Срещата приключи. Засега щяха да използват кухнята на Холгер Ериксон, когато бе нужно да се събират. Сведберг тръгна, за да поговори надълго и нашироко със Свен Тюрен и момичето от компанията за топливо, което беше приело поръчката на Ериксон.

Ан-Брит щеше да се погрижи да установят връзка с всички съседи в околността и да ги разпитат. Валандер си спомни за писмата в пощенската кутия и й поръча да поговори със селския пощальон. Хансон щеше да претърси къщата заедно с няколко техници от екипа на Нюберг, докато Лиса Холгершон и Мартинсон щяха заедно да организират всички останали задачи.

Колелото на разследването започна да се върти.

Валандер си облече якето и тръпна през виелицата към рова, където найлоновото платнище плющеше. Разпокъсани облаци се гонеха по небето. Вятърът го накара да свие рамене. Внезапно чу в далечината крясъците на гъски, отлитащи на юг. Спря и вдигна очи към небесата. Мина известно време, докато съзре птиците. Беше малко ято, което летеше на югозапад, горе във висините, досами облаците. Предположи, че както всички останали птици, прелитащи над Сконе, и тези щяха да напуснат страната при нос Фалстербу.

Валандер се умисли, загледан в птиците. Мислеше си за стихотворението, което стоеше на писалището. Отново закрачи. Усети как през цялото време тревогата му нараства.

Имаше нещо в този брутален акт, което го разтърси. Може би е било изблик на сляпа омраза или лудост. Убийството също така бе извършено пресметливо и хладнокръвно. Не можеше да определи кое го плаши повече.

Когато Валандер стигна до рова, Нюберг и техниците вече започваха да издърпват окървавените пръти от калта. Всеки кол увиваха в найлон и товареха в чакаща кола. По лицето на Нюберг имаше петна от кал, а той самият се движеше с резки и нервни движения долу в рова.

Валандер имаше усещането, че гледа в зейнал гроб.

— Как върви? — попита той, като се опита да звучи окуражително.

Нюберг смотолеви нещо нечленоразделно. Валандер реши засега да не го пита нищо. Нюберг бе раздразнителен и избухлив, винаги бе готов да започне кавга с някого. Общоприетото мнение в участъка на Юстад беше, че нито за миг не би се поколебал да се разкрещи на директора на шведската полиция, ако намери и най-малкия повод за това.

Полицията бе стъкмила временен мост над рова. Валандер го прекоси и тръгна към другия склон на хълма. Бурният вятър дърпаше якето му. Загледа се в близо триметровата кула. Беше построена от същия материал, който Ериксон бе използвал за мостчето си. Дървена стълба бе поставена под ъгъл спрямо кулата. Валандер се изкачи по нея. Платформата беше не по-голяма от един квадратен метър. Вятърът шибаше лицето му. Макар да се намираше само три метра над хълма, целият пейзаж се преобрази. Зърна Нюберг долу в рова. В далечината видя сградата на стопанството на Ериксон. Приклекна и започна да оглежда платформата. Изведнъж съжали, задето се е качил на кулата, преди Нюберг да е привършил със събирането на улики, и бързо слезе долу. Опита да застане така, че кулата да му пази завет. Беше много уморен. Но нещо силно го безпокоеше. Опита се да назове усещането. Униние? Толкова кратко бе траяла радостта. Пътуването до Италия. Решението, което бе взел, да се сдобие с къща, защо не и с куче. И Байба, която скоро щеше да дойде.

А ето че сега един старец лежи набучен на колове в ров и светът отново започна да се изплъзва изпод краката му.

Зачуди се колко още ще му стигнат силите.

Насили се да отпъди мрачните мисли. Трябваше колкото се може по-бързо да открият онзи, който бе спретнал този зловещ мъртвешки капан за Холгер Ериксон. Валандер внимателно се приплъзна надолу по склона на хълма. В далечината видя Мартинсон да се задава по пътеката. Както обикновено бързаше. Валандер тръгна да го пресрещне. Все още беше изпълнен със съмнения и несигурност. Как да подхване разследването? Търсеше отправната точка, но сякаш не успяваше да намери такава.

После по изражението на Мартинсон позна, че се е случило нещо.

— Какво има? — попита.

— Трябва да се обадиш по телефона на някаква си Ваня Андершон.

Валандер трябваше да потършува в паметта си, преди да си спомни. Цветарницата на „Вестра Валгатан“.

— Ще трябва да почака — ядоса се той. — По дяволите, сега нямаме време за това!

— Не съм толкова убеден — рече Мартинсон и изглеждаше почти засегнат, че се налага да му противоречи.

— Защо?

— Изглежда, че собственикът на цветарницата изобщо не е заминал за Найроби. Йоста Рюнфелд.

Валандер все още не разбираше за какво говори Мартинсон.

— Явно жената се е обадила в туристическата агенция да попита кога точно се връща той. Тогава разбрала.

— Какво е разбрала?

— Че Йоста Рюнфелд изобщо не е отишъл на „Каструп“. Изобщо не е заминал за Африка. Въпреки че бил платил и получил билета си.

Валандер втренчено гледаше Мартинсон.

— Това означава, че имаме още един изчезнал — каза Мартинсон неуверено.

Валандер не отговори.

Вече бе девет часът сутринта, петък, трийсети септември.

7

Изминаха два часа, преди Валандер да осъзнае, че Мартинсон е прав. На път за Юстад, след като реши лично да посети Ваня Андершон, си спомни нещо, което някой каза по-рано: че двата случая си приличат и по още нещо. Преди година Холгер Ериксон е подал сигнал за взлом до полицията в Юстад, при който нищо не е било откраднато. А в цветарницата на Йоста Рюнфелд също е имало взлом, при който пак нищо не е изчезнало. Докато караше, Валандер почувства как у него нараства усещането за страх. Убийството на Холгер Ериксон им беше предостатъчно. Не им трябваше още един безследно изчезнал. Още по-малко, ако има връзка със случая Ериксон. Не им трябваше още един ров с подострени колове. Валандер караше прекалено бързо, все едно се опитваше да остави съмнението зад себе си — мисълта, че отново се е устремил към нов кошмар. От време на време рязко натискаше спирачката, сякаш даваше на колата, вместо на себе си, заповед да се успокои и да започне да разсъждава разумно. Всъщност с какви доказателства разполагаха, че Йоста Рюнфелд наистина е изчезнал? Възможно бе да има разумно обяснение. Случилото се с Ериксон беше толкова невероятно, че едва ли щеше да се повтори отново. Поне не в Сконе и определено не в Юстад. Трябваше да има обяснение и Ваня Андершон щеше да му го даде.

Валандер не успя да убеди самия себе си. Преди да отиде в цветарницата на „Вестра Валгатан“, спря в участъка. Откри Ан-Брит Хьоглунд в коридора и я замъкна в столовата, където няколко умърлушени пътни полицаи седяха полузадрямали над обяда си. Наляха си кафе и седнаха на една маса. Валандер й разказа за телефонното обаждане, което бе приел Мартинсон, и реакцията й бе същата като неговата. Недоверие. Сигурно бе чисто съвпадение. Валандер помоли Ан-Брит Хьоглунд да намери копие от сигнала за взлом, който Холгер Ериксон бе подал миналата година. Също така искаше да провери дали съществува някаква друга връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд. Ако има, човек лесно би могъл да я намери в компютрите. Знаеше, че тя си има достатъчно друга работа. Но беше важно това да се свърши незабавно. Да разтребят, преди да са дошли гостите. Сам усети колко несполучлива е метафората. Въобще не разбра откъде му хрумна. Тя го гледаше въпросително, в очакване на продължение. Такова обаче не последва.

— Ще трябва да се поозорим — каза само. — Колкото по-малко ресурси използваме, за да установим дали съществува връзка, толкова по-добре.

Нямаше повече време и понечи да стане от масата. Ала въпросът й го спря.

— Кой ли може да го е извършил? — попита.

Валандер се отпусна отново на стола. Пред очите му изникнаха окървавените колове. Непоносима гледка.

— Не знам — отвърна. — Убийството е толкова садистично и зловещо, че ми е трудно да си представя нормални мотиви. Ако изобщо можем да говорим за такива, когато е отнет човешки живот.

— Има — отсече тя. — И на двама ни се е случвало да изпаднем в такава силна ярост, че да си представим някого мъртъв. У някои хора обаче нормалните задръжки не съществуват. Затова убиват.

— Това, което ме плаши, е колко добре е било планирано всичко — продължи Валандер. — Този, който го е извършил, не е бързал. Освен това е познавал навиците на Холгер Ериксон в най-малки подробности. Вероятно го е проучил.

— Може би тъкмо оттам ще разплетем чорапа — обясни тя. — Ериксон, изглежда, не е имал близки приятели. А който го е убил, трябва да се е намирал близо до него. По някакъв начин. Трябва поне да е бил при рова. Прерязал е дъските. Сигурно е отишъл дотам и после си е тръгнал. Може би някой го е видял. Или пък кола, която е изглеждала не на място сред нивята. Местните държат под око това, което се случва. Хората от село са като животните в гората. Те ни наблюдават. Ние обаче не ги забелязваме.

Валандер разсеяно кимна. Не слушаше толкова съсредоточено, колкото би трябвало.

— Ще трябва да го обсъдим по-късно — каза той. — Сега отивам до цветарницата.

— Аз ще видя какво мога да открия — отвърна тя.

Разделиха се на вратата на столовата. На излизане от участъка Ебба го повика и му каза, че баща му се е обаждал.

— По-късно — отвърна Валандер отбранително. — Не сега.

— Ужасно е това, дето се е случило — отбеляза Ебба. Валандер си помисли, че му изказва съболезнования за някаква загуба, която е претърпял.

— Някога си купих кола от него — додаде тя. — „Волво 444“.

Измина миг, преди да разбере, че тя има предвид Холгер Ериксон.

— Ти можеш ли да караш кола? — изненада се той. — Дори не знаех, че имаш шофьорска книжка.

— Карам без нито едно нарушение от трийсет и девет години — отвърна Ебба. — А „Волво“-то още го карам.

Валандер осъзна, че през всички тези години от време на време бе виждал едно черно, отлично поддържано „Волво“ на служебния паркинг на полицията и никога не се бе замислял на кого принадлежи.

— Надявам се, че си сключила добра сделка — рече той.

— Холгер Ериксон сключи добра сделка — отсече тя. — Платих твърде висока цена за колата. Но понеже през всичките тези години съм полагала грижи за нея, в края на краищата аз спечелих най-много. Понастоящем колата минава за ретро автомобил.

— Трябва да тръгвам — рече Валандер. — Но някой път непременно ще ме повозиш.

— Не забравяй да се обадиш на баща си — подсети го тя.

Валандер спря насред крачка и се замисли. После реши.

— Обади му се — помоли той Ебба. — Направи ми тази услуга. Обясни му с какво се занимавам и му кажи, че ще му се обадя веднага щом мога. Предполагам, не е било нещо спешно?

— Искаше да поговорите за Италия — обясни тя.

Валандер кимна.

— Ще поговорим за Италия — каза той. — Обаче не точно сега. Предай му съобщението.

Валандер отиде направо на „Вестра Валгатан“. Паркира припряно, като наполовина качи колата на тесния тротоар, и влезе в магазина. Вътре имаше няколко клиенти. Направи знак на Ваня Андершон, че може да почака. След десетина минути магазинът се опразни. Ваня Андершон написа с печатни букви една бележка, залепи я с тиксо на стъклото на външната врата и заключи. Влязоха във възтясна канцеларийка в дъното на магазина. Ароматът на цветя бе толкова силен, че на Валандер му се зави свят. Както обикновено нямаше на какво да пише, затова придърпа към себе си купчина картички за цветя и започна да си води бележки на гърба им. На стената висеше часовник. Беше единайсет без пет.

— Нека да започнем отначало — предложи Валандер. — Обадили сте се в туристическата агенция. Защо?

Личеше, че е объркана и обезпокоена. На масата лежеше „Юстадс Алеханда“, разтворен на двойна страница със статия за убийството на Холгер Ериксон. Поне не знае, помисли си Валандер, че съм тук, с надеждата, че няма да открия връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд.

— Йоста беше написал на една бележка кога се връща — започна тя. — Трябва да съм я забутала някъде. Колкото и да я търсех, не можех да я открия. Тогава се обадих на туристическата агенция. Казаха ми, че е трябвало да замине на двайсет и трети, но изобщо не се появил на „Каструп“.

— Как се казва агенцията?

— „Спесиалресор“. Намира се в Малмьо.

— С кого разговаряхте?

— Името й беше Анита Лагергрен.

Валандер записа.

— Кога се обадихте?

Тя му даде точния час.

— Какво още ви каза Анита Лагергрен?

— Йоста изобщо не бил заминал. Изобщо не се появил да се чекира на „Каструп“. Позвънили на телефонния номер, който им бил оставил, но никой не отговорил. Наложило се самолетът да излети без него.

— И след това не са предприели нищо повече?

— Лагергрен каза, че били изпратили писмо, в което уведомявали Йоста, че не може да очаква да му възстановят част от пътните разноски.

Валандер забеляза, че тя понечи да каже още нещо, но се възпря.

— Щяхте да кажете нещо — подкани я любезно.

— Екскурзията е била много скъпа — каза тя. — Анита Лагергрен спомена цената.

— Колко е струвала?

— Почти трийсет хиляди крони. За четиринайсет дни.

Валандер трябваше да се съгласи. Екскурзията наистина беше много скъпа. На него самия никога не би му хрумнало да отиде на такава скъпа екскурзия. Двамата с баща му бяха похарчили около една трета от тази сума през седмицата, прекарана в Рим.

— Не разбирам — внезапно възкликна тя. — Йоста никога не би постъпил така.

— От колко време работите за него?

— Почти единайсет години.

— И сте доволна?

— Йоста е мил. Наистина обича цветята. Не само орхидеите.

— Ще се върнем към тях после. Как бихте го описали?

Тя се замисли.

— Мил и любезен — отвърна. — Малко особен. Саможивец.

Валандер с неохота си помисли, че това описание вероятно би могло да се отнася и за Холгер Ериксон. Като изключим слуховете, че той едва ли е бил мил човек.

— Не е ли бил женен?

— Вдовец е.

— Има ли деца?

— Две. Задомени са и си имат свои деца. Не живеят в Сконе.

— На колко години е Йоста Рюнфелд?

— На четирийсет и девет.

Валандер се взря в бележките си.

— Вдовец — рече той. — В такъв случай съпругата му трябва да е починала много млада. Злополука ли е било?

— Не знам точно. Той никога не говореше за това. Мисля, че се е удавила.

Валандер реши да спре с въпросите. Много скоро отново ще говорят за всичко в подробности. Ако се окаже необходимо. Най-малко от всичко искаше да е така.

Валандер остави химикалката на масата. Ароматът на цветя бе много силен.

— Сигурно сте си мислили — подзе той. — Сигурно сте се чудили за две неща през последните часове. От една страна, защо не е заминал за Африка. От друга, къде се намира, ако не в Найроби.

Тя кимна. Валандер изведнъж забеляза, че очите й са се насълзили.

— Трябва да се е случило нещо — рече тя. — Веднага щом говорих с туристическата агенция, отидох в апартамента му. Той е на две крачки от тук. Имам ключ от там, за да поливам цветята. Откакто мислех, че е заминал, съм ходила там два пъти. Оставях пощата на масата. Сега пак отидох дотам. Него го нямаше. Нито пък се е връщал.

— Откъде знаете?

— Щях да забележа.

— Какво мислите, че се е случило?

— Не знам. Той с радост очакваше това пътуване. През зимата щеше да завърши своята книга за орхидеите.

Валандер усети, че собствената му тревога става все по-силна. В главата му прозвуча предупредителен сигнал. Разпознаваше вътрешната си тиха аларма, щом се включеше.

Събра картичките за цветя, на които си бе водил бележки.

— Налага се да видя апартамента му — рече. — А вие трябва отново да отворите магазина. Смятам, че всичко си има естествено обяснение.

Тя потърси потвърждение в очите му, че действително мисли това, което казва. Но Валандер съзнаваше, че няма да открие такова.

Получи ключовете от апартамента. Намираше се на същата улица, една пресечка по-близо до центъра.

— Ще ви ги върна, щом свърша — каза той.

Когато излезе на улицата, една възрастна двойка с голяма трудност се промуши покрай лошо паркирания му автомобил. Погледнаха го умоляващо. Той се престори, че нищо не е забелязал, и просто ги подмина.

Апартаментът се намираше на втория етаж на сграда, строена в началото на века. Имаше асансьор, но Валандер предпочете стълбите. Преди няколко години се бе колебал, дали да не замени жилището си за апартамент в подобна кооперация. Сега вече не можеше да разбере как му е хрумнало подобно нещо. Ако сменеше „Мариягатан“, то трябваше да е за къща с градина. Където да живеят с Байба. Може би и едно куче. Отключи и влезе в апартамента. Замисли се колко ли пъти бе навлизал в чужда територия, каквато представляваха домовете на непознати хора. Долепи се до вратата и остана неподвижен. Всеки апартамент си имаше свой характер. С течение на годините бе отренирал навика си да се вслушва в следите, които обитателите бяха оставили. Бавно обиколи апартамента. Това бе първата стъпка, често най-важната. Първото впечатление, към което после щеше да се връща. Тук живее мъж на име Йоста Рюнфелд, който рано една сутрин не се е появил там, където е трябвало, на летище „Каструп“. Валандер си припомни казаното от Ваня Андершон. За радостта на Йоста Рюнфелд от пътуването. Сега вече доста се разтревожи.

След като обиколи четирите стаи и кухнята, Валандер спря в центъра на всекидневната. Апартаментът беше просторен и светъл. У него остана смътното усещане, че е обзаведен някак безразлично. Единствената стая, която имаше собствен облик, беше кабинетът. Там цареше уютен хаос. Книги, листа, литографии на цветя, географски карти. Претрупано бюро. Изключен компютър. Няколко фотографии на перваза на прозореца. Деца и внуци. Снимка на Йоста Рюнфелд сред азиатски пейзаж, обграден от гигантски орхидеи. На гърба й с мастило пишеше, че е правена в Бирма през 1972-ра. Йоста Рюнфелд се усмихваше на неизвестния фотограф. Приятелска усмивка на загорял от слънцето мъж. Цветовете бяха избледнели, но не и усмивката на Йоста Рюнфелд. Валандер върна снимката на мястото й и се загледа в картата на света, окачена на стената. С известно усилие откри къде се намира Бирма. После седна на стола зад бюрото. Йоста Рюнфелд е щял да замине на пътешествие. Само че изобщо не отпътувал. Поне не и за Найроби, с чартърния полет на „Спесиалресор“. Полицаят стана от стола и отиде в спалнята. Леглото бе оправено за лягане. Тясно единично легло. На нощната масичка имаше купчина книги. Валандер разгледа заглавията им. Книги за цветя. Единствената, която се различаваше, бе една книга за международния валутен пазар. Постави я обратно. Търсеше друго. Наведе се и погледна под леглото. Нищо. Отвори вратите на гардероба. На горния рафт лежаха два куфара. Повдигна се на пръсти и ги свали. И двата бяха празни. Отиде до кухнята да донесе стол. Погледна на най-горния рафт. И намери онова, което търсеше. В апартамент, където живее сам мъж, почти винаги има прахоляк. Жилището на Йоста Рюнфелд не правеше изключение. Ивицата прах беше ясна. Там бе стоял още един куфар. Понеже другите два, които вече свали, бяха стари, а единият и с повредена ключалка, Валандер предположи, че Рюнфелд е използвал третия куфар. Ако въобще беше заминал. Куфарът можеше да е някъде из апартамента. Закачи якето си на облегалката на стола и започна да претърсва всичко шкафове и ъгли, където би могло да се намира куфар. Не намери нищо. Върна се в кабинета. Ако Йоста Рюнфелд бе заминал, то трябва да е взел паспорта със себе си. Претърси всички чекмеджета на бюрото, които не бяха заключени. В едно от тях намери стар хербарий. Валандер го разтвори. Йоста Рюнфелд, 1955 Още през ученическите си години е хербаризирал цветя. Загледа се в една четирийсетгодишна метличина. Синият цвят все още се бе запазил, подобно на избледнял спомен. Самият Валандер никога не бе хербаризирал растения. Продължи търсенето. От паспорта нямаше и следа. Смръщи чело. Липсва куфар. Както и паспортът. Не намери никакви билети. Излезе от кабинета и седна в едно кресло във всекидневната. Да смени стола понякога му помагаше да формулира мислите си. Много неща говореха, че Йоста Рюнфелд действително е напуснал апартамента си. Заедно с паспорта, билетите и стегнат куфар.

Остави мислите си да блуждаят. Дали не му се е случило нещо по пътя за Копенхаген? Възможно ли е да е паднал във водата от някой ферибот? В такъв случай куфарът би останал. Извади една от картичките за цветя, които бяха в джоба му. На една от тях беше записал телефонния номер в цветарницата. Отиде в кухнята и се обади. През прозореца виждаше високата силажна сграда в пристанището на Юстад. В далечината един от фериботите, които пътуваха до Полша, напускаше пристанището покрай каменния вълнолом. Ваня Андершон вдигна отсреща.

— Още съм в апартамента — рече той. — Имам два въпроса. Той спомена ли как ще пътува до Копенхаген?

Тя отговори бързо и уверено.

— Той винаги пътуваше през Лимхамн и Драгьор.

Е, поне това се знае.

— Имам още един въпрос — продължи. — Знаете ли колко куфара е имал?

— Не — отговори тя. — Как бих могла да знам?

Валандер разбра, че трябва да зададе въпроса по друг начин.

— Как изглеждаше куфарът му? — почуди се той. — Може би все някога сте го виждали?

— Рядко носеше много багаж — отвърна тя. — Владееше изкуството да пътува. Имаше чанта с дръжка за през рамото и по-голям куфар с колелца.

— Какъв беше на цвят? — попита Валандер.

— Черен.

— Сигурна ли сте?

— Да — потвърди тя, — сигурна съм. — Няколко пъти съм го посрещала от пътуванията му. На железопътната гара или на „Стуруп“. Йоста не изхвърляше нищо нахалост. Ако му се е наложило да си купи нов куфар, щях да знам. Със сигурност щеше да се оплаче колко е скъп. Понякога може да е много стиснат.

Но екскурзията до Найроби е струвала трийсет хиляди крони, помисли си Валандер. И тези пари са били хвърлени на вятъра. Което едва ли е станало доброволно.

Усети как неохотата му нараства. Приключи разговора и каза, че ще върне ключовете в магазина до половин час.

Едва когато остави слушалката, осъзна, че тя вероятно затваря цветарницата по обед. Премисли казаното от нея. Черен куфар. Двата, които намери в гардероба на спалнята, бяха сиви. Не видя и чанта с дръжка за носене през рамо. Освен това вече му беше известно, че пътешествията на Йоста Рюнфелд са започвали през Лимхамн. Застана до прозореца и се загледа над покривите на къщите, фериботът за Полша вече не се виждаше.

Нещо не е наред, помисли си. Йоста Рюнфелд не е изчезнал по своя воля. Може да е станала злополука. Но и това не е сигурно.

Веднага можеше да получи отговор на един от най-важните въпроси, затова позвъни на служба „Справки“ и взе номера на фериботната компания, която обслужва линията между Лимхамн и Драгьор. Късметът му проработи, веднага успя да открие служителя, който отговаряше за забравените вещи, събирани от фериботите. Мъжът говореше датски. Валандер обясни кой е и попита за черен куфар. Посочи датата. После зачака. Изминаха няколко минути, преди датчанинът, който се бе представил като Могенсен, да се обади отново.

— Нищо — съобщи той.

Валандер за момент се замисли. После заговори направо.

— Случва ли се от фериботите ви да изчезват хора? Да паднат през борда?

— Много рядко — отвърна Могенсен. На Валандер му се стори, че е съвсем убеден.

— Обаче се случва?

— Случва се при всеки корабен транспорт — каза Могенсен. — Хората се самоубиват. Напиват се. Някои са луди и искат да ходят по перилата. Но се случва много рядко.

— Разполагате ли със статистика за това дали тези, които падат през борда, биват намерени? Било то удавени или живи?

— Със статистика не разполагам — отвърна Могенсен. — Тези неща обаче се разчуват. Повечето биват изхвърлени на брега. Мъртви. Някой засядат в рибарски мрежи. Малцина се тези, които изчезват без следа.

Валандер нямаше повече въпроси. Благодари за съдействието и затвори.

Не знаеше нищо със сигурност, но вече бе убеден в едно. Йоста Рюнфелд не е заминал за Копенхаген. Стегнал си е куфара, взел е паспорта и билета и е напуснал апартамента.

А после беше изчезнал.

Валандер се сети за локвичката кръв в цветарницата. Какво означаваше тя? Дали не бяха разсъждавали напълно погрешно? Можеше да се окаже, че взломът изобщо не е бил случаен.

Обиколи апартамента. Опитваше се да проумее. Наближаваше дванайсет и четвърт. Телефонът в кухнята зазвъня. Първият сигнал го накара да се сепне. После се втурна да вдигне. Хансон се обаждаше от местопрестъплението.

— Чух от Мартинсон, че Рюнфелд е изчезнал — рече той. — Как върви?

— Във всеки случай не е тук — отвърна Валандер.

— Имаш ли някакви идеи?

— Не. Според мен е възнамерявал да замине. Междувременно обаче се е случило нещо.

— Смяташ ли, че има връзка? С Холгер Ериксон?

Валандер се замисли. Какво всъщност смяташе?

Не знаеше. Това и отговори.

— Не можем да изключим тази възможност — просто каза. — Нищо не можем да изключим.

После смени темата и попита дали нещо се е случило. От Хансон нямаше новини. Когато разговорът приключи, Валандер още веднъж бавно обходи апартамента. Не му даваше мира усещането, че там има нещо, което би трябвало да забележи. Най-накрая се предаде. Прегледа пощата в антрето. Там беше писмото от туристическата агенция. Сметка за ток. Беше пристигнала и пратка от фирма за каталожна търговия по пощата от Бурос. Пратката можеше да бъде освободена срещу авансово плащане по пощата. Валандер пъхна известието в джоба си.

Когато дойде с ключовете в магазина, Ваня Андершон го очакваше. Помоли я да се обади, ако се сети за нещо, което сметне, че е важно.

После потегли с колата към участъка. Остави известието на Ебба и я помоли да се погрижи да вземе пакета.

В един часа затвори вратата на кабинета си.

Беше гладен.

Безпокойството му ставаше все по-силно. Познаваше това чувство. Знаеше какво означава.

Съмняваше се, че някога ще открият Йоста Рюнфелд жив.

8

В полунощ Юлва Бринк най-сетне седна, за да изпие чаша кафе. Тя беше една от двете акушерки, които дежуреха през нощта на трийсети септември срещу първи октомври в Родилното отделение на Юстад. Колежката й Лена Сьодерстрьом се намираше в една от стаите при родилка, която току-що бе получила контракции. Засега нощта бе изтощителна, без драматични ситуации, но с постоянен поток от задачи, които трябва да бъдат свършени.

Нямаха достатъчно персонал. Две акушерки и две сестри сами трябваше да се справят с цялата нощна смяна. В краен случай можеха да повикат лекар-акушер, ако възникнеха кръвоизливи или други сериозни усложнения. Преди беше дори по-зле, помисли си Юлва Бринк, докато седеше на дивана в чашата кафе в ръка. Преди няколко години тя беше единствена акушерка през дългите нощи. Стигна се до напрегнати ситуации, в които й бе невъзможно да присъства на две места едновременно. Именно това вразуми ръководството на болницата и успяха да прокарат искането си нощната смяна да се поема най-малко от две акушерки.

Седеше в служебната стая, която се намираше по средата на голямото отделение. Благодарение на стъклените стени можеше да види какво се случва извън помещението. Денем по коридорите се движи непрестанен поток от хора. Ала сега, през нощта, всичко бе различно. Харесваше й да работи нощем. Много от колежките й предпочитаха да го избегнат. Имаха семейства, не можеха да си доспят през деня. Децата на Юлва Бринк бяха пораснали, а съпругът й бе главен механик на петролен танкер, изпълняващ чартърни курсове между пристанища в Близкия изток и Азия, и затова нямаше нищо против нощните смени. Да работи, докато другите спят, й действаше успокояващо.

С наслада отпи от кафето и си взе парче кейк от подноса на масата. Една от медицинските сестри влезе и седна, веднага след нея влезе и другата. В един ъгъл тихо жужеше радио. Заприказваха се за есента, за неспирния дъжд. Майката на една от сестрите можела да предрича времето и казала, че зимата ще е дълга и студена. Юлва Бринк се замисли за случаите, когато цял Сконе е бил затрупан от сняг. Не се случваше често. Но когато се случеше, за родилките, които не могат да стигнат до болницата, бе ужасяващо. Сети се как веднъж бе седяла премръзнала в един леденостуден трактор, който си проправяше път през снежната виелица и преспите до една изолирана ферма на север от града. Жената имаше силен кръвоизлив. Това беше единственият случай в дългогодишната й работа като акушерка, когато не на шега се изплаши, че може да изтърве родилка. А това беше нещо недопустимо. Швеция бе държава, където жените чисто и просто не умират при раждане.

Но все пак още беше есен. Времето на офиката. На Юлва Бринк, която бе израснала в Северна Швеция, понякога й липсваха меланхоличните гори в Норланд. Не успя да свикне с пейзажа на Сконе, където ветровете имаха върховното господство. Мъжът й обаче беше по-настоятелният от двамата. Беше роден в Трелеборг и не можеше да си представи да живее другаде, освен в Сконе. Поне в редките случаи, когато имаше време да си е у дома.

Лена Сьодерстрьом влезе в стаята и прекъсна размишленията й. Тя беше малко над трийсетте. Би могла да ми е дъщеря, каза си Юлва. Аз съм точно два пъти по-стара. На шейсет и две години.

— Май няма да роди по-рано от утре сутрин — каза Лена Сьодерстрьом. — Дотогава ще сме си отишли у дома.

— Тази нощ ще е спокойно — обади се Юлва. — Подремни, ако си уморена.

Нощите можеха да бъдат дълги. Да подремнеш петнайсет минути или половин час може да е от полза. Непреодолимата умора изчезва. Обаче Юлва никога не спеше. След като навърши петдесет и пет, забеляза, че потребността й от сън постепенно намалява. Казваше си, че това е напомняне колко кратък и преходен е животът. Тоест, че не бива де бъде проспиван.

Една медицинска сестра се мярна отвън в коридора. Лена Сьодерстрьом пиеше чай. Двете сестри бяха свели глави над една кръстословица. Часът беше дванайсет и деветнайсет. Вече е октомври, помисли си Юлва. Есента напредва, скоро ще дойде и зимата. През декември Хари ще е в отпуска. Един месец. Тогава ще направим ремонт на кухнята. Не че има нужда, но за да има той с какво да се занимава. Отпуската не е любимото време на Хари. Не го свърта. От една стая се позвъни. Някоя от сестрите стана и отиде. След няколко минути се върна.

— Мария от трета стая я боли главата — каза тя и седна отново при кръстословицата. Юлва пиеше кафето си. Внезапно осъзна, че я притеснява нещо, без да знае точно какво. Изведнъж се сети.

Сестрата, която премина отвън в коридора.

Нещо не беше в наред. Та нали всички дежурни в отделението се бяха събрали в служебната стая? Звънецът към Спешното отделение също не бе звънял.

Поклати глава на щуротиите си. Сигурно й се беше привидяло.

И в същото време знаеше, че не е така. Медицинска сестра, която не би трябвало да е в отделението, беше преминала по коридора.

— Кой мина по коридора? — бавно попита тя.

Другите я изгледаха недоумяващо.

— Как така? — учуди се Лена Сьодерстрьом.

— Една медицинска сестра премина по коридора преди няколко минути. Докато седяхме тук.

Все още не разбраха какво има предвид. И тя самата не разбираше. Звънецът отново иззвъня. Юлва бързо остави чашата си настрана.

— Аз ще поема случая — рече тя.

Жената от втора стая се чувстваше зле. Очакваше третото си дете. Юлва подозираше, че детето не е било планирано. Даде на жената да пийне нещо и излезе в коридора. Огледа се. Вратите бяха затворени. Но една сестра мина оттам. Не беше й се привидяло. Изведнъж се притесни. Нещо не беше както трябва. Застана неподвижно в коридора и се ослуша. От служебната стая се чуваше приглушеното радио. Върна се в стаята и взе чашата си кафе.

— Нищо сериозно — каза тя.

В същия миг непознатата сестра отново премина отвън по коридора. Този път я видя и Лена Сьодерстрьом. Всичко стана много бързо. Чуха как вратата към големия главен коридор се хлопва.

— Кой беше това? — попита Сьодерстрьом.

Юлва Бринк поклати глава. Двете сестри, които решаваха кръстословицата, вдигнаха поглед от списанието.

— За кого говорите? — попита едната от тях.

— За сестрата, дето премина от тук.

Онази, която държеше химикалката и попълваше кръстословицата, се разсмя.

— Ама ние сме тук — уточни тя. — И двете.

Юлва бързо се изправи. Разтвори вратата към външния коридор, който свързваше Родилното отделение с останалата част на болницата, но той беше празен. Ослуша се. Някъде далече се чу звук от затваряща се врата. Върна се в стаята за почивка. Поклати глава. Не успя да види никого.

— Какво прави тук сестра от друго отделение? — зачуди се Лена Сьодерстрьом. — Без дори да поздрави?

Юлва Бринк не знаеше. Но поне й стана ясно, че не си го е въобразила.

— Нека погледнем във всички стаи — предложи тя. — Да проверим дали всичко е наред.

Сьодерстрьом я изгледа изпитателно.

— Какво би могло да не е наред?

— За всеки случай — рече Юлва Бринк. — Нищо повече.

Влязоха по стаите. Всичко беше нормално. В един часа една от родилките получи кръвоизлив. Остатъкът от нощта бе изпълнен с работа. В седем часа, след рапорта, Юлва си отиде у дома. Живееше в еднофамилна къща точно до болницата. Когато се прибра, отново се замисли за непознатата медицинска сестра, която мярна в коридора. В този миг бе сигурна, че това не е била сестра. Нищо, че беше облечена в униформа. Една медицинска сестра не влиза в Родилното отделение през нощта, особено пък без да поздрави и да каже какво я води там.

Юлва Бринк продължи да разсъждава. Среднощната случка я разтревожи. Жената сигурно да е била там с някаква цел. Била е в отделението десет минути. После отново бе изчезнала. Десет минути. Сигурно е посетила някоя от пациентките в стаите. Коя? И защо? Легна си и се опита да заспи, но не можа. Непознатата жена от изминалата нощ не преставаше да снове из главата й. Към единайсет часа се предаде. Стана от леглото и си направи кафе. Реши, че е редно да поговори с някого.

Имам братовчед, който е полицай. Във всеки случай поне би могъл да ми каже дали се безпокоя напразно. Взе телефона и набра домашния му номер. На телефонния секретар бе записан неговият глас, който съобщи, че е на работа. Участъкът не беше далече и тя реши да се разходи. Парцаливи облаци се гонеха по небето. Сети се, че полицията може би няма приемно време в събота. Освен това прочете във вестниците за ужасното престъпление, извършено до Льодинге. Търговец на коли бил убит и захвърлен в ров. Полицаите едва ли ще имат време за нея. Дори братовчед й.

Отиде на пропуска и попита за инспектор Сведберг. Бил там, но е страшно зает.

— Предайте му, че го търси Юлва — каза тя. — Негова братовчедка съм.

Няколко минути по-късно Сведберг дойде и я отведе със себе си. Той държеше на семейството, обичаше братовчедка си и затова не можеше да не й отдели няколко минутки. Седнаха в стаята му. Беше донесъл кафе. После тя разказа за събитията, станали през нощта. След като я изслуша, Сведберг се съгласи, че случилото се е странно. Но едва ли е нещо, за което си заслужава да се тревожи. Отговорът му я задоволи. Предстояха й три свободни дни и скоро забрави медицинската сестра, която видя в Родилното.

Късно в петък вечерта Валандер събра уморените си колеги от разследващия екип на съвещание в полицейския участък. Затвориха вратите в десет часа и заседанието се проточи до късно след полунощ. Започна, като се наблегна на факта, че понастоящем имат още един случай с изчезнал човек, който трябва да разрешат. Мартинсон и Ан-Брит Хьоглунд бяха успели да направят предварителна проверка в регистрите, които имаха на разположение. Засега полицията не разполагаше с нищо, което да подсказва връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд. Ваня Андершон също не можа да си спомни Рюнфелд някога да е споменавал за Ериксон. Валандер подчерта, че единственото, което могат да направят, е да работят, без да се увличат в предположения. Йоста Рюнфелд може да се появи всеки момент и да даде разумно обяснение за изчезването си. Ала не можеха да пренебрегнат злокобното съвпадение. Валандер възложи на Ан-Брит Хьоглунд да поеме работата около Йоста Рюнфелд. Но това не означаваше, че отпада от разследването на убийството на Холгер Ериксон. Преди Валандер често се противопоставяше, когато искаха подкрепления от Стокхолм при разплитането на тежките случаи, но този път му се струваше, че сега трябва да имат такива, и то още от самото начало. Вече го бе споменал на Хансон. Съгласиха се да почакат и да повдигнат въпроса в началото на следващата седмица. В случай, че осъществят пробив в разследването по-рано от очакваното.

Седяха около масата в заседателната зала и обсъждаха свършеното до този момент. Както всеки път, Валандер първо попита дали някой има да доложи нещо важно. Обиколи с поглед масата. Всички поклатиха глава. Нюберг, както обикновено, седеше сам в края и тихичко подсмърчаше. Именно на него Валандер даде първо думата.

— Засега нищо — каза Нюберг. — Видяхте това, което и ние. Дъските са били прерязани така, че да се счупят под тежестта му. Той е паднал и се е набучил на коловете. В рова не намерихме нищо. Все още не знаем откъде идват бамбуковите пръти.

— А кулата? — попита Валандер.

— Нищо не сме открили — отвърна Нюберг. — Естествено, далеч не сме готови. Би било от голяма полза, ако ни подскажете какво да търсим.

— Не знам — сви рамене Валандер. — Извършителят обаче все трябва да е дошъл отнякъде. Имаме пътеката от къщата на Холгер Ериксон. Наоколо има и ниви. А зад хълма — горичка.

— Към горичката има път за трактори — обади се Ан-Брит Хьоглунд. — Със следи от превозни средства. Изглежда, никой от съседите не е забелязал нещо необичайно.

— Холгер Ериксон явно е притежавал много земя — вметна Сведберг. — Разговарях с един земеделец на име Лундберг. Преди десет години продал повече от петдесет хектара на Холгер Ериксон. Земята си е била негова, не е имало никакви причини там да се навъртат други хора. Това означава, че едва ли някой е видял нещо.

— Остава да разпитаме още много хора — рече Мартинсон, докато разлистваше документите си. — Впрочем свързах се с Центъра по съдебна медицина в Лунд. Смятат, че в понеделник сутринта най-вероятно ще имат информация за нас.

Валандер си го отбеляза. След това отново се обърна към Нюберг.

— Как вървят нещата с къщата на Ериксон? — поинтересува се.

— Няма начин да свършим всичко наведнъж — сопна се Нюберг. — Киснем навън в тинята, защото скоро пак ще завали. Мисля, че ще можем да започнем с къщата утре сутрин.

— Звучи добре — отвърна Валандер любезно. Последното нещо, което желаеше, бе да ядоса Нюберг. Щеше да създаде напрежение, което да повлияе на цялото съвещание. Същевременно не можеше да преодолее раздразнението си от постоянната сприхавост на Нюберг. Не му убягна и Лиса Холгершон, която седеше по средата от дългата страна на масата, забелязала също киселия тон на Нюберг.

Продължиха разбора си. Все още се намираха в началната фаза на разследването. Валандер често си бе казвал, че тя прилича на разчистване. Напредваха предпазливо. Все още нямаха следи, по които да тръгнат, и всичко беше еднакво важно. Едва когато някои неща започват да изглеждат по-маловажни от други, идва моментът, когато ще се спуснат по ясните дири.

Превали полунощ и вече наближаваше един, когато Валандер осъзна, че още не могат да напипат верния път. Разговорите с Рут Ериксон и Свен Тюрен не доведоха до напредък. Холгер Ериксон направил поръчка за гориво. Четири кубични метра. Нямало нищо странно или тревожно. Загадъчният сигнал за взлом, подаден миналата година, си остана без обяснение. Разследването за живота на Ериксон и това какъв е бил като човек само им даде начален тласък. Единствено рутинните процедури продължаваха да движат разследването напред. Работата все още не бе в началната си фаза. Фактите, от които можеха да изходят, бяха малобройни. Разследването още не бе заживяло свой собствен живот. Някъде след десет часа, в сряда вечерта на двайсет и първи септември, Ериксон е излязъл с бинокъл на врата. Тогава смъртоносният капан вече е бил заложен. Стъпил на мостчето и полетял право към смъртта си.

Когато никой нямаше какво повече да добави, Валандер се опита да направи обобщение. По време на цялото съвещание имаше чувството, че на местопрестъплението е видял нещо, което трябва незабавно да обсъдят. Беше видял нещо, което не можеше да разгадае. Начинът на действие, помисли си. Има нещо в тези колове. Убиецът използва език, който избира съзнателно. Защо набучва някого на кол? Защо си прави целия този труд?

Засега запази тази мисъл за себе си. Все още бе твърде неясна, за да я сподели с останалите.

Наля си чаша минерална вода и бутна настрана книжата, които лежаха пред него.

— Все още търсим отправна точка — поде той. — Имаме си работа с убийство, което не прилича на никое друго. Това подсказва, че мотивът и извършителят са такива, с каквито не сме се сблъсквали преди. До известна степен наподобява ситуацията, в която се намирахме през изминалото лято. Тогава разрешихме случая благодарение на това, че не се оставихме да ни води само едно-единствено нещо. И сега също не бива да го допускаме.

После се обърна направо към Лиса Холгершон.

— Трябва да работим здравата — продължи той. — Вече е събота. Няма какво да се прави. Всички ще продължат да работят по задачите си и през уикенда. Не можем да чакаме до понеделник.

Лиса кимна. Не възрази.

Разпуснаха съвещанието. Всички бяха уморени. Лиса Холгершон и Ан-Брит Хьоглунд обаче не тръгнаха с останалите. Скоро останаха сами в заседателната зала. Валандер си каза, че по изключение този път жените са мнозинство в неговия свят.

— Пер Окесон те търси под дърво и камък — каза Холгершон.

Валандер осъзна, че е забравил да се обади. Отчаяно поклати глава.

— Още утре ще му се обадя — рече той.

Лиса Холгершон си бе облякла палтото. Валандер усети, че има още нещо да каже.

— Възможно ли е това убийство да е извършено от някой луд? — попита тя. — Да набучиш някого на кол. За мен това си е направо Средновековието.

— Не е задължително — възрази Валандер. — Ями с колове са се използвали и през Втората световна война. Освен това жестокостта и лудостта невинаги вървят ръка за ръка.

Лиса не изглеждаше доволна от отговора му. Облегна се на касата на вратата и се загледа в него.

— Въпреки това не съм убедена. Дали да не извикаме криминалния психолог, дето беше тук през лятото? Ако правилно съм те разбрала, бил ви е от голяма полза.

Валандер не можеше да отрече, че Матс Екхолм допринесе за успеха на разследването. Помогна им да сглобят профила на предполагаемия извършител. Въпреки това Валандер смяташе, че е твърде рано да го викат отново. Като цяло се страхуваше да прави сравнения между случаите.

— Може би — рече колебливо. — Но смятам да поизчакаме малко.

Тя го изгледа изпитателно.

— Не те ли е страх, че ще се случи отново? Още един гроб с остри колове?

— Не.

— Ами Йоста Рюнфелд? Другият изчезнал?

Валандер изведнъж вече не бе толкова сигурен дали не говори против здравия си разум. Поклати глава. Не смяташе, че ще се повтори. А може би се надяваше да е така?

Не знаеше.

— Убийството на Холгер Ериксон е изисквало голяма подготовка — отбеляза той. — Човек прави такова нещо само веднъж. Освен това се основава на наличието на някои много специфични предпоставки. Например достатъчно дълбок ров. Мостче. И набелязана мишена, която излиза вечер или на зазоряване да наблюдава птиците. Съзнавам, че аз самият свързах изчезването на Йоста Рюнфелд със случилото се в Льодинге, но беше най-вече от предпазливост. Ако ще ръководя това разследване, трябва да използваме хем колан, хем тиранти.

Сравнението предизвика изненада у нея. Ан-Брит Хьоглунд се закиска. После Лиса Холгершон кимна.

— Струва ми се, че разбирам какво имаш предвид — каза. — Ала си помисли и по въпроса за Екхолм.

— Ще го направя — потвърди Валандер. — Не казвам, че не си права, но сега ми се струва твърде рано. Много често ефективността на дадено действие зависи от това дали е то извършено в подходящия момент.

Лиса Холгершон кимна и си закопча палтото.

— Имаме нужда и да поспим — каза тя. — Не оставайте твърде дълго.

— Тиранти и колан — повтори Ан-Брит Хьоглунд, когато останаха насаме. — От Рюдберг ли си го научил?

Валандер не се засегна. Само сви рамене и започна да събира книжата си.

— Трябва да го оттренирам — отвърна й. — Спомняш ли си, когато постъпи при нас? Смяташе, че можеш да научиш много неща от мен. Може би сега разбираш колко си се заблуждавала.

Тя седеше на масата и разглеждаше ноктите си. Валандер си помисли, че е бледа, уморена и всъщност некрасива, ала способна. Нещо толкова рядко срещано като всеотдаен полицай. По това си приличаха.

Пусна купчината книжа на масата и седна на един стол.

— Разкажи ми какво виждаш — подкани я.

— Нещо, което ме плаши — отвърна тя.

— Защо?

— Бруталността. Пресметливостта. Освен това не разполагаме с мотив.

— Холгер Ериксон е бил богат. Всички разказват какъв безкомпромисен бизнесмен е бил. Възможно е да си е спечелил врагове.

— Това не обяснява защо е трябвало да го набучат на кол.

— Омразата може да заслепи. По същия начин както завистта. Или ревността.

Тя поклати глава.

— Когато отидох там, имах усещането, че става въпрос за нещо повече от убийството на един старец — обясни тя. — Не мога да се изразя по-ясно. Но усещането беше там. И беше силно.

Внезапно умората напусна Валандер. Осъзна, че тя е казала нещо важно. Нещо, което смътно докосна мислите, изникнали и в неговия ум.

— Продължавай — насърчи я той. — Доразвий мисълта си!

— Няма какво повече. Човекът е мъртъв. Който го видя, никога няма да забрави как точно е станало. Това е убийство, но същевременно има и нещо друго.

— Всеки убиец говори на свой език — додаде Валандер. — Това ли имаш предвид?

— Горе-долу.

— Имаш предвид, че е искал да ни каже нещо?

— Възможно е.

Код, помисли си Валандер. Код, който все още не сме разгадали.

— Може и да си права — съгласи се.

Седяха смълчани. После Валандер тежко се изправи от стола и продължи да събира книжата си. Откри нещо, което не беше негово.

— Това твое ли е? — попита.

Тя хвърли поглед към листа.

— Това е почеркът на Сведберг.

Валандер се опита да разчете написаното с молив. Ставаше въпрос за Родилното отделение и непознатата жена.

— Какво, за бога, е това? — възкликна. — Сведберг дете ли ще има? Та той дори не е женен! Изобщо излиза ли с някого?

Тя взе листа от ръката му и го прочете.

— Явно някой е докладвал за непозната жена, която се мотае из Родилното отделение, предрешена като медицинска сестра — рече тя, като му подаде листа.

— Ще се заемем със случая, щом ни остане време — иронично подхвърли Валандер. Смяташе да метне листа в кошчето, но размисли. Щеше да го върне на Сведберг на следващия ден.

Разделиха се вън в коридора.

— Кой гледа децата? — попита той. — Мъжът ти у дома ли е?

— В Мали е — отвърна тя.

Валандер не знаеше къде се намира Мали, ала не попита.

Тя излезе от безлюдния участък. Валандер остави книжата на бюрото и си взе якето. На излизане от пропуска спря в дежурната стая, където седеше самотен полицай и четеше вестник.

— Някой да се е обаждал за Льодинге? — попита той.

— Никой.

Валандер излезе навън и продължи към колата си. Духаше вятър. Сети се, че Ан-Брит не му отговори как се справя с гледането на децата. Дълго рови в джобовете си, преди да намери ключовете от колата. После се отправи към къщи. Макар че беше много уморен, дълго остана седнал на дивана, премисляйки събитията от деня. Най-вече мислеше над онова, което каза Ан-Брит Хьоглунд точно преди да се разделят. Че убийството на Холгер Ериксон беше нещо повече. Нещо друго.

Може ли едно убийство да бъде нещо повече от убийство?

Наближаваше три, когато си легна. Преди да заспи, си напомни, че на следващия ден трябва да се обади на баща си и на Линда.

Към шест сутринта се стресна в съня си и се събуди. Беше сънувал, че Холгер Ериксон е жив. Как стои на дървеното мостче над рова. В момента, в който се счупи, Валандер се събуди. Наложи си да стане от леглото. Навън пак валеше. В кухнята откри, че кафето се е свършило. Вместо това изнамери няколко хапа против главоболие и дълго седя на кухненската маса, подпрял с ръка главата си.

Пристигна в участъка в седем и четвърт. Пътем към кабинета си се отби да си вземе чаша кафе.

Щом отвори вратата, забеляза нещо, което не беше видял предната вечер. На стола до прозореца стоеше пакет. Едва когато го погледна по-отблизо, си спомни за известието, което намери в апартамента на Йоста Рюнфелд. Значи Ебба се беше погрижила някой да вземе пратката. Закачи якето си и отвори пакета. Мина му през ума, че може би не е упълномощен да го направи. Разгъна опаковъчната хартия и се загледа в съдържанието със смръщено чело.

Вратата на кабинета му беше отворена. По коридора премина Мартинсон.

Валандер му извика.

Колегата му се спря на вратата.

— Влез — подкани го Валандер. — Влез и виж това.

9

Стояха надвесени над кашона на Йоста Рюнфелд.

На Валандер всичко това му приличаше на купчина боклуци — кабели, релета и черни миниатюрни кутийки, чието предназначение не му беше известно. Ала очевидно Мартинсон бе наясно какво представлява поръчката на Йоста Рюнфелд, за която полицията беше платила.

— Това е сложно подслушвателно оборудване — каза той и извади една от кутийките.

Валандер го изгледа скептично.

— Нима човек наистина може да си купи сложно електронно оборудване чрез фирма за търговия по пощата в Бурос? — недоумяваше той.

— По пощата можеш да поръчаш абсолютно всичко — отвърна Мартинсон. — Времето, когато фирмите за търговия по пощата се занимаваха с пласирането на второкачествени стоки, отмина. Сигурно все още се намират такива. Но това са първокласни продукти. Трябва да проверим обаче дали е напълно законно. Вносът на такива стоки е строго регулиран.

Разопаковаха кашона върху бюрото на Валандер. Оказа се, че съдържа не само подслушвателно оборудване. За тяхно огромно изумление откриха вътре и кутия с магнитна четка и железни стърготини. Това можеше да означава едно-единствено нещо. Рюнфелд е възнамерявал да снема отпечатъци.

— Как да го тълкуваме това? — учуди се Валандер.

Мартинсон поклати глава.

— Изглежда много необичайно — рече той.

— За какво му е притрябвала на цветар апаратура за подслушване? Да шпионира конкуриращи се търговци на лалета?

— Наборът за дактилоскопичните отпечатъци е още по-странен.

Валандер смръщи чело. Изобщо не разбираше. Апаратурата е скъпа. Несъмнено става дума за високи технологии. Валандер се доверяваше на преценката на Мартинсон. Фирмата, която бе доставила стоките, се наричаше „Секур“ и имаше адрес на „Йетенгсвеген“ в Бурос.

— Нека им се обадим и да попитаме дали Рюнфелд е пазарувал и други неща — предложи Валандер.

— Едва ли ще горят от желание да предоставят данни за клиентите си — отбеляза Мартинсон. — Освен това сега е събота сутрин.

— Имат денонощен телефон за поръчки — уточни Валандер и посочи придружителния формуляр, поставен най-горе в кашона.

— Това е просто телефонен секретар — рече Мартинсон. — Пазарувал съм градинарски инструменти чрез фирма за търговия по пощата в Бурос, знам как стават нещата. Там не седят денонощно телефонисти, ако си въобразяваш това.

Валандер заразглежда едно от микрофончетата.

— Дали това действително е законно? Прав си, трябва да проучим въпроса.

— Струва ми се, че мога още сега да те осветля — рече Мартинсон. — В стаята си имам няколко сводки, които се отнасят точно за това.

Изчезна в коридора, след което бързо се върна. В ръката си държеше няколко тънички книжки.

— Информационната служба към Дирекция на полицията — рече. — Много от заглавията им са наистина ценни.

— Чета ги, когато ми стигне времето — обясни Валандер. — Понякога се питам дали не издават твърде често.

— Ето тук имаме брошура, озаглавена „Тайното подслушване с електронни устройства като принудително средство при наказателнопроцесуални процедури“ — посочи Мартинсон и остави едната книжка на бюрото. — Може би не това ни интересува на първо място. Какво ще кажеш за „Паметна записка относно апаратура за подслушване“?

Мартинсон прелисти. Спря на едно място и зачете.

— Според шведското законодателство е незаконно притежаването, продажбата и вносът на подслушвателно оборудване — отбеляза той. — От което става ясно, че е незаконно и да се произвежда.

— Значи ще помолим колегите от Бурос да се заемат с въпросната фирма за търговия по пощата — каза Валандер. — От написаното тук следва, че се занимават с незаконна продажба. И незаконен внос.

— Фирмите за търговия по пощата обикновено са много сериозни — вметна Мартинсон. — Подозирам, че това е гнила ябълка, от която самият бранш с удоволствие би се отървал.

— Свържи се с Бурос — предложи Валандер. — Направи го колкото се може по-бързо.

Замисли се за посещението си в апартамента на Рюнфелд. Докато преглеждаше съдържанието на чекмеджетата и гардеробите, никъде не видя техническо оборудване, подобно на това тук.

— Смятам, че трябва да помолим Нюберг да му хвърли едно око — рече той. — Засега ще се задоволим с това. Но смятам, че изглежда странно.

Мартинсон беше на същото мнение. И той не можеше да разбере за какво му е на търговец на орхидеи подслушвателна апаратура. Валандер прибра обратно вещите в кашона.

— Отивам до Льодинге — уточни той.

— Аз пък съм по следите на един продавач на коли, който е работил за Холгер Ериксон повече от двайсет години — каза Мартинсон. — Имам среща с него в Сварте след половин час. Кой друг, ако не той ще ни разкаже що за човек е бил Ериксон.

Разделиха се отвън на пропуска. Валандер носеше под мишница кашона с електронно оборудване на Рюнфелд. Спря се при Ебба.

— Какво каза баща ми? — попита.

— Помоли ме да ти предам да му се обадиш, разбира се, ако не си зает.

Валандер веднага стана подозрителен.

— Ироничен ли ти прозвуча?

Ебба сериозно го погледна.

— Твоят баща е много любезен човек. Има огромно уважение към работата ти.

Валандер знаеше, че истината е съвсем различна, и само поклати глава. Ебба посочи кашона.

— Платих за това от собствения си джоб — обясни. — В полицията вече не разполагаме с каса за непредвидени разходи.

— Остави ми квитанцията — каза Валандер. — Устройва ли те да си получиш парите в понеделник?

Ебба се съгласи. Валандер излезе от участъка. Дъждът бе спрял и облачната покривка се беше разкъсала. Очакваше ги ясен и хубав есенен ден. Валандер остави кашона на задната седалка и подкара извън Юстад. Сега, когато грееше слънце, пейзажът бе по-малко потискащ. За миг тревожната примка около врата му се разхлаби. Прободеното тяло на Холгер Ериксон се бе надвесило над него като кошмар. Може би всичко си има някакво смислено обяснение. Това, че Йоста Рюнфелд най-вероятно е изчезнал, не означава непременно, че го е сполетяла беда. Макар да не разбираше защо му е била подслушвателната апаратура, този факт парадоксално говореше в подкрепа на тезата, че Йоста е жив. На Валандер вече му бе минавало през ума, че е възможно изчезналият да се е самоубил. Сега това отпадаше. Радостта на Рюнфелд, за която говореше Ваня Андершон, едва ли предвещава драматично изчезване и последващо самоубийство. Докато шофираше през ясния есенен пейзаж, полицаят си каза, че понякога твърде лесно се поддава на вътрешните си демони.

Зави при стопанството на Холгер Ериксон и паркира. Един мъж, когото Валандер разпозна като журналист от регионалния ежедневник, го пресрещна. Валандер носеше кашона на Рюнфелд под мишница. Поздравиха се.

Журналистът кимна към кашона.

— Да не носиш отговора на загадката?

— Нищо подобно.

— Кажи ми честно — как върви?

— Ще има пресконференция в понеделник. Преди това нямам какво да ти кажа.

— Бил е набучен на подострени стоманени тръби, нали?

Валандер го изгледа учудено.

— Кой твърди това?

— Един от колегите ти.

На Валандер му бе трудно да повярва.

— Трябва да е станало недоразумение. Нямаше никакви стоманени тръби.

— Но е бил набучен?

— Така е.

— Звучи ми като килия за инквизиции, заровена в нива край Сконе.

— Ти го каза, не аз.

— А какво казваш ти?

— Че ще има пресконференция в понеделник.

Журналистът поклати глава.

— Все нещичко трябва да ми дадеш.

— Намираме се едва в началото на разследването. Можем да констатираме, че е било извършено убийство, но не разполагаме със следи, по които да тръгнем.

— Нищо ли?

— Засега предпочитам да не казвам повече.

Журналистът с неохота се примири. Валандер знаеше, че ще напише каквото му е казал. Беше един от малцината репортери, които никога не изопачаваха думите му.

Закрачи по настлания с калдъръм двор. В далечината при рова изоставеното найлоново платнище плющеше на вятъра. Полицейските ленти все още си стояха. Един полицай се мярна точно до кулата. Валандер си помисли, че спокойно могат да оттеглят охраната. Тъкмо стигна до къщата, когато вратата се отвори. Нюберг застана на прага с найлонови терлици върху обувките.

— Видях те през прозореца — рече.

Валандер веднага забеляза, че Нюберг е в добро настроение. Това беше добър знак за предстоящата работа.

— Нося ти един кашон — обясни Валандер и влезе. — Искам да разгледаш ето това.

— С Холгер Ериксон ли е свързано?

— С Рюнфелд. Цветаря.

Валандер остави кашона на писалището. Нюберг бутна самотното стихотворение встрани, за да направи място, и разопакова съдържанието.

Реагира също като Мартинсон. Действително беше подслушвателно оборудване. При това сложно. Нюберг си сложи очилата и потърси клеймото на страната производителка.

— Пише Сингапур — каза той. — Но най-вероятно е произведено на друго място.

— Къде?

— САЩ или Израел.

— Защо тогава е написано Сингапур?

— Доста от тези производители имат възможно най-безобидна фасада. Това са фирми, които по различен начин са свързани с международната оръжейна промишленост. И те не си разкриват тайните една на друга без нужда. Техническите компоненти се произвеждат в различни части на света. Сглобяването става на друго място. Още една държава може да се включи с клеймо на производителка.

Валандер посочи оборудването.

— Какво може да направи човек с това?

— Може да подслушва апартамент. Или лека кола.

Валандер отчаяно поклати глава.

— Йоста Рюнфелд е търговец на цветя — въздъхна. — За какво му е притрябвало това?

— Намери го и го попитай — отвърна Нюберг.

Върнаха вещите в кашона. Нюберг се изсекна.

Валандер забеляза, че има силна простуда.

— Опитай се да го даваш по-кротко — каза. — Трябва и да поспиш.

— Заради тази проклета кал е — отвърна Нюберг. — Разболявам, се като стоя вън на дъжда. Не мога да проумея защо ще е толкова сложно да се конструира подвижен навес, който да ни пази от климатичните условия в Сконе.

— Напиши дописка в „Шведски полицай“ — посъветва го Валандер.

— А кога да намеря време?

Въпросът остана без отговор. Прекосиха къщата.

— Не открих нищо необичайно — рече Нюберг. — Поне засега. Къщата има много кьошета и закътани места.

— Ще остана за малко — вметна Валандер. — Нужно ми е да поогледам.

Нюберг се върна при техниците. Валандер седна до прозореца. Слънчев лъч топлеше ръката му. Все още имаше загар.

Огледа просторната стая. Сети се за стихотворението. Кой всъщност пише стихове за кълвач? Взе листа и още веднъж прочете написаното от автора. Някои от стиховете бяха наистина красиви. Самият Валандер на младини бе стихоплетствал в поетичните споменици на съученичките си. Но никога не беше чел поезия. Линда се оплакваше, че е израснала в дом, в който никога не е имало книги. Валандер нямаше с какво да я опровергае. Погледът му зашари по стените. Заможен търговец на коли. Почти осемдесетгодишен. Който съчинява стихове. И се интересува от птици. Толкова много, че излиза късно вечер и се взира в невидимите ята нощни прелетни птици. Или в ранни зори. Слънчевият лъч продължаваше да топли лявата му ръка. Внезапно си спомни нещо, написано в сигнала за взлом, който бяха изровили от архива. Според Ериксон външната врата е била разбита с железен лост или някакъв подобен инструмент. Не могъл да установи дали нещо е било откраднато. Освен това пишеше и още нещо. Валандер потършува из паметта си. После си спомни. Сейфът бил непокътнат. Стана и отиде при Нюберг, който беше в една от спалните. Колегата му застана на вратата.

— Да си виждал сейф? — попита.

— Не съм.

— Трябва да има — каза Валандер. — Нека се опитаме да го намерим.

Нюберг бе коленичил до леглото. Когато се изправи, Валандер видя, че си е сложил наколенки.

— Сигурен ли си в това? — попита Нюберг. — Трябваше вече да съм го открил.

— Да — отвърна Валандер. — Има сейф.

Методично претърсиха къщата. Отне им половин час да намерят сейфа. Откри го един от сътрудниците на Нюберг зад фалшива врата на фурна в преходно сервизно помещение към кухнята. Щом я завъртяха настрани, вратата се отвори. Сейфът бе зазидан в стената. Имаше ключалка с шифър.

— Струва ми се, че знам къде е комбинацията — рече Нюберг. — Ериксон сигурно се е опасявал, че паметта може да започне да му изневерява на стари години.

Валандер последва Нюберг обратно до писалището. По-рано в едно от чекмеджетата Нюберг бе намерил кутийка с малко листче, на което имаше изписани поредица цифри. Когато ги изпробваха на сейфа, заключващият механизъм се освободи. Нюберг се отдръпна встрани, та Валандер да може да го отвори.

Надзърна в сейфа. После се сепна. Отстъпи крачка назад и настъпи Нюберг по пръстите на краката.

— Какво има? — попита потърпевшият.

Валандер му кимна да види сам. Нюберг мушна глава в сейфа. Дори той подскочи, макар и не така силно като колегата си.

— Прилича на човешка глава — рече Нюберг.

Обърна се към един от сътрудниците си, който пребледня, като чу думите му. Нюберг го помоли да донесе джобно фенерче. Докато чакаха, стояха смутени. Валандер се почувства замаян. Няколко пъти си пое дълбоко въздух. Нюберг го наблюдаваше въпросително. Най-после фенерчето пристигна. Нюберг освети вътрешността на сейфа. Вътре наистина имаше глава, отрязана по средата на шията. Очите бяха отворени. Самата глава беше сбръчкана и съсухрена. Нито Валандер, нито Нюберг можаха да определят дали е на човекоподобна маймуна или на човек. Освен главата в сейфа имаше само няколко тефтерчета и бележници. В същия момент в стаята влезе Ан-Брит Хьоглунд. По напрежението, което изпълваше стаята, разбра, че нещо се е случило. Не попита, а тихо остана на заден план.

— Да извикаме ли фотографа? — попита Нюберг.

— Достатъчно е ти да направиш няколко снимки — отвърна Валандер. — Най-важното е да я извадим от шкафа.

След това се обърна към Ан-Брит Хьоглунд.

— Вътре има една глава — уточни той. — Сбръчкана човешка глава. Или пък може би маймунска.

Тя се наведе да погледне. Валандер забеляза, че въобще не трепна. За да не се пречкат на Нюберг и сътрудниците му, докато работят, те излязоха в сервизното помещение. Валандер усети, че се е изпотил.

— Сейф, в който има глава — рече тя. — Може би съсухрена, може би маймунска. Как да тълкуваме подобно нещо?

— Холгер Ериксон явно е бил доста по-сложен човек, отколкото си мислехме — вметна Валандер.

Изчакваха Нюберг и хората му да изпразнят сейфа. Часът беше девет. Валандер им разказа за пратката от фирмата за търговия по пощата от Бурос. Ан-Брит прегледа съдържанието на кашона. Решиха, че някой трябва да претърси апартамента на Йоста Рюнфелд по-внимателно, отколкото Валандер бе имал време да го стори. Най-добре щеше да е, ако Нюберг им отстъпи някого от сътрудниците си. Ан-Брит Хьоглунд се обади в участъка, откъдето я уведомиха, че датската полиция е потвърдила, че през последните дни при тях не е постъпвал сигнал за човешки труп, изхвърлен на брега. Полицията в Малмьо и Морската спасителна служба също не разполагаше с информация за изхвърлени от водата останки. В девет и половина се появи Нюберг, понесъл главата и останалите предмети, които бяха открили в сейфа. Валандер побутна встрани стихотворението за кълвача, а Нюберг остави главата. В сейфа бяха намерили няколко тефтера, дневник и кутия с медал в нея. Цялото им внимание обаче бе погълнато от съсухрената, мумифицирана глава. На дневната светлина вече нямаше място за съмнения. Главата беше човешка. Глава на чернокож. Може би на дете или поне на млад човек. Когато Нюберг я заразглежда през лупа, откри, че в кожата бяха проникнали молци. Валандер направи гримаса от погнуса, когато Нюберг се надвеси досами главата и я подуши.

— Кой би могъл да разбира от мумифицирани глави? — попита Валандер.

— Етнографският музей — отвърна Нюберг. — Е, понастоящем е прекръстен на Музей на световните нации. Дирекцията на полицията е издала малък справочник, който всъщност е чудесен. Указано е откъде човек може да получи познания за най-причудливите явления.

— Тогава ще се свържем с тях — предложи Валандер. — Добре би било, ако намерим някой, който да отговори на въпросите ни още сега, през почивните дни.

Нюберг започна да опакова главата в найлонов плик. Валандер и Ан-Брит Хьоглунд седнаха на масата, за да прегледат останалите предмети. Медалът, който почиваше на копринена възглавничка, бе чуждестранен. Имаше гравиран надпис на френски. Никой от тях не можа да го разчете. Валандер знаеше, че няма смисъл да пита Нюберг. Английският му беше лош, а френския със сигурност хич го нямаше. След това започнаха да преглеждат книгите. Тефтерът беше от началото на шейсетте. На титулната страница разчетоха едно име: Харалд Бергрен. Валандер въпросително погледна Ан-Брит Хьоглунд. Тя поклати глава. До този момент такова име не бе изникнало в хода на разследването. В бележниците имаше разни отметки. Часове, инициали. На едно място бяха отбелязани буквите ХЕ. Датата беше 10 февруари 1960-а. Преди повече от трийсет години.

Валандер започна да прелиства тефтера. Целият беше изписан. Разбра, че представлява дневник. Първият запис бе направен през ноември 1960-а. Последният през юли 1961-ва. Почеркът беше много ситен и нечетлив. Сети се, че бе забравил да отиде на уговорения преглед в оптиката. Взе назаем една лупа от Нюберг. Започна да прелиства. Прочете някой и друг ред от тук от там.

— Става дума за Белгийско Конго — каза той. — За човек, който е бил там по време на войната. Бил е войник.

— Холгер Ериксон или Харалд Бергрен?

— Харалд Бергрен. Който и да е той.

Остави дневника. Можеше да се окаже важен и трябваше да го прочете внимателно. Двамата се спогледаха. Валандер знаеше, че си мислят за едно и също нещо.

— Мумифицирана човешка глава — уточни той. — И дневник, в който става дума за война в Африка.

— Гроб с колове — рече Ан-Брит Хьоглунд. — Спомен от война. В моите представи мумифицираните човешки глави и набучените на кол хора, вървят ръка за ръка.

— В моите също — съгласи се Валандер. — Въпросът е дали сме попаднали на следа, по която да тръгнем.

— Кой е Харалд Бергрен?

— Това е едно от първите неща, които трябва да изясним.

Валандер си спомни, че точно в този момент Мартинсон има среща с човек от Сварте, който дълги години е познавал Холгер Ериксон. Помоли Ан-Брит Хьоглунд да му се обади на мобилния телефон. Отсега нататък името Харалд Бергрен щеше да се споменава и разследва и за най-малката възможна връзка със случая. Тя набра номера. Почака. Сетне поклати глава.

— Не си е включил телефона — уточни тя.

Валандер се подразни.

— Как да разследваме престъпления, като не можем да се свързваме помежду си?

Съзнаваше, че и той самият често нарушава това правило. Всъщност от всички той бе най-труден за намиране. Поне на периоди. Ала Ан-Брит не каза нищо.

— Ще го издиря — заяви тя и се изправи.

— Харалд Бергрен — рече Валандер. — Името е важно. Отнася се за всички.

— Ще се погрижа да се разчуе — увери го тя.

Щом остана сам в стаята, Валандер запали настолната лампа. Тъкмо щеше да разтвори дневника, когато откри, че има нещо пъхнато под кожената подвързия. Внимателно измъкна една снимка. Беше черно-бяла, оръфана и зацапана. Едното ъгълче липсваше. Снимката изобразяваше трима мъже, които позираха на неизвестен фотограф. Мъжете бяха млади, смееха се към фотоапарата и бяха облечени в някакви униформи. Валандер си спомни за снимката, която видя в апартамента на Йоста Рюнфелд, където той стоеше сред тропически пейзаж, заобиколен от гигантски орхидеи. И тук пейзажът също не беше шведски. Подробно разгледа снимката през лупата. Слънцето сигурно е било високо на хоризонта, когато е била направена, защото нямаше никакви сенки. Мъжете бяха загорели от слънцето. С разкопчани ризи и навити ръкави. В краката им лежаха пушки. Бяха се облегнали на камък с причудлива форма. Зад него се виждаше открита местност без всякакви отличителни черти. Земята представляваше натрошен чакъл или пясък. Взря се в лицата. Мъжете бяха двайсет — двайсет и петгодишни. Обърна фотографията. Нищо. Предположи, че снимката е направена по същото време, по което е воден дневникът. В началото на шейсетте. Ако не друго, то поне прическите на мъжете го подсказваха. Никой от тях не беше дългокос. Заради възрастта им можеше да изключи Холгер Ериксон. През 1960-а той е бил между четирийсет и петдесет години.

Валандер остави снимката и отвори едно от чекмеджетата на писалището. По-рано бе забелязал няколко паспортни снимки в един плик. Постави една от снимките на Холгер Ериксон на масата. Беше направена сравнително скоро. На задната страна с молив пишеше 1989-а. Холгер Ериксон, на седемдесет и три години. Вгледа се в лицето му. Острият нос, тънките устни. Мислено се опита да заличи бръчките и да види едно по-младо лице. После се върна към фотоса с тримата позиращи мъже. Изучава лицата им, едно по едно. Мъжът, застанал най-вляво, имаше някои черти, които напомняха на Холгер Ериксон. Валандер се облегна назад в стола и притвори очи. Холгер Ериксон лежи мъртъв в един ров. В сейфа му намираме мумифицирана човешка глава, дневник и една снимка. Изведнъж Валандер се изправи в стола с ококорени очи. Мислеше за взлома, за който Ериксон бе сигнализирал миналата година. Сейфът беше непокътнат. Да приемем, разсъждаваше Валандер, че извършителят на взлома също като нас се е затруднил да открие сейфа. Да приемем, че съдържанието му тогава е било същото като сега. И че крадецът е търсел именно това. Провалил се е и явно не е предприел повторен опит. А Холгер Ериксон умира година по-късно.

Нещата донякъде се връзваха. Но съществуваше още една подробност, която категорично му пречеше да установи връзка между различните събития. След смъртта на Ериксон, сейфът рано или късно е щял да бъде открит. Крадецът трябва да е съзнавал това. Ако не от полицията, то поне от човека, натоварен с изпълнението на завещанието.

При все това там имаше нещо. Следа.

Разгледа фотографията още един път. Мъжете се усмихваха. Показваха една и съща усмивка вече трийсет години. Възможно ли е Холгер Ериксон да е направил снимката? Но той е продавал успешно коли в Юстад, Томелила и Шьобу. Не е участвал в никакви далечни африкански войни. Или пък беше? Все още им бе известна само малка част от живота на Ериксон.

Валандер замислено гледаше дневника. Пъхна снимката в джоба на якето си, взе тефтера и отиде при Нюберг, който тъкмо правеше оглед на банята.

— Ще взема със себе си дневника — каза той. — Бележниците ги оставям.

— Ще изскочи ли нещо? — попита Нюберг.

— Така ми се струва — отвърна Валандер. — Ако някой ме търси, ще си бъда вкъщи.

Когато излезе отвън на двора, видя неколцина полицаи да свалят полицейските ленти около рова. Платнището, което пазеше от дъжда, вече го нямаше.

Един час по-късно седеше на масата в кухнята. Внимателно започна да чете дневника.

Първият запис беше от двайсети ноември 1960-а.

10

Отне му близо шест часа да изчете дневника на Харалд Бергрен от кора до кора. На няколко пъти го прекъсваха. Телефонът звънеше отново и отново. Малко след четири следобед Ан-Брит Хьоглунд се отби на кратко посещение. През цялото време Валандер се опитваше да сведе прекъсванията до минимум. Дневникът бе едно от най-удивителните, но и най-плашещи четива, които му бяха попадали. Той разказваше за няколко години от живота на един човек и за Валандер това бе като да попадне в един съвършено чужд свят. Въпреки че Харалд Бергрен, който и да бе той, трудно можеше да бъде описан като майстор на перото — даже напротив, често се изразяваше сантиментално или с неувереност, която понякога преминаваше в безсилие, — описанието на неговите преживявания притежаваше сила, която далеч превъзхождаше натруфените пасажи, през които с мъка си проправяше път. Валандер усещаше, че дневникът ще им помогне да направят пробив и да разберат какво бе сполетяло Холгер Ериксон. Същевременно през цялото време у него се надигаше предупредителен глас, че тази следа може да ги отведе в напълно погрешна посока, далеч от решението. Той знаеше, че повечето истини са едновременно очаквани и неочаквани. Важното е да знаеш как да разтълкуваш връзките между фактите. Освен това никое криминално разследване не прилича на друго; не и в дълбочина, не и когато започнат да дълбаят под повърхностните сходства.

Дневникът на Харалд Бергрен беше военна тетрадка. Докато четеше, Валандер можа да установи самоличността на другите двама мъже от фотографията. Кой е обаче не успя да определи дори след като изчете всичко докрай. На снимката Харалд Бергрен се намираше между ирландец, Тери О’Баниън, и французин, Симон Маршан. Бе направена от мъж, чиято националност беше неизвестна, но когото наричаха Раул. Всички те заедно бяха взели участие като наемници в африканска война за малко повече от година. В началото на дневника Харалд Бергрен описваше как някъде в Стокхолм чул за едно кафене в Брюксел, където могат да се завържат контакти с тъмния свят на наемниците. Отбелязал, че го е чул още по Нова година през 1958-а. Не споменаваше нищо за това какво го е отвело там няколко години по-късно. Бергрен се появява в собствения си дневник сякаш от нищото. Няма минало, няма родители, няма биография. Пристъпва в дневника като на празна сцена. Единственото сигурно нещо е, че е на двайсет и три и е отчаян, задето Хитлер губи войната, приключила преди петнайсет години.

Валандер спря, когато стигна до този пасаж. Бергрен бе използвал именно тази дума — отчаян. Валандер чете изречението отново и отново. Отчайващото поражение, до което Хитлер бе докаран от вероломните си генерали. Валандер се мъчеше да разбере. Харалд Бергрен бе употребил думата отчаян и това издаваше нещо ключово за него. Дали бе израз на политическите му убеждения?

Или това бяха драсканици на луд човек? Валандер не намери нищо, което да показва кое от двете беше вярно. Самият Харалд Бергрен не споменаваше повече Хитлер.

През юни 1960-а той отпътува от Швеция с влак и остава за един ден в Копенхаген, за да отиде в „Тиволи“. Там танцува в знойната лятна вечер с някоя си Ирен. Отбелязва, че е сладка, но твърде върлинеста. На следния ден е в Хамбург. На по-следващия, дванайсети юни 1960-а, пристига в Брюксел. След около месец е постигнал целта си — подписал е договор като наемен войник. С гордост отбелязва, че сега му се плаща надница и ще замине на война. Според Валандер емоционалното му състояние било такова, сякаш е на косъм от осъществяването на най-съкровената си мечта. Всички това е описано в дневника на много по-късен етап, с дата 20 ноември 1960-а. Тогава вече се е намирал в Африка. В този начален и впрочем най-дълъг запис в дневника той описва събитията, довели го дотам. Когато се натъкна на името Омеруту, Валандер стана и изнамери стария си училищен атлас, който лежеше на дъното на кашон, забутан в гардероба. Естествено, Омеруту не бе отбелязано. Той все пак остави старата карта да лежи разгъната на масата в кухнята и продължи да чете дневника.

Заедно с Тери О’Баниън и Симон Маршан Бергрен е бил зачислен към бойна единица, състояща се само от наемници. Относно техния командир Харалд Бергрен е много потаен — бил канадец, когото споменава просто като Сам. Бергрен, изглежда, не се вълнувал особено за какво всъщност се води войната. Самият Валандер имаше много смътни представи за събитията в тогавашното Белгийско Конго. Харалд Бергрен сякаш не е изпитал потребност да оправдае присъствието си като наемен войник. Беше написал само, че се бият за свободата. Ала чия свобода? Така и не става ясно. На няколко пъти, като например на единайсети декември 1960-а и деветнайсети януари 1961-ва, отбелязва, че не би се поколебал да използва оръжието си, ако попадне в бойна ситуация, в която участват шведски войници от силите на ООН. Харалд Бергрен грижливо е отбелязвал всеки път, когато е получавал заплатата си. Водел е миниатюрни счетоводни сметки в последния ден от всеки месец. Колко са му изплатили, колко е похарчил и колко е спестил. Също така със задоволство отбелязвал всяка плячка, на която е успял да сложи ръка. Една особено неприятна част от дневника разказва как наемниците отишли в изоставена и опожарена плантация, описва полуразложените трупове, обкръжени от черни рояци мухи, които все още лежали в къщата. Собственикът на плантацията и съпругата му, и двамата белгийци, лежали мъртви в леглата си. Ръцете и краката им били отсечени. Вонята била непоносима. Наемниците все пак претърсили къщата и намерили няколко диаманта и златни накити, впоследствие оценени на повече от двайсет хиляди крони от ливански бижутер.

Тогава Бергрен отбелязва, че войната е оправдана заради добрата печалба. В личен коментар, който не се повтаря никъде другаде из дневника, си задава въпроса дали е щял да постигне същото благополучие, ако бе останал в Швеция да си изкарва прехраната като автомонтьор. Собственият му извод е, че не би успял. С подобен живот никога не би могъл да се замогне и с голямо усърдие продължил да се бие.

Освен че е бил обсебен от парите и воденето на сметки, той е бил педантичен и в още едно зловещо счетоводство.

Убивал е хора. Отбелязвал си датата и броя на жертвите. Когато е било възможно, си записвал и дали след това е могъл да се приближи до онези, които е убил. Отбелязвал също дали става дума за мъж, жена или дете. Също така хладнокръвно констатира къде изстрелите му са улучили убитите. Валандер четеше тези периодично повтарящи се откъси с нарастваща погнуса и гняв. Харалд Бергрен е нямал нищо общо с тази война. Получавал е възнаграждение, за да убива. Не е ясно кой му е плащал. Хората, които е убивал, рядко са били униформени. Наемниците атакували села, за които се е смятало, че са против свободата, за която се биели. Те убивали и опустошавали, а после се оттегляли. Били са „ескадрон на смъртта“, съставен от европейци, и едва ли са гледали на хората, които убиват, като на равноправни същества. Харалд Бергрен не криеше, че се отнася към черните с презрение. Със задоволство отбелязва, че те се разбягват като уплашени кози, когато се приближаваме. Ала куршумите летят по-бързо, отколкото хората скачат и припкат. Четейки тези редове, Валандер насмалко да запокити книгата в стената. След като направи пауза и навлажни раздразнените си очи, си наложи да продължи да чете. Повече от всякога съжали, че пропусна часа си в оптиката. Пресметна, че освен ако не лъже в дневника си, Бергрен е убивал средно по десет души на месец. След седеммесечно воюване се разболява и бива транспортиран със самолет до болница в Леополдвил. Заразил се е с амебна дизентерия и състоянието му в продължение на няколко седмици било много тежко. През този период записките в дневника прекъсват. Когато го приемат в болницата, вече е убил повече от петдесетина души във войната, вместо да си седи в Швеция и да поправя коли.

Когато се възстановява, отново се присъединява към взвода си. Месец по-късно хората му отново са в Омеруту. Застават пред един камък, който всъщност не е никакъв камък, а термитник, и непознатият Раул го снима заедно с Тери О’Баниън и Симон Маршан. Валандер застана до прозореца на кухнята с фотографията в ръка. Никога не беше виждал термитник, но разбра, че в дневника се разказва именно за тази снимка. Отново започна да чете. Три седмици по-късно попадат на засада, при която Тери О’Баниън е убит. Принудени са да се върнат назад, без да могат да се организират. Бягат панически. Валандер се опитва да открие следи от страх у Харалд Бергрен. Убеден е, че ги има. Но Бергрен се прикрива добре. Само отбелязва, че погребват умрелите в гъсталаците и маркират гробовете им с прости дървени кръстове. Войната продължава. Веднъж се упражняват в стрелба, като се целят в стадо човекоподобни маймуни. Друг път събират крокодилски яйца по брега на река. До този момент спестяванията му възлизат на близо трийсет хиляди крони.

После, през лятото на 1961-ва, всичко ненадейно свършва. И дневникът също. Валандер реши, че трябва да е било също толкова внезапно и за Харалд Бергрен. Сигурно си е представял, че тази странна война в джунглите ще продължи вечно. В последните бележки описва как скоропостижно напускат страната през нощта, в транспортен самолет с угасени светлини, чийто двигател започнал да се дави веднага след излитането от пистата, която те сами разчистили в гъсталаците. Дневникът прекъсваше внезапно, сякаш Харалд Бергрен се бе уморил или вече е нямал какво да каже. Свършваше горе, в транспортния самолет, и Валандер дори не разбра накъде се е отправил. Бергрен летял в африканската нощ, звукът на двигателя заглъхвал — и него вече го няма.

Бе пет часът следобед. Валандер разкърши гръб и излезе на балкона. Стена от облаци се задаваше откъм морето. Пак щеше да вали. Замисли се над прочетеното. Защо дневникът беше в сейфа на Холгер Ериксон заедно с мумифицирана човешка глава? Ако Харалд Бергрен все още е жив, днес вероятно би бил малко над петдесетте. На Валандер му стана студено на балкона. Влезе и затвори вратата. После седна на дивана. Очите му смъдяха. За кого беше водил дневника си Харалд Бергрен? За себе си или за някой друг?

Нещо липсваше.

Валандер все още не можеше да се сети какво. Млад мъж си води дневник за война в далечна Африка. Често описва много подробно и въпреки това всичко е някак сковано, през цялото време липсва нещо. Нещо, което Валандер също не успя да улови между редовете. Сети се едва когато Ан-Брит Хьоглунд позвъни на вратата за втори път. Видя я на прага и изведнъж разбра какво липсва в записките на Харалд Бергрен. Дневникът описваше един свят, където мъжете изцяло преобладаваха. Жените, за които пише, или са мъртви, или бягат панически. С изключение на Ирен, която е срещнал в Копенхаген. Онази, дето била сладка, но твърде върлинеста. Други жени не са споменати. Пише за отпуски в различни градчета в Конго, как се е напил и се сбил, но няма никакви жени. Само Ирен.

Според Валандер това беше от значение. Когато е заминал за Африка, Бергрен е бил много млад. Войната е приключение. В света на един млад мъж жените са съставна част от всяко приключение.

Започнаха да го обземат съмнения. Засега запази мислите за себе си.

Ан-Брит Хьоглунд беше дошла, за да му съобщи, че е претърсила апартамента на Йоста Рюнфелд заедно с един от техниците на Нюберг. Но резултати нямаше. Не бяха намерили нищо, което да обясни защо е купил подслушвателната апаратура.

— Светът на Рюнфелд се състои от орхидеи — каза тя. — Останах с впечатлението, че е бил любезен и пристрастен към хобито си вдовец.

— Говори се, че жена му се е удавила — поясни Валандер.

— Била е много красива — додаде Ан-Брит. — Видях сватбената им снимка.

— Може би трябва да разберем какво се е случило — обобщи Валандер. — Рано или късно.

— Мартинсон и Сведберг се опитват да се свържат с децата му — продължи Ан-Брит. — Въпросът е дали не трябва да погледнем на изчезването му като на нещо сериозно.

Валандер вече бе разговарял с Мартинсон по телефона. Той се бе свързал с дъщерята на Йоста Рюнфелд. Тя не била склонна да приеме тезата, че баща им е изчезнал доброволно. Много се разтревожила. Знаела, че ще заминава за Найроби, и предполагала, че е там.

Валандер трябваше да се съгласи. Отсега нататък изчезването на Рюнфелд ставаше въпрос от първостепенна важност за полицията.

— Твърде много неща не са в ред — уточни той. — Сведберг щеше да се обади, щом се свърже със сина. Бил в някаква вила в Хелсингланд, където няма телефон.

Решиха да свикат съвещание за разследването рано в неделя следобед. Ан-Брит Хьоглунд се нагърби с организацията. След това Валандер й преразказа съдържанието на дневника. Отдели доста време и се опита да бъде изчерпателен. Това, че го преразказа на нея, му помогна да го резюмира по-добре за самия себе си.

— Харалд Бергрен — подхвърли тя, когато Валандер млъкна. — Възможно ли е да е той?

— Не зная, но във всеки случай като млад е вършил зверства редовно и срещу заплащане — допълни Валандер. — Дневникът е четиво, от което тръпки те побиват. Може би днес живее в страх, че съдържанието ще излезе наяве?

— С други думи, трябва да го издирим — предложи тя. — Това ще е първата ни работа. Въпросът е само откъде да започнем да търсим.

Валандер кимна.

— Дневникът беше в сейфа на Ериксон. Засега това е най-ясната следа, с която разполагаме. Трябва да продължим работата си, без да позволяваме това да ни влияе.

— Знаеш, че е невъзможно — учудено възрази тя. — Открием ли следа, тя започва да влияе на разследването.

— Само ти напомням — отвърна той уклончиво. — Въпреки всичко може и да се окаже, че грешим.

Тъкмо щеше да тръгва, когато телефонът иззвъня. Обаждаше се Сведберг, който бе успял да се свърже със сина на Йоста Рюнфелд.

— Много се притесни — каза Сведберг. — Искаше веднага да скочи на самолета и да дойде.

— Кога за последен път е бил във връзка с баща си?

— Няколко дни преди да замине за Найроби. Или по-точно, когато е трябвало да замине. Всичко било както обикновено. Според сина баща му винаги с радост очаквал пътуванията си.

Валандер кимна.

— Е, това вече го знаем — отбеляза той.

След това подаде телефонната слушалка на Ан-Брит Хьоглунд, която насрочи час за съвещание на разследващия екип за следващия ден. Едва когато тя затвори, Валандер си спомни, че у себе си носи лист хартия, който принадлежи на Сведберг. С бележки за жена, която се държала странно в Родилното отделение на Юстад.

Ан-Брит побърза да се прибере при децата си. Щом остана сам, Валандер се обади на баща си. Уговориха се да го навести рано в неделя сутринта. Снимките, които баща му бе направил със старомодния си фотоапарат, вече бяха готови.

Остатъкът от съботната вечер Валандер посвети да систематизира онова, което знаеха за убийството на Холгер Ериксон. Същевременно с това премисли и изчезването на Йоста Рюнфелд. Беше неспокоен, не можеше да си намери място, беше му трудно да се съсредоточи.

През цялото време усещането му, че все още се движеха по ръба на нещо много по-голямо, се задълбочаваше.

Тревогата не му даваше мира.

Когато стана девет часът вечерта, вече бе толкова уморен, че нямаше сили да мисли повече. Захвърли тетрадката си настрана и позвъни на Линда. Сигналът сякаш потъна във вакуум. Тя не си беше вкъщи. Облече си по-дебело яке и отиде пеша до центъра на града. Там хапна в китайския ресторант на площада. Като никога беше пълно с клиенти. Сети се, че е събота вечер. Поглези се с гарафа вино и веднага го заболя главата. Докато се прибираше, пак започна да вали.

През нощта сънува сцени от дневника на Харалд Бергрен. Обгръщаше го необятна тъма, беше много топло, а някъде в плътния мрак Бергрен беше насочил оръжие срещу него.

Събуди се рано.

Дъждът беше спрял. Отново се бе прояснило.

В седем и четвърт седна в колата си и тръгна да навести баща си в Льодеруп. В утринната светлина линиите на пейзажа наоколо се очертаваха ясно и отчетливо. Валандер помисли, че трябва да придума баща си и Йертруд да се разходят с него долу до брега. Скоро ще стане толкова студено, че няма да бъде възможно.

С неприятно чувство си припомни какво бе сънувал. Докато караше, си мислеше, че на съвещанието следобед трябва да съставят график за последователността, в която ще получат отговори на различните въпроси. Важно беше да установят местонахождението на Бергрен. Особено ако се окаже, че следата ще ги отведе до задънена улица.

Когато зави в двора към къщата на баща си, видя, че той е застанал на стълбището, за да го посрещне. Не се бяха виждали, откакто се сбогуваха след пътуването до Рим. Влязоха в кухнята, където Йертруд беше сервирала закуска. Заедно разгледаха снимките, които баща му бе направил. Много от тях не бяха на фокус. На някои част от обекта бе останал извън кадър. Тъй като баща му изглеждаше доволен и горд, синът само кимаше одобрително.

Имаше снимка, която се отличаваше. Направил я бе един келнер през последната им вечер в Рим. Току-що бяха приключили вечерята си. Валандер и баща му се бяха прегърнали. На бялата покривка — наполовина изпита бутилка червено вино. И двамата се усмихваха право към фотоапарата.

За миг избелялата снимка от дневника на Харалд Бергрен проблесна в съзнанието на Валандер, но той бързо я отпъди. Точно сега искаше да гледа само себе си и баща си. Осъзна, че снимката веднъж завинаги потвърждава това, което бе разбрал по време на пътуването.

Външно двамата много си приличаха. Направо бяха като две капки вода.

— Много бих искал да имам копие на тази снимка — каза Валандер.

— Вече съм се погрижил за това — поясни баща му доволно. После побутна към него плик със снимката.

След закуска отидоха в ателието на баща му. Той тъкмо завършваше работата си по един пейзаж, изобразяващ глухар. Винаги рисуваше птицата последна.

— Колко картини си нарисувал през живота си? — попита Валандер.

— Задаваш ми този въпрос всеки път, когато дойдеш тук — отвърна баща му. — Как бих могъл да им следя бройката? А и какъв е смисълът? Важното е, че са станали еднакви. Всички до една.

Валандер отдавна бе разбрал, че има само едно възможно обяснение защо баща му неизменно рисува един и същи мотив. Така той успяваше да държи на разстояние всичко, което постоянно се менеше около него. В картините си той бе господар дори и на хода на слънцето. То стоеше там, неподвижно, фиксирано, винаги на една и съща височина над залесените планински ридове.

— Беше хубаво пътуване — рече Валандер, докато наблюдаваше баща си, който смесваше боите.

— Нали ти казах, че ще бъде хубаво — отвърна старият Валандер. — Без това пътуване щеше да си умреш, без да видиш Сикстинската капела.

Валандер бързо съобрази дали сега не бе моментът да го попита за самотната обиколка, която бе предприел през последната им нощ. Ала реши да не го прави. Това беше тайна, която не засягаше другиго, освен самия него.

Синът предложи да отидат с колата до морето. За негова изненада баща му веднага прие. Но когато поканиха Йертруд, тя предпочете да си остане у дома. Малко след десет седнаха в колата и се отправиха към Сандхамарен. Почти нямаше вятър. Заслизаха към брега. Баща му го хвана за ръка, когато стъпиха върху последната скала. Морето се ширна пред тях. Брегът беше почти безлюден. В далечината видяха няколко души да си играят с куче. Други нямаше.

— Красиво е — отбеляза баща му.

Валандер го наблюдаваше крадешком. Пътуването до Рим сякаш из основи бе променило темперамента му. Може би щеше да се окаже, че е повлияло положително и на коварната болест, която лекарите му бяха открили. Същевременно си даваше ясна сметка, че вероятно никога няма да разбере какво е означавало то за баща му. Това бе пътуването на неговия живот и Валандер бе удостоен с честта да го придружи.

Рим бе неговата Мека.

Закрачиха бавно по брега. Валандер мислеше дали сега не е моментът да поговорят за миналото. Нямаше за къде да бърза.

Ненадейно баща му спря.

— Какво има? — попита Валандер.

— От няколко дни се чувствам зле — обясни той. — Но скоро ще ми мине.

— Искаш ли да се връщаме?

— Казах, че скоро ще мине.

Баща му отново бе възприел лошия си навик да му отговаря заядливо. Затова се въздържа да говори повече.

Продължиха разходката. Ято прелетни птици, отправили се на запад, премина над главите им. Бяха стояли на брега повече от два часа, когато баща му реши, че им стига толкова. Валандер бе забравил кое време е и осъзна, че трябва да побърза, за да не закъснее за съвещанието в участъка.

Остави баща си в Льодеруп и се върна в Юстад с усещане за лекота. Макар че той никога нямаше да се възстанови от страшната болест, пътуването до Рим очевидно бе означавало много за него. Може би сега най-сетне щяха да възстановят връзката, която бяха загубили преди толкова много години, когато Валандер реши да стане полицай. Баща му никога не можа да приеме избора му на професия. Ала и никога не му обясни какво има против него. По обратния път Валандер си мислеше, че сега най-сетне ще получи отговор на въпроса, над който бе размишлявал през голяма част от живота си.

В два и половина затвориха вратите на заседателната зала. Дори Лиса Холгершон беше там. Щом я зърна, Валандер се подсети, че още не се е обадил на Пер Окесон. Записа си в тетрадката, за да не забрави отново.

После разказа за намерената мумифицирана глава и дневника на Харалд Бергрен. Когато свърши, преобладаваше единодушното мнение, че най-после имат нещо, наподобяващо следа. Разпределиха си задачите и Валандер насочи разговора към Йоста Рюнфелд.

— От тук насетне трябва да приемем, че му се е случило нещо. Не можем да изключим нито злополука, нито престъпление. Естествено, остава и възможността да е изчезнал по своя воля. Смятам обаче, че можем да отхвърлим предположенията за връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд. Важи същото правило. Може и да има връзка, но е малко вероятно. Нищо не говори за това.

Валандер искаше да закрие съвещанието колкото се може по-бързо. Все пак беше неделя. Знаеше, че колегите му влагат всичките си сили в изпълнението на задачите. Ала знаеше също така, че работиш по-добре, след като си почивал пълноценно. Часовете, прекарани с баща му, го бяха заредили с нова енергия. Когато си тръгна от участъка малко след четири часа, се чувстваше по-отпочинал, отколкото през последните дни. Вътрешното му безпокойство също бе намаляло.

Нещо му подсказваше, че откриеха ли Харалд Бергрен, случаят щеше да бъде разрешен. Убийството бе твърде изтънчено, за да е дело на обикновен извършител.

Самият Бергрен можеше да е този извършител.

На път за „Мариягатан“ Валандер спря да напазарува в магазин, който работеше и в неделя. Не можа да устои на импулса да вземе под наем видеокасета. Беше класически филм, „Мостът над Ватерло“. Бе го гледал заедно с Мона в началото на брака им. Сега смътно си спомняше за какво се разказва.

Беше изгледал филма до средата, когато се обади Линда. Когато чу, че е тя, й обеща да й позвъни след малко. Спря филма и седна в кухнята. Говориха си почти половин час. По думите й не личеше да се чувства виновна, задето не му се е обадила по-рано. Той също не повдигна въпроса. Знаеше, че си приличат. И двамата можеха да бъдат разсеяни, но появеше ли се проблем, който трябва да бъде разрешен, се съсредоточаваха на мига. Тя каза, че всичко е наред — сервира в ресторанта на Кунгсхолмен и ходи на лекции в театрална школа. Не я попита как върви. Усещаше, че тя самата и без това се съмнява в способностите си.

Тъкмо преди да приключат разговора, той й разказа за предобеда, който бе прекарал на морския бряг.

— Изглежда, си изкарал чудесен ден — каза тя.

— Да — отвърна Валандер. — Имам чувството, че нещо се е променило.

След като затвори телефона, излезе на балкона. Вятърът беше утихнал напълно. Такова нещо рядко се случваше в Сконе.

За момент безпокойството му изчезна. Сега щеше да се наспи. А утре с нови сили да се залови за работата.

Докато гасеше светлината в кухнята, отново си спомни за дневника.

Запита се къде ли се намира Харалд Бергрен в този момент.

11

В понеделник сутрин на трети октомври Валандер се събуди с усещането, че незабавно трябва отново да говори със Свен Тюрен. Може би бе получил прозрение в съня си, не знаеше със сигурност. Заради това и не чака да отиде в участъка. Докато кафето се вареше, набра служба „Справки“ и взе домашния номер на Свен Тюрен. Вдигна съпругата му. Мъжът й вече бил заминал. Валандер получи мобилния му номер. Когато Свен Тюрен се обади, по жиците се чу стържене и пращене. Като фон, Валандер чуваше глухото бучене на двигателя на цистерната. Свен Тюрен каза, че е на път за Хьогестад. Имал да направи две доставки, преди да се върне до терминала в Малмьо. Валандер го помоли да се яви в участъка колкото се може по-бързо. Когато Тюрен попита дали са успели да пипнат убиеца на Холгер Ериксон, Валандер каза, че става дума за рутинен разговор. Обясни, че все още се намират в началния етап на разследването. Въпреки всичко щяха да заловят убиеца на Ериксон. Можеше да стане бързо. А можеше да отнеме много време. Свен Тюрен обеща да бъде в участъка в девет часа.

— Най-добре не паркирайте пред входа — посъветва го Валандер. — Може да създаде неудобства.

В отговор Тюрен смотолеви нещо нечленоразделно.

В седем и четвърт Валандер пристигна в участъка. Точно пред стъклените врати размисли и свърна вляво, към Прокуратурата, която си имаше отделен вход. Знаеше, че човекът, когото отива да види, е същата ранна птица като него. Почука на вратата и отвътре някой му извика да влезе.

Пер Окесон седеше зад винаги претрупаното си бюро. В цялата стая цареше невъобразим хаос от книжа и папки. Външното впечатление обаче бе измамно. Пер Окесон беше изключително ефективен и подреден прокурор и Валандер обичаше да работят съвместно. Познаваха се отдавна и с течение на годините бяха изградили взаимоотношения, които далеч надхвърляха чисто професионалното. Случваше им се да споделят неща от личен характер, да търсят помощ или съвет един от друг. Въпреки това помежду им оставаше невидима граница, която не преминаваха. Никога нямаше да станат истински близки приятели. Бяха твърде различни. Окесон кимна доволно, щом Валандер влезе в стаята. Стана и му разчисти място да седне на един стол, отмествайки кашон с документи за дело, което щеше да се гледа в Районния съд същия ден. Валандер седна. Пер Окесон направи така, че да не го безпокоят по телефона.

— Очаквах да се обадиш — посрещна го той. — Впрочем благодаря за картичката.

Валандер бе забравил за пощенската картичка, която му бе изпратил от Рим. Доколкото можеше да си спомни, беше снимка на Римския форум.

— Беше невероятно пътешествие — сподели Валандер. — И за баща ми, и за мен самия.

— Не съм бил в Рим — каза Пер Окесон. — Какво гласеше поговорката? Виж Рим и умри. Или пък беше Неапол?

Валандер поклати глава. Нямаше представа.

— Надявах се на спокойна есен — продължи той. — А ето че се прибирам и откривам старец, набучен на колове в един ров.

Окесон направи гримаса.

— Видях някои от снимките — уточни той. — И Лиса Холгершон ми разказа. Имате ли нещо, за което да се захванете?

— Може би — отвърна Валандер и накратко разказа за находките в сейфа на Холгер Ериксон. Знаеше, че Пер Окесон уважава способността му да ръководи полицейско разследване. Много рядко двамата с Валандер имаха разногласия относно неговите заключения или за това как планира оперативната работа.

— Естествено, да забиеш остри бамбукови пръти в някакъв ров звучи като чиста лудост — отбеляза Пер Окесон. — Ала, от друга страна, живеем във време, когато границата между безумието и нормалното става все по-трудно различима.

— Как върви с Уганда? — поинтересува се Валандер.

— Предполагам имаш предвид Судан — поправи го Пер Окесон.

Валандер знаеше, че Окесон е кандидатствал за работа в Комисариата за бежанците към ООН. Искаше да се махне от Юстад за известно време. Да види и друго, преди да е станало твърде късно. Окесон беше няколко години по-възрастен от него самия. Вече бе навършил петдесет.

— Судан — поправи се Валандер. — Говори ли с жена си?

Пер Окесон кимна.

— Събрах кураж онази седмица. Прояви повече разбиране, отколкото смеех да се надявам. Останах с впечатление, че би била доволна да се махна от къщата за известно време. Все още чакам известие. Но ще се изненадам, ако не получа поста. Както знаеш, имам връзки.

През годините Валандер разбра, че Пер Окесон притежава рядката и добре развита способност да се сдобива с поверителна информация. Валандер нямаше никаква представа как го прави. Прокурорът например винаги бе отлично осведомен какво се обсъжда в парламентарните комисии или в най-затворените кръгове на Дирекция на полицията.

— Ако всичко върви както трябва, изчезвам след Нова година — каза той. — Ще отсъствам най-малко две години.

— Да се надяваме, че ще разрешим случая с Холгер Ериксон преди това. Някакви инструкции, които искаш да ми дадеш?

— По-скоро ти кажи, ако имаш някакви изисквания.

Валандер се замисли, преди да отговори.

— Все още не — рече. — Лиса Холгершон спомена, че трябва отново да извикаме Матс Екхолм. Помниш ли го, онзи от лятото? С психологическите профили? Който преследва луди и се опитва да ги категоризира. Между другото, смятам, че си разбира от работата.

Пер Окесон си го спомняше много добре.

— Струва ми се, че трябва да изчакаме — додаде Валандер. — Всъщност изобщо не съм сигурен, че си имаме работа с душевноболен.

— Ако смяташ, че трябва да изчакаме, ще го направим — отвърна Пер Окесон и се изправи. Посочи кашона. — Днес имам изключително заплетено дело — извини се. — Трябва да се подготвя.

Валандер се приготви да си тръгне.

— Какво всъщност ще правиш в Судан? — полюбопитства. — Бежанците наистина ли имат нужда от шведска правна помощ?

— Бежанците имат нужда от всякаква помощ, която могат да получат — отговори Пер Окесон, докато изпровождаше Валандер до пропуска. — Отнася се не само до Швеция. Бях няколко дни в Стокхолм, докато ти беше в Рим — каза той неочаквано. — Случайно срещнах Анет Брулин. Поръча ми да поздравя всички тук. И специално теб.

Валандер го изгледа колебливо, но не каза нищо. Преди няколко години Анет Брулин бе замествала Пер Окесон. Макар че беше омъжена, Валандер направи злополучен опит да я прелъсти. Това бе нещо, което искаше да забрави.

Излезе от прокурорската служба. Духаше бурен вятър. Небето беше сиво. Валандер предположи, че е най-много осем градуса над нулата. На входа на участъка се натъкна на Сведберг, който тъкмо излизаше. Спомни си, че у себе си бе оставил документ, който принадлежи на него.

— По погрешка съм взел със себе си някои от бележките ти след съвещанието онзи ден — каза.

Сведберг, изглежда, недоумяваше.

— Не съм забелязал да ми липсва нещо.

— Бяха някакви бележки за жена, която се държала странно в Родилното отделение.

— Можеш да го изхвърлиш — вметна Сведберг. — На някой чисто и просто му се е привидяло.

— Ще трябва сам да го хвърлиш — отвърна Валандер. — Ще го оставя на бюрото ти.

— Продължаваме да разпитваме хората от околността край стопанството на Ериксон — съобщи Сведберг. — Ще ида да си поприказвам със селския пощальон.

Валандер кимна. Всеки продължи в своята посока.

Когато влезе в кабинета си, вече бе забравил за листа на Сведберг. Извади дневника на Харалд Бергрен от вътрешния джоб на якето си и го прибра в едно чекмедже на бюрото. Снимката на тримата мъже, които позираха до термитника, сложи най-отгоре. Докато чакаше Свен Тюрен, набързо прегледа куп документи, които колегите, работещи по случая, му бяха оставили. В девет без петнайсет отиде да си вземе кафе. Ан-Брит Хьоглунд се отби да каже, че изчезването на Йоста Рюнфелд вече е регистрирано и официално има статут на спешен случай.

— Говорих с един от съседите на Рюнфелд — уточни тя. — Гимназиален учител, който ми се стори, че вдъхва доверие. Твърди, че Рюнфелд е бил в апартамента си във вторник вечер. Но не и след това.

— Което ни подсказва, че е заминал именно тогава — отбеляза Валандер. — Не за Найроби обаче.

— Попитах го дали нещо особено около Рюнфелд му е направило впечатление — каза тя. — Изглежда, е бил затворен човек с редовни и дискретни навици. Вежлив, но нищо повече. Освен това рядко имал гости. Единственото, заслужаващо внимание, е, че понякога се прибирал много късно нощем. Учителят обитава апартамента под Рюнфелд. А в кооперацията всичко се чува. Струва ми се, че можем да му се доверим.

Валандер стоеше прав с чашата кафе в ръка и обмисляше това, което чу.

— Трябва да си изясним съдържанието на онзи колет — додаде той. — Добре би било, ако още днес някой се обади във фирмата за търговия по пощата. Освен това се надявам, че колегите в Бурос вече са уведомени. Как се казваше фирмата? „Секур“? Нюберг знае. Трябва да проверим дали и преди Рюнфелд е пазарувал други неща от тях. Направил е поръчката и е възнамерявал да използва апаратурата по някакъв начин.

— Подслушвателна апаратура — вметна тя. — Дактилоскопични отпечатъци. Кой се интересува от това? Кой използва такива неща?

— Ние го правим.

— Но кой още?

Валандер разбра, че тя има предвид нещо определено.

— Разбира се, подслушвателна апаратура може да се използва от и хора, които се занимават с нещо незаконно.

— Мислех си най-вече за дактилоскопичните отпечатъци.

Валандер кимна. Сега разбра.

— Частно ченге — предположи той. — Частен детектив. На мен също ми хрумна. Но Йоста Рюнфелд е търговец на цветя, посветил е живота си на орхидеите.

— Това е просто хрумване — рече тя. — Лично ще се свържа с фирмата за поръчки по пощата.

Валандер се върна в кабинета си. Телефонът иззвъня. Беше Ебба. Свен Тюрен се намираше на пропуска на участъка.

— Нали не е паркирал цистерната отпред? — попита Валандер. — Хансон ще откачи.

— Тук няма никаква цистерна — каза Ебба. — Ще дойдеш ли да го вземеш? Освен това Мартинсон искаше да говори с теб.

— Къде е той?

— В стаята си, струва ми се.

— Помоли Свен Тюрен да почака няколко минутки, докато поговоря с Мартинсон.

Когато Валандер влезе в стаята му, Мартинсон говореше по телефона. Набързо привърши разговора. Валандер предположи, че е била жена му. Всеки ден тя звънеше на Мартинсон по безброй пъти. Никой не знаеше за какво.

— Влязох във връзка с Центъра по съдебна медицина в Лунд — съобщи той. — Вече са готови с някои предварителни резултати. Проблемът е, че срещат трудности да установят онова, което най-много ни интересува.

— Кога е умрял?

Мартинсон кимна.

— Нито един от бамбуковите пръти не е пронизал сърцето. Няма перфорирана артерия. Това означава, че той може да е висял там дълго преди да умре. Може да се каже, че причината за смъртта е удавяне.

— Какво ще рече това? — изненада се Валандер. — Та той висеше в рова? Как е могъл да се удави там?

— Лекарят, с когото говорих, ме засипа с неприятни подробности — допълни Мартинсон. — Каза, че дробовете били до такава степен пълни с кръв, че в един момент Ериксон вече не е могъл да диша. Приблизително както, ако се беше удавил.

— Трябва да разберем кога е умрял — поясни Валандер. — Позвъни им отново. Все нещо могат да кажат.

— Ще се погрижа да получиш експертизата, когато пристигне.

— Ще повярвам, когато я видя с очите си. Като знам как нещата изчезват на това място.

Не бе имал намерение да критикува Мартинсон. Валандер вече беше отвън в коридора, когато си даде сметка, че думите му могат да се изтълкуват погрешно, но вече бе твърде късно и нямаше какво да стори. Продължи към пропуска и взе със себе си Свен Тюрен, който седеше на една пластмасова пейка, зяпнал в пода. Беше небръснат, с кървясали очи. Миришеше силно на нафта и бензин. Отидоха в кабинета на Валандер.

— Защо още не сте пипнали оня, дето уби Холгер? — тросна се Свен Тюрен.

Валандер за пореден път се подразни от отношението на Тюрен.

— Кажи ми тук и сега кой е и лично ще отида да му щракна белезниците — каза той.

— Аз не съм полицай.

— Няма нужда да ми го казваш. Ако беше полицай, нямаше да зададеш толкова тъп въпрос.

Тюрен отвори уста, за да протестира, но Валандер вдигна ръка и го възпря.

— Сега въпросите ги задавам аз — рече.

— Заподозрян ли съм в нещо?

— В нищо. Но въпросите идват от мен. А ти ще отговаряш, като те питам. Нищо друго.

Свен Тюрен сви рамене. Валандер усети, че Тюрен е нащрек. Всичките му полицейски инстинкти се изостриха. Първият му въпрос бе и единственият, който си беше подготвил.

— Харалд Бергрен — произнесе. — Това име говори ли ти нещо?

Свен Тюрен го изгледа.

— Не познавам никого с това име. Трябва ли?

— Сигурен ли си?

— Да.

— Помисли си!

— Не ми трябва да мисля. Ако съм сигурен, значи съм сигурен.

Валандер побутна към него снимката и я посочи. Тюрен се наведе към нея.

— Виж дали познаваш някого от хората на снимката. Погледни внимателно. Не бързай.

Свен взе снимката между омаслените си пръсти. Дълго я изучава. У Валандер се зароди неясна надежда, когато той я постави обратно на масата.

— Не съм виждал никого от тях.

— Дълго ги разглежда. Стори ти се, че познаваш някого ли?

— Нали вие ми казахте да не бързам? Кои са те? Къде е направена снимката?

— Сигурен ли си?

— Никога не съм ги виждал.

Валандер разбра, че Тюрен казва истината.

— Снимката показва трима наемни войници — обясни. — Направена е в Африка преди повече от трийсет години.

— Чуждестранният легион ли?

— Не точно, но нещо такова. Войници, които се бият на страната на този, който плаща най-добре.

— Човек трябва да живее от нещо.

Валандер го изгледа учудено. Ала не го попита какво има предвид с коментара си.

— Може би си чувал Ериксон да казва, че е имал контакти с наемни войници?

— Той е продавал коли. Мислех, че вече си го разбрал.

— Освен това е съчинявал стихове и е наблюдавал птиците — уточни Валандер, без да крие раздразнението си. — Чувал ли си, или не той да говори за наемни войници? Или за война в Африка?

Свен Тюрен се вторачи в него.

— Защо полицаите сте толкова неприятни? — попита той.

— Защото невинаги се занимаваме с чак толкова приятни неща — отговори Валандер. — Отсега нататък искам да отговаряш само на въпросите ми. Нищо друго. Никакви лични коментари, които нямат отношение по темата.

— Какво ще стане, ако не го сторя?

Валандер си помисли, че е на път да си изпусне нервите — не му беше грижа сега. Нещо в мъжа, седнал срещу него, хич не му се нравеше.

— В такъв случай от днес нататък ще те привиквам на раздумка всеки ден. И ще поискам от прокурора разрешение да направим обиск в дома ти.

— Какво си мислиш, че ще намериш там?

— Това няма нищо общо. Всъщност разбираш ли за какво ти говоря?

Валандер съзнаваше, че поема голям риск. Свен сигурно бе прозрял блъфа му, но явно предпочете да направи каквото му каза полицаят.

— Холгер беше миролюбив човек. Когато ставаше дума за сделки обаче, можеше да бъде твърд. Никога не е споменавал за наемни войници. Въпреки че може и да го е направил.

— Какво имаш предвид? Че е могъл да го направи?

— Нали наемните войници се бият срещу революционери и комунисти? А може да се каже, че Холгер беше консервативен. Меко казано.

— Как така консервативен?

— Смяташе, че както е тръгнало всичко, цялото обществено отива по дяволите. Смяташе, че боят с пръчка трябва отново да се въведе като наказание, а убийците да бъдат бесени. Ако зависеше от него, оня, дето го е пречукал, щеше да увисне с въже около врата.

— И той е говорил за това с теб?

— С всички говореше за това. Беше човек, който защитава възгледите си.

— Поддържал ли е контакти с някоя консервативна организация?

— От къде мога да знам?

— Знаеш ли едното, може би знаеш и другото. Отговори на въпроса!

— Не знам.

— Някакви неонацисти?

— Не знам.

— Самият той бил ли е нацист?

— Нищо не знам за тях. Той смяташе, че обществото отива по дяволите. Не виждаше никаква разлика между социалдемократи и комунисти. Май Народната партия беше най-радикалната, която можеше да приеме.

За миг Валандер обмисли казаното от Тюрен. То едновременно потвърждаваше и променяше представата, която си бе създал за Ериксон до този момент. Явно приживе е бил рядко сложна и противоречива личност. Поет и ултраконсерватор, любител на птиците и привърженик на смъртното наказание. Валандер си припомни стихотворението на писалището. В него авторът тъжеше, че в Швеция една птица е застрашена от изчезване. От друга страна обаче, престъпниците заслужаваха бесило.

— Споменавал ли ти е някога, че има врагове?

— Вече ме пита.

— Знам. Но сега пак те питам.

— Не го е заявявал открито. Ала залостваше вратите си нощем.

— Защо?

— Защото имаше врагове.

— Но не знаеш кои са били?

— Не.

— Казвал ли е защо има врагове?

— Никога не е казвал, че има такива. Тъй де, аз го казах. Колко пъти ще трябва да го повтарям?

Валандер вдигна предупредително ръка.

— Ако ме устройва, мога да ти задавам един и същи въпрос, всеки ден, в близките пет години. Никакви врагове? А е залоствал вратите нощем.

— Да.

— От къде знаеш?

— Той ми е казвал. Как бих могъл инак да знам, да го вземат дяволите! Не съм ходил нощем до тях да проверявам бравите! „В днешно време не можеш никому да имаш доверие в Швеция.“ Тъй казваше.

Валандер реши засега да прекрати разговора със Свен. Когато му дойде времето, пак щеше да го повика. Освен това подозираше, че Тюрен знае повече, отколкото казва, но искаше да напредват предпазливо. Ако подплаши Тюрен и той се свре в някой ъгъл, после трудно ще го подмами да излезе отново.

— Смятам, че това е достатъчно засега — рече Валандер.

— Засега? Това значи ли, че пак ще трябва да идвам тук? Как ще ми остава време да си върша работата?

— Ще ти се обадим. Благодаря, че дойде — успокои го Валандер и стана на крака. Подаде ръка.

Проявата на любезност изненада Тюрен. Валандер усети силно ръкостискане.

— Струва ми се, че ще можеш и сам да намериш пътя — каза той.

Когато Тюрен си отиде, Валандер позвъни на Хансон. Имаше късмет и го намери веднага.

— Свен Тюрен — уточни. — Шофьорът на цистерната, който ти се стори, че е бил замесен в някакви побоища? Спомняш ли си?

— Спомням си.

— Провери какво можеш да намериш за него.

— Спешно ли е?

— Колкото и всичко останало. Нито повече, нито по-малко.

Хансон обеща да се заеме.

Беше вече десет часът. Валандер си взе кафе. После написа бележките си за разговора с Тюрен. На следващото съвещание екипът щеше подробно да го обсъди. Валандер беше убеден, че ще изскочи нещо важно.

Когато приключи с бележките и затвори тетрадката, откри написания с молив лист, който вече няколко пъти забравяше да върне на Сведберг. Реши да го направи сега, преди да се е захванал с нещо друго. Взе листа и излезе от стаята. Отвън в коридора чу как телефонът му звъни. Поколеба се за миг. После се върна и вдигна слушалката.

Беше Йертруд. Плачеше.

— Трябва да дойдеш — изхлипа.

Валандер се вледени.

— Какво се е случило? — попита.

— Баща ти е мъртъв. Лежи сред картините си.

Часът беше десет и петнайсет в понеделник, на трети октомври 1994-та.

12

Погребаха бащата на Курт Валандер на единайсети октомври в Новото гробище в Юстад. Ветровете се гонеха през целия ден, а слънцето от време на време се показваше иззад облаците. Една седмица след като получи тъжната вест по телефона, на Валандер все още му бе трудно да проумее какво се беше случило. Отрицанието се появи в мига, в който остави телефонната слушалка. Мисълта, че баща му е починал, бе непоносима. Не сега, толкова скоро след пътуването до Рим. Не сега, когато бяха преоткрили част от близостта, изгубена през годините. Тръгна си от участъка, без да разговаря с никого. Беше убеден, че Йертруд е сбъркала. Но когато пристигна в Льодеруп и се втурна в ателието, където винаги миришеше на терпентин, незабавно разбра, че Йертруд е права. Баща му лежеше проснат по очи върху картината, която рисуваше. Бе затворил очи, конвулсивно вкопчен в четката, с която току-що бе нарисувал белите пръски в гребена на глухаря. Синът му разбра, че тъкмо е завършвал платното, по което работеше предишния ден, когато направиха дългата крайбрежна разходка до Сандхамарен. Смъртта го беше покосила внезапно. По-късно, когато Йертруд се поуспокои и отново бе в състояние да говори свързано, обясни, че той закусил както обикновено. Всичко било нормално. В шест и половина отишъл в ателието. Когато в десет часа не се появил в кухнята, за да пие кафе, какъвто му бил обичаят, отишла да го повика. Вече бил мъртъв. Валандер си бе казвал, че когато и да дойде смъртта, винаги идва като натрапник. Появява се в неподходящия момент: или чаша сутрешно кафе ще остане недопита, или нещо друго.

Чакаха линейката. Йертруд здраво се вкопчи в ръката му. Отвътре Валандер бе съвършено празен. Не изпитваше скръб. Не изпитваше нищо, освен смътно чувство за несправедливост. Изобщо не можа да оплаче мъртвия си баща. Но можеше да скърби за самия себе си — единствената възможна скръб. После пристигна линейката. Валандер познаваше шофьора. Казваше се Прютц и веднага разбра, че ще вземат баща му.

— Не беше болен — обясни Валандер. — Вчера се разхождахме по брега. Оплака се, че му е станало лошо. Нищо друго.

— Сигурно е било инсулт — отвърна Прютц със съчувствие в гласа. — Поне така изглежда.

Същото казаха после и лекарите. Всичко е станало за миг. Баща му едва ли бе имал време да осъзнае, че умира. Кръвоносният съд в мозъка му се спукал и той е умрял още преди главата му да се удари в недовършената картина. За Йертруд скръбта и шокът се примесиха с облекчението, че всичко е станало много бързо. Че му бе спестено да чезне в една объркана ничия земя.

В главата на Валандер се въртяха разни мисли. Баща му е бил сам, когато е умрял. Никой не бива да е сам, когато дойде сетният му час. Изпитваше угризения, че не е направил нищо, когато му е прилошало. Може да е било знак за предстоящия инсулт. Най-неприятното беше, че се случи в неподходящ момент. Макар че бе на осемдесет години, все още бе твърде рано. Трябваше да се случи след време. Не сега. Не по този начин. Докато беше в ателието, Валандер разтърси баща си в опит да го върне към живота — нищо не можеше да се направи. Глухарът щеше да остане недовършен.

Сред всеобщия хаос, който неизменно съпътства смъртта, Валандер бе запазил способността си да действа спокойно и разумно. Йертруд се качи с него в линейката. Синът се върна в ателието, застана насред тишината и уханието на терпентин и зарида при мисълта, че баща му не би искал глухарът да остане недовършен. Като жест на съгласие с невидимата граница между живота и смъртта, Валандер взе четката и добави двете бели точки в пернатата премяна на глухара, които все още липсваха. За пръв път докосваше с четка някое от платната на баща си. После я почисти и остави при останалите в един стар буркан от сладко. Не разбираше онова, което се бе случило, не знаеше какво означава то за него самия. Дори не знаеше как трябва да се държи в скръбта си.

Влезе в къщата и позвъни на Ебба. Тя се натъжи и на Валандер му стана трудно да говори. Накрая я помоли просто да съобщи на останалите. Трябваше да продължат да работят както обикновено и без него. Достатъчно бе да го държат в течение, ако се случи нещо важно за разследването. Нямаше да се връща в службата през този ден. Все още не знаеше какво ще прави утре. Обади се на сестра си Кристина и й съобщи за смъртта. Разговаряха дълго. На Валандер му се стори, че за разлика от него тя бе подготвена за възможността баща им да почине внезапно. Тъй като той нямаше телефонния номер на ресторанта, където работеше Линда, тя щеше да му помогне да я издири. След това се обади на Мона. Тя работеше във фризьорски салон в Малмьо, чието точно име не знаеше. Щом й обясни за какво става въпрос, една любезна телефонистка от служба „Справки“ му помогна да намери каквото търси. По гласа на Мона позна, че е изненадана да го чуе. Бе се уплашила да не би нещо да се е случило с Линда. Когато Валандер й каза, че баща му е починал, забеляза, че тя донякъде отдъхна облекчено. Това го разстрои. Обаче не каза нищо. Знаеше, че Мона и баща му се разбираха добре. Да се тревожи за Линда бе естествено. Припомни си новините за сутринта, когато бе потънал фериботът „Естония“.

— Разбирам какво ти е — каза тя. — Цял живот си се страхувал от този момент.

— Имахме толкова много да се кажем — добави той. — Сега, когато най-сетне бяхме намерили отново пътя един към друг. А ето че вече е твърде късно.

— Винаги е твърде късно — въздъхна тя.

Мона обеща да дойде на погребението и да му помогне, ако има нужда от нещо. Щом затвори, усети ужасяваща празнина вътре в себе си. Набра номера на Байба в Рига. Ала тя не вдигна. Звъня отново и отново — тя не беше там.

Върна се в ателието. Настани се на старата шейна, където обикновено сядаше с чаша кафе в ръка. По покрива тихо барабанеше. Отново валеше. Той осъзна, че държи в ръце собствения си страх от смъртта. Ателието вече се бе превърнало в гробница. Скочи на крака и бързо се махна оттам. Отиде обратно в кухнята. Телефонът иззвъня. Беше Линда. Плачеше. Валандер също се разплака. Тя искаше да се прибере у дома колкото се може по-бързо. Баща й я попита дали да се обади на работодателя й и да поговори с него. Ала Линда вече бе говорила със собственика. Щеше да отиде на „Арланда“ и да се опита да хване самолет още същия ден. Обеща да я посрещне. Ала тя му нареди да остане при Йертруд. Щяла и сама да се добере до Юстад и Льодеруп.

По-късно същата вечер всички се събраха в къщата в Льодеруп. Валандер забеляза, че Йертруд беше по-спокойна. Говориха за погребението. Валандер се съмняваше, че баща му действително би искал церемонията да се извърши от свещеник. Ала Йертруд решаваше. Все пак беше неговата вдовица.

— Той никога не говореше за смъртта — каза тя. — Дали се е страхувал от нея, или не, не бих могла да кажа. Никога не ми е споменавал къде иска да бъде погребан. Обаче държа да има свещеник.

Решиха да е в Новото гробище в Юстад. Семпло погребение. Баща му нямаше много приятели. Линда искаше да прочете едно стихотворение. Баща й обеща да не държи възпоменателно слово. Избраха да изпеят заедно псалма „Прекрасна е земята“.

На следващия ден пристигна Кристина. Настани се при Йертруд, докато Линда отиде при Валандер в Юстад. През тази седмица смъртта ги сплоти. Кристина отбеляза, че сега, след като баща им го няма, идва техният ред. През цялото време Валандер усещаше как собствения му страх от смъртта се усилва, но не говореше за това. С никого. Нито с Линда, нито със сестра си. Може би някой ден ще може да го сподели с Байба. Когато накрая успя да се свърже с нея, за да й съобщи за случилото се, тя реагира много емоционално. Двамата разговаряха почти час. Разказа му за чувствата, които бе изпитала при смъртта на собствения си баща преди десет години, както и когато съпругът й Карлис бе убит. Валандер се почувства облекчен. Нея я имаше, тя нямаше да изчезне.

Същия ден, в който некрологът бе поместен в местния ежедневник, му се обади Стен Виден от конефермата си до Скуруп. Бе минала почти година, откакто Валандер бе говорил с него за последно. Някога ги бе свързвало близко приятелство. Споделяха общ интерес към операта и хранеха грандиозни мечти за съвместно бъдеще. Стен Виден имаше красив глас. Валандер щеше да стане негов импресарио. Ала всичко се промени в деня, в който бащата на Стен Виден внезапно почина и той бе принуден да поеме фермата, в която тренираха състезателни коне. Валандер стана полицай и двамата постепенно се отчуждиха. И все пак Стен Виден се обади да изкаже своите съболезнования. След разговора Валандер се опита да си спомни дали той всъщност се беше срещал с баща му. Изпита благодарност към приятеля си, загдето се бе обадил. Значи имаше някой извън тесния им семеен кръг, който не го бе забравил.

След всичко това Валандер си наложи отново да стане полицай. В деня след смъртта на баща му, във вторник, четвърти октомври, се върна в участъка. Беше прекарал безсънна нощ в апартамента. Линда спа в старата си стая. Освен това Мона дойде да ги посети и донесе със себе си вечеря, за да ги накара, както се изрази тя, поне за миг да мислят за нещо друго. За пръв път след опустошителния развод преди пет години Валандер установи, че бракът им вече окончателно е приключил и за него. Твърде дълго я бе умолявал да се върне и тайно се бе надявал някой ден всичко пак да бъде както преди. Ала нямаше връщане назад. Сега Байба беше най-близка до сърцето му. Вече нямаше съмнение, че животът с Мона е свършил, и това бе единственото положително нещо около смъртта на баща му.

Макар че седмицата преди погребението спа лошо, той остави у колегите си впечатлението, че владее ситуацията. Те му изказаха съболезнованията си, а той им благодари. После веднага премина към текущото разследване. Лиса Холгершон го придърпа навън в коридора и му каза да си вземе няколко дни отпуск. Той обаче отхвърли предложението й. През тези няколко часа, които работи, усети как скръбта по баща му донякъде намалява.

Трудно бе да се определи дали присъствието му непрекъснато тласка разследването напред. Но бе факт, че работата едва пълзеше през седмицата на погребението. Друго, върху което трябваше да се съсредоточат и през цялото време засенчваше убийството на Холгер Ериксон, бе изчезването на Йоста Рюнфелд. Никой не разбираше какво се е случило. Той сякаш се бе изпарил. Полицаите вече се съмняваха, че има естествено обяснение за отсъствието му. От друга страна, не откриха нищо, което да подсказва връзка между Ериксон и Рюнфелд. Единственото, което знаеха за Рюнфелд, бе, че орхидеите са били най-важното нещо в живота му.

— Добре е да проучим какво се е случило, когато съпругата му се е удавила — подхвърли Валандер на едно от съвещанията през седмицата.

Ан-Брит Хьоглунд обеща да се заеме с въпроса.

— Фирмата за търговия по пощата от Бурос? — попита след това Валандер. — Какво стана с тях? Какво казват колегите?

— Веднага се захванаха — отговори Сведберг. — Явно въпросната фирма не за пръв път се оказва замесена в незаконен внос на подслушвателна апаратура. Според полицията в Бурос, фирмата се е появила и после изчезнала, за да изникне пак под ново име и с нов адрес. Понякога и с други собственици. Ако правилно съм разбрал, вече са предприели действия. Чакаме обаче писмен рапорт.

— Най-важното за нас е да разберем дали Рюнфелд е правил покупки от тях и преди — каза Валандер. — За останалото няма да се тревожим точно сега.

— Базата данни за клиентите им явно е била доста непълна. Полицията в Бурос е открила незаконно и много сложно оборудване в офиса им. Ако тълкуваме правилно, Рюнфелд може да се окаже нещо като шпионин.

Валандер размисли за миг това, което Сведберг току-що каза.

— Защо не? — каза той после. — Нищо не бива да изключваме. Трябва да е купил оборудването с някаква цел.

Вече приемаха изчезването на Йоста Рюнфелд като случай от изключително значение. Продължаваха да са напълно фокусирани и върху издирването на убиеца или убийците на Холгер Ериксон. Търсеха Харалд Бергрен, въпреки че не откриха и най-малката следа от него. От музея в Стокхолм им съобщиха, че мумифицираната глава, която намериха заедно с дневника в сейфа на Ериксон, вероятно идва от Конго или днешен Заир, и определено човешка. До тук нещата съвпадаха. Ала кой беше Харалд Бергрен? Вече бяха разговаряли с много хора, познавали Холгер Ериксон през различни периоди от живота му. Никой от тях не го беше чувал да говори за Бергрен. Никой не знаеше и Ериксон да е имал контакт с подземния свят, където наемните войници пъплеха като страхливи плъхове и сключваха договори с пратениците на дявола. Накрая на Валандер хрумна идея, която накара разследването отново да се задвижи.

— Има много странни неща около Ериксон — отбеляза той. — Например фактът, че няма връзка с нито една жена. Не се споменава никъде. Това ме наведе на мисълта, че между Холгер Ериксон и мъжа на име Харалд Бергрен може да е съществувала хомосексуална връзка. В дневника му също не се споменават жени.

В съвещателната зала се възцари тишина. Изглежда, никой не бе мислил над подобна възможност.

— Звучи ми малко странно хомосексуален мъж да избере едно толкова мъжкарско поприще като това да стане войник — възрази Ан-Брит Хьоглунд.

— Съвсем не — държеше на своето Валандер. — Не е необичайно хомосексуални мъже да станат войници. Може би, за да прикрият наклонностите си. Или пък от други съображения.

Мартинсон седеше и изучаваше снимката на тримата мъже пред термитника.

— Човек остава с впечатлението, че си прав — каза той. — У тези мъже има нещо женствено.

— И какво е то? — попита Ан-Брит Хьоглунд любопитно.

— Не знам — отвърна Мартинсон. — Навярно начинът, по който са се облегнали на мравуняка. И косата.

— Няма смисъл да седим тук и да си губим времето в догадки — прекъсна ги Валандер. — Само ви посочих още една възможност. Трябва да я имаме предвид, както и всичко останало.

— С други думи, търсим наемен войник хомосексуалист — мрачно отбеляза Мартинсон. — Къде бихме могли да открием такъв?

— Няма да правим точно това — възрази Валандер. — Но ще трябва да преценим и тази възможност наравно с останалия събран материал.

— Никой от онези, с които разговарях, дори не загатна възможността Ериксон да е бил хомосексуален — обади се Хансон, който до този момент си бе мълчал.

— Това едва ли е нещо, което да се обсъжда открито — рече Валандер. — Във всеки случай не и сред мъжете от старата генерация. Ако Холгер е бил хомосексуалист, то е бил такъв още по времето, когато хората с подобни наклонности в Швеция са били подлагани на тормоз и изнудване.

— Тоест имаш предвид, че трябва да ги разпитаме дали Ериксон е бил хомосексуалист? — попита Сведберг, който също не бе казал много по време на съвещанието.

— Сами трябва да решите как да подходите — отбеляза Валандер. — Аз дори не знам дали е вярно. Но не бива да го изключваме.

Впоследствие разбра, че от този момент разследването навлезе в следващата си фаза. Като че ли всички си дадоха сметка, че в убийството на Холгер Ериксон няма нищо просто и лесно. Имаха си работа с един или няколко много хитри убийци, а вероятно мотивът беше скрит в миналото на жертвата. Едно минало, добре защитено от чужди очи. Продължиха с изнурителната задача. Проучиха всичко, до което можеха да се доберат, за живота на Ериксон. Сведберг дори прекара няколко предълги нощи във внимателно изучаване на деветте стихосбирки, които Ериксон бе издал. Накрая му се струваше, че ще се побърка от душевните терзания, които явно съществуваха в света на птиците. Не смяташе, че е разбрал нещо ново за Холгер Ериксон.

През един ветровит следобед Мартинсон заведе дъщеря си Терес до носа Фалстербу, където се пошляха и се заприказваха с различни любители на птиците, които, проточили шии, се взираха в сивите облаци. Единствената полза от разходката им, освен времето, прекарано с дъщеря си, и фактът, че тя прояви желание да стане член на Дружеството на полевите биолози, бе да узнае, че в нощта на убийството на Холгер Ериксон големи ята беловежди дроздове бяха напуснали Швеция. След това Мартинсон го обсъди със Сведберг, който бе категоричен, че в нито една от деветте книжки няма стихове за беловежди дроздове.

— Обаче има три дълги поеми за средната бекасина — каза Сведберг колебливо. — Съществуват ли изобщо средни бекасини?

Мартинсон не знаеше. Разследването продължаваше.

Най-накрая дойде и денят на погребението. Щяха да се срещнат при крематориума. Няколко дни по-рано Валандер с изненада научи, че церемонията ще отслужи жена свещеник. Освен това не коя да е. Беше се запознал с нея при едно паметно събитие от изминалото лято. Впоследствие остана доволен, че бе именно тя. Думите й бяха прости и изчистени откъм гръмки фрази и излишен патос. Предишния ден му се обади да го пита дали баща му е бил религиозен. Валандер отговори отрицателно. Вместо това й разказа за картините му. И за пътуването до Рим. Погребението се оказа по-поносимо, отколкото си бе представял. Ковчегът от кафяво дърво имаше семпла украса от рози. Линда бе тази, която показа най-открито чувствата си. Никой не се съмняваше, че скръбта й е неподправена. Навярно именно на нея покойникът щеше да липсва най-много.

След церемонията отидоха в Льодеруп. Сега, когато погребението бе зад гърба му, Валандер изпита облекчение. Нямаше представа как ще реагира по-късно. Все още не проумяваше какво се е случило. Казвал си бе, че принадлежи към поколение, което е неподготвено за факта, че смъртта постоянно е наблизо. В неговия случай чувството се подсилваше и от странния факт, че толкова често в работата си на полицай му се е налагало да се занимава с мъртъвци. Ала ето че се бе оказал толкова уязвим, колкото и всеки друг. Сети се за разговора, който бяха водили с Лиса Холгершон преди седмица.

Вечерта двамата с дъщеря си останаха дълго време будни и си говореха. Рано на следващата сутрин тя си заминаваше за Стокхолм. Баща й деликатно я попита дали смята, че сега, след като дядо й си беше отишъл, ще го посещава по-рядко. Напротив, обеща му да идва по-често. И Валандер на свой ред обеща да не забравя Йертруд.

Когато си легна тази вечер, усети, че трябва веднага да се върне към работата си. С всички сили. Отсъствал бе цяла седмица. Навярно едва когато се дистанцира от внезапната смърт на баща си, ще започне да проумява какво означава тя. Работата явно щеше да му помогне. Друг път нямаше.

Така и не разбрах защо не искаше да стана полицай, помисли си той, преди да заспи. А сега е твърде късно. Вече никога няма да разбера.

Ако съществува отвъден свят — нещо, в което се съмняваше, то баща му и Рюдберг със сигурност ще започнат да си общуват. Дори и да се бяха срещали много рядко приживе, струваше му се, че биха могли да открият много общи теми.

* * *

Беше съставила подробно и прецизно разписание за последните мигове от живота на Йоста Рюнфелд. Осъзнаваше, че той е толкова изнемощял, че едва ли ще окаже съпротива. Беше го пречупила, а едновременно с това той сам се бе пречупил отвътре. Червеят, притулен в цветето, вещае неговата смърт[1], изрецитира стиха наум, докато отключваше вратите на къщата във Волшьо. Бе си отбелязала, че трябва да пристигне в четири часа следобед. Движеше се с три минути по-рано от разписанието си. После щеше да почака, докато се мръкне, и тогава щеше да го изтегли от пещта. За всеки случай смяташе да му сложи белезници. Както и намордник. Но нямаше да закрива очите му. Макар че след толкова много дни, прекарани в пълен мрак, те трудно щяха да привикнат към светлината, след няколко часа отново щеше да прогледне. Искаше той наистина да я види. Както и снимките, които щеше да му покаже. Снимките щяха да го накарат да разбере какво го е сполетяло. И защо.

Имаше няколко неща, които трудно можеше да предвиди и които можеха да повлияят на плана й. Едно от тях бе рискът той да е толкова слаб, че да не може да се държи на краката си. Затова тя временно зае малка леснопреносима количка за багаж от Централната гара в Малмьо. Никой не забеляза, когато я сложи в колата си. Все още не бе решила дали да я върне. Ако се наложи, с нея можеше да го извози до колата.

Остатъкът от плана беше много прост. Точно преди девет ще го закара в гората. Ще го завърже за дървото, което вече бе избрала. И щеше да му покаже снимките.

После ще го удуши. И ще го остави там. Най-късно в полунощ щеше да си е у дома в леглото. Будилникът й бе навит да иззвъни в 5:15 часа. В 7:15 часа започваше смяната й.

Обичаше разписанието си! Беше съвършено. Нищо не може да се обърка. Седна на един стол и се загледа в нямата пещ, която се издигаше като жертвен камък в средата на стаята. Майка ми би ме разбрала, каза си. Това, което никой не върши, остава несвършено. Злото трябва да бъде прогонено със зло. Там, където няма справедливост, трябва да бъде въздадена.

Извади листа с плана от джоба си. Погледна часовника. След три часа и петнайсет минути Йоста Рюнфелд щеше да умре.

* * *

Вечерта на единайсети октомври Ларш Улсон изобщо не се чувстваше във форма. До последно се колеба дали да излезе и да направи тренировката си, или да я пропусне. Не само че се чувстваше уморен. Тъкмо тази вечер по телевизията щяха да покажат филм, който искаше да гледа. Тогава му хрумна, че може да отложи тренировката за след филма, въпреки че щеше да стане късно. Улсон живееше в къща, близо до Сварте. Беше роден в стопанството и все още живееше при родителите си, макар че бе прехвърлил трийсетте. Имаше собствен багер и умееше да го управлява добре. През тази седмица копа изкоп за нова дренажна система в едно стопанство в Скорбю.

Освен това беше страстен любител на спортното ориентиране. Живееше, за да тича из шведските гори с карта и компас. Състезаваше се за отбор от Малмьо, който понастоящем се подготвяше за голямо национално състезание по нощно ориентиране. Често си бе задавал въпроса защо посвещава толкова много време на този спорт. Какъв бе смисълът да тича из горите с карта и компас и да търси скрити контролни знаци? Често беше студено и влажно, тялото го болеше и никога не бе убеден, че се е представил максимално добре. Дали си заслужаваше да посветиш живота си на подобно нещо? От друга страна, знаеше, че е добър в този спорт. Имаше усещане за терена, притежаваше и бързина, и издръжливост. На няколко пъти именно той бе извеждал своя отбор до победата, благодарение на силното си представяне на финалната отсечка. Намираше се малко под класата на националния отбор. И все още не бе изоставил надеждата, че някой ден ще успее да направи решаващата крачка и да представлява страната си в международни състезания.

Изгледа филма по телевизията — оказа се по-лош, отколкото бе очаквал. Малко след единайсет излезе да направи обиколката си. Тичаше в горичка на север от стопанството, на границата с обширните земи на замъка „Маршвинсхолм“. В зависимост от това по кой маршрут поемеше, можеше да избере дали да пробяга осем или пет километра. Чувстваше се изморен, а рано сутринта на следващия ден трябваше да излиза с багера. Спря се на най-кратката обиколка. Сложи си начелника и тръгна. През деня бе валял проливен дъжд, после стана слънчево. Сега беше около шест градуса. От мократа земя се носеше ухание. Тичаше по пътеката през гората. Стволовете на дърветата проблясваха на светлината от начелника му. Насред най-гъстата част на гората имаше малък хребет. Ако минеше право през него, щеше доста да съкрати маршрута му. Реши да постъпи така. Отклони се от пътеката и се затича към възвишението.

Изведнъж застина на място. В светлината от начелника забеляза човек. Отначало не разбра какво точно вижда. После осъзна, че на десет метра пред него стои полугол човек, завързан за дърво. Улсон стоеше, без да мърда. Дишаше тежко и усети, че е уплашен. Бързо се огледа. Начелникът хвърляше светлина върху дърветата и храстите наоколо. Беше сам. Предпазливо пристъпи напред. Мъжът висеше от въжетата. Тялото му от кръста нагоре бе голо.

На Ларш не му и трябваше да се приближава повече. Видя, че човекът, завързан за дървото, е мъртъв. Без да знае защо, си погледна часовника. Показваше единайсет часа и деветнайсет минути.

После се обърна и хукна обратно вкъщи. По-бързо не бе тичал никога през живота си. Без да губи време, отиде до телефона на стената в кухнята и се обади в полицията в Юстад.

Полицаят, който прие обаждането, го изслуша внимателно.

Без до се колебае, написа името на Курт Валандер на монитора и после набра домашния му телефон.

До полунощ оставаха десет минути.

13

Сконе

12 — 17 октомври 1994 година

Валандер още не беше заспал, лежеше и си мислеше как сега баща му и Рюдберг почиват в едно и също гробище, когато телефонът иззвъня. Бързо грабна слушалката, уплашен, че Линда ще се събуди от шума. С чувство на нарастващо безсилие изслуша това, което му съобщи дежурният полицай. Информацията бе оскъдна. Първият полицейски патрул още не бе пристигнал на мястото в гората, южно от „Маршвинсхолм“. Разбира се, възможно бе състезателят по ориентиране да се е заблудил — но едва ли. Полицаят останал с впечатление, че макар без дъх и в шок, човекът разсъждавал необичайно трезво. Валандер обеща веднага да отиде. Опита да се облече колкото се може по-тихо, но Линда се появи по нощница тъкмо когато седеше на масата в кухнята и й пишеше бележка.

— Какво се е случило? — попита тя.

— Открили са мъртъв човек в гората — отвърна той. — Това означава, че се обаждат на мен.

Тя поклати глава.

— Никога ли не те е страх?

Той я изгледа въпросително.

— Защо да ме е страх?

— От всички, които умират.

По-скоро налучка, отколкото разбра какво се опитваше да каже.

— Не мога — отвърна той. — Такава ми е работата. Някой трябва да се нагърби и с това.

Обеща й да се прибере навреме, за да я откара до летището на следващия ден. Още нямаше един часа, когато се качи в колата. Едва когато подкара по пътя към „Маршвинсхолм“, му хрумна, че убития в гората би могъл да е Йоста Рюнфелд. Тъкмо излезе от града, когато телефонът в колата иззвъня. Обаждаха се от участъка. Изпратеният на мястото патрул бе потвърдил сигнала. В гората наистина имаше мъртъв мъж.

— Идентифициран ли е? — попита Валандер.

— Изглежда, не е имал документи у себе си. Май е бил почти без дрехи. Явно гледката не е никак приятна.

Валандер усети как стомахът му се свива на топка, ала не каза нищо повече.

— Ще те посрещнат на кръстопътя. Първата отбивка към „Маршвинсхолм“.

Валандер приключи разговора и натисна педала на газта. Вече изпитваше ужас от гледката, която го очаква.

Недалеч забеляза полицейската кола и удари спирачките. Един полицай стоеше през колата. Беше Петерш. Валандер отвори прозореца и въпросително го погледна.

— Гледката хич не е красива — осведоми го Петерш.

Валандер се досещаше какво може да означава това. Петерш беше полицай с голям опит. Не би използвал такива думи, ако няма основание.

— Идентифицирахте ли го?

— Почти няма дрехи по себе си. Сам ще видиш.

— А онзи, дето го е намерил?

— Там е.

Петерш се върна до другата кола. Колегата му подкара след него. Навлязоха в гориста местност южно от замъка. Пътят свършваше там, където имаше следи от предишна сеч.

— Последната отсечка трябва да изминем пеш — каза Петерш.

Валандер извади ботушите си от багажника. Петерш и младият полицай, когото Валандер едва познаваше, но знаеше, че се казва Бергман, носеха мощни електрически фенери. Тръгнаха по една пътека, която водеше нагоре, към малък хребет в сърцето на гората. Във въздуха се носеше силно ухание на настъпващата есен. Валандер съжали, че не си е облякъл по-дебел пуловер. Ако му се наложи да прекара цялата нощ в гората, щеше да замръзне.

— Почти стигнахме — отбеляза Петерш.

Валандер разбра, че го казва, за да го предупреди за онова, което ги чакаше.

При все това гледката изникна изневиделица. Със зловеща точност двата фенера осветиха полугол мъж, който висеше завързан за дърво. Двата лъча потрепериха. Валандер стоеше напълно неподвижен. Някъде наблизо се провикна нощна птица. Внимателно се приближи. Петерш му светеше така, че да вижда къде стъпва. Главата на мъжа бе клюмнала върху гърдите му. Валандер коленичи, за да може да види лицето, но като че ли вече знаеше. Щом го зърна, вече бе сигурен. Макар че снимките, които бе видял в апартамента на Йоста Рюнфелд, бяха отпреди няколко години, нямаше място за съмнение. Той не беше заминал за Найроби. Сега поне знаеха какво се е случило. Беше мъртъв, завързан за едно дърво.

Валандер се изправи и отстъпи крачка назад. За него вече нямаше никакво съмнение и за още нещо. Съществуваше връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд. Езикът на убиеца бе същият, макар че изборът на думи този път да бе различен. Яма с колове и дърво. Не можеше да бъде случайност.

Той се обърна към Петерш.

— Събери екипа — нареди Валандер.

Петерш кимна. Валандер осъзна, че е забравил телефона си в колата. Помоли Бергман да го донесе, както и да вземе фенера, който беше в жабката.

— Къде е онзи, дето го е открил? — попита после.

Петерш насочи лъча на фенера встрани. На камък, захлупил лице в дланите си, седеше мъж по анцуг.

— Казва се Ларш Улсон — каза Петерш. — Живее в едно стопанство наблизо.

— Какво е правил в гората посред нощ?

— Състезател по ориентиране е.

Валандер кимна. Петерш му подаде фенера си. Валандер тръгна към мъжа, който бързо вдигна очи, щом лъчът освети лицето му. Беше пребледнял като платно. Валандер се представи и седна на камъка до него. Беше студено. Неволно потрепери.

— Значи вие сте го открили — рече той.

Ларш Улсон заразказва. За слабия филм по телевизията. За нощните си тренировки. Как решил да мине напряко. И как мъжът внезапно попаднал в светлината от начелника му.

— Посочили сте много точно часа — подхвърли Валандер, който си припомни телефонния разговор с дежурния полицай.

— Погледнах си часовника — отговори Улсон. — Имам такъв навик. Или може би по-скоро лошия навик. Случи ли се нещо важно — поглеждам си часовника. Ако съм могъл, щял съм да си погледна часовника, когато съм се родил.

Валандер кимна.

— Ако правилно съм ви разбрал, бягате тук почти всяка вечер — продължи той. — Когато тренирате на тъмно.

— Тичах тук снощи. Обаче по-рано. Пробягах две обиколки. Първо дългата. После кратката. Тогава минах напряко.

— Колко беше часът тогава?

— Между девет и половина и десет.

— И тогава не забелязахте нищо?

— Не.

— Възможно ли е той да е бил на дървото и ние да не сте го видели?

Ларш Улсон се замисли. Сетне поклати глава.

— Винаги минавам покрай това дърво. Щях да го видя.

Е, поне това знаем със сигурност, помисли си Валандер. В продължение на почти три седмици Рюнфелд е бил някъде другаде. И е бил жив. Убийството е извършено през последното денонощие.

Валандер нямаше повече въпроси. Стана от камъка. През гората се движеха светлинни конуси.

— Оставете адреса и телефонния си номер — нареди той. — Ще се свържем с вас отново.

— Кой би могъл да направи нещо подобно? — поинтересува се Ларш Улсон.

— И аз се питам същото — отвърна Валандер.

Остави Ларш Улсон на грижите на колегите.

Веднага щом получи фенерчето и телефона си, върна взетия назаем фенер от Петерш. Докато Бергман записваше името и телефонния номер на Ларш Улсон, Петерш разговаряше по телефона с участъка. Валандер си пое дълбоко дъх и се приближи до мъжа, увиснал на въжетата. За миг се учуди, че сега, когото отново се намираше в близост до смъртта, изобщо не мисли за баща си. Дълбоко в себе си знаеше причината. Преживявал го бе толкова много пъти. Мъртвите хора не са просто мъртви. В тях не остава нищо човешко. След като превъзмогнеш първоначалната погнуса, бе все едно, че пред теб стои неодушевен предмет. Валандер внимателно докосна врата на Йоста Рюнфелд. Не усети телесна топлина. Не бе и очаквал друго. Да се определи кога е настъпила смъртта, навън, при постоянно сменящите се температури, бе сложен процес. Огледа голия гръден кош на мъжа. Не можа да определи по цвета от колко време виси там. Не се виждаха рани. Едва когато освети шията му, забеляза няколко синкави петна. Това можеше да значи, че Йоста Рюнфелд е бил обесен. Валандер насочи вниманието си към въжетата. Опасваха тялото от бедрата нагоре до най-горното ребро. Възелът беше обикновен. Въжетата не бяха стегнати много здраво. Това го изненада. Отстъпи крачка назад и освети цялото тяло. Сетне описа кръг около дървото. През цялото време внимаваше къде стъпва. Направи само една обиколка. Предположи, че Петерш е казал на Бергман да не тъпче наоколо без нужда. Ларш Улсон си беше отишъл. Петерш все още говореше по телефона. Валандер имаше нужда от още един пуловер. Винаги трябва да има един резервен в колата си. Също както държеше ботуши в багажника. Очертаваше се дълга нощ.

Опита се да си представи как са се развили събитията. Това, че въжетата бяха хлабаво вързани, го изнервяше. Замисли се за Холгер Ериксон. Може би убийството на Йоста Рюнфелд щеше да бъде разковничето. Работата по разследването трябваше да се води през призмата на две различни гледни точки. От тук нататък усилията им щяха да бъдат насочени и в двете посоки едновременно. Разбира се, Валандер си даваше сметка, че може да се окаже точно обратното. Възможно е да настане още по-голямо объркване. Картината на разследването да бъде все по-сложна за контролиране и разгадаване.

За момент Валандер угаси фенера, за да помисли в мрака. Петерш още говореше по телефона. Бергман стоеше наблизо като неподвижна сянка. Йоста Рюнфелд висеше мъртъв на хлабаво вързаните въжета. Дали това е начало, среда или край?, запита се Валандер. Или положението е още по-лошо и си имаме работа с нов сериен убиец? И още по-объркана верига от събития от онази през лятото?

Нямаше отговор. Просто не знаеше. Прекалено рано е. Все още е прекалено рано.

В далечината чу шум от двигател. Петерш отиде да посрещне колите на „Спешна помощ“, които наближаваха. Валандер се сети за Линда — надяваше се, че спи. Каквото и да стане, на сутринта щеше да я закара на летището. Внезапно го разтърси силен пристъп на мъка по мъртвия му баща. Липсваше му Байба. Беше уморен. Чувстваше се смазан от работа. Приливът на енергия, който почувства след пристигането си от Рим, беше изчезнал. Вече нищо не беше останало.

Събра сили и отпъди мрачните мисли. Мартинсон и Хансон се зададоха с тежки стъпки през гората, последвани от Ан-Брит Хьоглунд и Нюберг. След тях вървяха парамедици и криминолози. Следваше ги Сведберг. На опашката имаше и лекар. Приличаха на зле организиран керван, озовал се на погрешното място. Започна, като събра най-близките си сътрудници в кръг около себе си. Един прожектор, свързан към преносим генератор, вече бе насочил призрачната си светлина към мъжа на дървото. Валандер си спомни зловещото им преживяване при рова в земите на Холгер Ериксон. Сега всичко се повтаряше. Само рамката бе друга. И все пак същата. Замислите на убиеца, изглежда, бяха свързани помежду си.

— Това е Йоста Рюнфелд — съобщи Валандер. — Няма никакво съмнение. Ще се наложи да събудим Ваня Андершон и да я доведем тук. Няма начин да го избегне. Трябва официално да потвърдим самоличността му колкото се може по-бързо. Най-добре да почакаме, докато го свалят от дървото. Нека й спестим гледката.

Сетне накратко преразказа как Ларш Улсон бе открил Рюнфелд.

— Изчезнал е от почти три седмици — продължи той. — Освен ако напълно не греша и ако Ларш Улсон е прав, значи е мъртъв от по-малко от двайсет и четири часа. Или поне приблизително от толкова време виси на дървото. Въпросът е къде е бил преди това.

После отговори на въпрос, който все още никой не бе задал. Въпрос, който се подразбираше от само себе си.

— Трудно ми е да повярвам, че е случайност — заяви. — Трябва да е същият извършител, когото издирваме по случая Ериксон. Сега трябва да установим какво е общото между тези двама мъже. Така ще имаме три разследвания, които ще се слеят в едно. Холгер Ериксон, Йоста Рюнфелд и двамата заедно.

— Какво ще стане, ако не открием никаква връзка? — попита Сведберг.

— Ще открием — увери го Валандер. — Рано или късно. И двете убийства като че ли са планирани по такъв начин, че изключват случаен избор на жертва. Това не е просто някакъв луд, който се е развихрил. Тези двама мъже са били убити с определена цел, поради определени причини.

— Йоста Рюнфелд едва ли е бил хомосексуалист — каза Мартинсон. — Та той е вдовец с две деца.

— Може да е бил бисексуален — възрази Валандер. — Прекалено рано е за тези въпроси, имаме други, по-спешни задачи.

Кръгът се разпадна. Нямаха нужда от много думи, за да организират работата. Валандер застана до Нюберг, който чакаше патолога да привърши.

— Ето че се случи отново — продума уморено.

— Да — отвърна Валандер. — И трябва да го преживеем още веднъж.

— Тъкмо вчера реших да си взема няколко седмици отпуск — рече Нюберг. — След като открием убиеца на Холгер Ериксон де. Мислех да замина за Канарските острови. Може би не е особено оригинално място, но със сигурност е по-топло.

Нюберг рядко се впускаше в лични откровения. Валандер разбра, че дава израз на разочарованието си, задето това пътуване едва ли щеше да се осъществи в близко бъдеще. Личеше си — Нюберг е изтощен и изтормозен. Количеството работа, с която бе натоварен, многократно превишаваше допустимото. Валандер реши да повдигне този въпрос пред Лиса Холгершон колкото се може по-скоро. Нямаха право да продължават безогледната експлоатация на Нюберг.

В мига, в който си го помисли, забеляза, че тя също е пристигнала на местопрестъплението. Стоеше и разговаряше с Хансон и Ан-Брит Хьоглунд.

На Лиса Холгершон още от самото начало й се струпа много, каза си Валандер. Покрай това убийство масмедиите ще побеснеят. Бьорк не издържаше точно на това напрежение. Ще видим дали тя ще успее.

Валандер знаеше, че Лиса е омъжена и че съпругът й работи за международна експортна компания в компютърния бранш. Имаха две пораснали деца. След като се преместиха в Юстад, си купиха къща в Хедескуга, северно от града. Не беше ходил у тях и не познаваше мъжа й. Само се надяваше да е мъж, който й оказва цялата си подкрепа. Щеше да й е нужна.

Патологът, който беше коленичил, се изправи. Валандер го познаваше отпреди, но в бързината не се сети за името му.

— Изглежда, че е бил удушен — заяви.

— А не обесен?

Лекарят протегна дланите си.

— Удушен с две ръце — уточни той. — Охлузните рани са различни от тези, които оставя въжето. Палците се очертават ясно.

Силен мъж, мина през ума на Валандер. Човек в добра физическа форма. Който не се поколебава да убие с голи ръце.

— Преди колко време? — попита Валандер.

— Невъзможно е да се каже. През последното денонощие. Едва ли по-отдавна. Ще трябва да изчакате медицинската експертиза.

— Можем ли да го свалим? — попита Валандер.

— Аз съм готов — отвърна патологът.

— А аз мога да започна — промърмори Нюберг.

Ан-Брит Хьоглунд се бе присъединила към тях.

— Ваня Андершон пристигна — съобщи тя. — Чака в една кола долу.

— Как прие вестта? — попита Валандер.

— Естествено, това е ужасен начин да те събудят. Ала останах с впечатлението, че не се изненада много. Явно й е минало през ума, че може да е мъртъв.

— Както и на мен — каза Валандер. — Предполагам, че ти също?

Тя кимна, но не каза нищо.

Нюберг бе размотал въжетата. Тялото на Йоста Рюнфелд лежеше на една носилка.

— Доведете я — нареди Валандер. — После ще може да се прибере вкъщи.

Ваня Андершон бе много бледа. Валандер забеляза, че е облечена в черно. Дали си бе приготвила траурното облекло от по-рано? Тя погледна лицето на мъртвия, тежко си пое дъх и кимна.

— Можете ли да го идентифицирате като Йоста Рюнфелд? — попита Валандер. Изстена наум от недодялания начин, по който се бе изразил.

— Толкова е измършавял — смотолеви тя.

Валандер незабавно наостри уши.

— Какво искате да кажете? — попита. — Измършавял?

— Ама лицето му е съвсем изпито, нали? Не изглеждаше така преди три седмици.

Валандер знаеше, че смъртта има свойството да променя човешкото лице до неузнаваемост. Но усети, че Ваня Андершон говори за нещо различно.

— Имате предвид, че е изгубил от теглото си, откакто сте го видели за последно?

— Да. Станал е съвсем хилав.

Валандер осъзна, че това, което казва тя, е важно. Обаче не може да го разтълкува.

— Няма нужда да оставате повече — обясни той. — Ще ви откараме у дома.

Тя го погледна с отнесен израз на безпомощност.

— Какво да правя с магазина? — попита. — С всички цветя?

— Утре можете да го оставите затворен — каза Валандер. — Започнете от там. Не мислете за по-нататък.

Тя кимна безмълвно. Ан-Брит Хьоглунд я придружи до полицейската кола, която щеше да я откара у дома. Валандер мислеше за това, което бе казала. Почти три седмици Йоста Рюнфелд беше безследно изчезнал. А сега се появява, увиснал завързан на дърво и вероятно удушен. Освен това е необяснимо отслабнал. Валандер знаеше какво означава това: пленничество.

Стоеше неподвижен и внимателно следеше потока на мисълта си. Пленничеството може да има връзка с военна ситуация. Войниците взимат пленници.

Прекъсна го Лиса Холгершон, която се спъна в един камък и едва не падна върху него. Помисли си, че сега е моментът да я подготви за това, дето ги чака.

— Изглежда, ти е студено? — рече тя.

— Забравих да взема по-дебел пуловер — отвърна Валандер. — На някои неща човек така и не се научава.

Тя кимна към носилката, на която лежаха останките от Рюнфелд. Отнасяха ги към линейката, която чакаше долу при сечището.

— Какво смяташ за това?

— Същият извършител, който е отнел живота на Холгер Ериксон. Би било нелогично да предположим нещо друго.

— Изглежда, че е бил удушен.

— Обикновено не желая да си вадя прибързани заключения — обясни Валандер. — Все пак бих могъл да си представя как е станало. Бил е жив, когато са го завързали здраво за дървото. Може би в безсъзнание. Но е бил удушен тук и после изоставен. Освен това не е оказал съпротива.

— От къде знаеш?

— Въжето беше хлабаво омотано. Стига да е искал, могъл е да се освободи.

— Не може ли разхлабеното въже да е признак за обратното? — възрази тя. — Че се е дърпал, докато се е опитвал да окаже съпротива?

Добър въпрос, помисли си Валандер. Лиса Холгершон без съмнение е полицай до мозъка на костите си.

— Може да е така — отвърна той. — Не ми се вярва обаче. Заради нещо, което каза Андершон. Че бил много измършавял.

— Не разбирам връзката.

— Мисля си, че толкова бързо отслабване би било съпътствано от нарастващо безсилие.

Тя разбра.

— Той остава увиснал на въжетата — продължи Валандер. — Извършителят не се е опитал да скрие деянието си. Нито пък трупа. Напомня на случилото се с Ериксон.

— Защо тук? — попита тя. — Защо ти е да завързваш някого за дърво? Защо тази бруталност?

— Разберем ли това, може би ще проумеем защо изобщо се случва всичко дотук — отговори Валандер.

— Имаш ли някакви идеи?

— Имам много идеи — каза Валандер. — Мисля, че най-доброто, което можем да направим сега, е да оставим Нюберг и хората му да си свършат работата. По-важното е да се съберем отново в Юстад и да обсъдим нещата, вместо да се мотаем в гората и да капнем от умора. Засега тук няма какво повече да видим.

Тя не възрази. В два часа оставиха Нюберг и техниците му сами в гората. Започна да ръми и се изви вятър. Валандер си тръгна последен от местопрестъплението.

Какво да правим сега?, запита се. Как да продължим? Липсва ни мотив, липсват ни заподозрени. Всичко, с което разполагаме, е един дневник, принадлежал на човек на име Харалд Бергрен. Един любител на птиците и един страстен почитател на цветята са убити с изтънчена, почти демонстративна жестокост.

Опита да си спомни какво бе казала Ан-Брит Хьоглунд. Беше нещо важно. Нещо за изявено мъжкото. Това го беше накарало да си представи извършител с биография на военен. Харалд Бергрен е бил наемен войник. Бил е нещо повече от военен. Човек, който не е защитавал нито страната си, нито някоя кауза. Мъж, който е убивал хора срещу месечна надница в брой.

Във всеки случай имаме основа, върху която да стъпим, помисли си. Ще трябва да се държим за нея, докато не се пропука.

Отиде да си вземе довиждане с Нюберг.

— Има ли нещо специално, което искаш да потърсим? — попита той.

— Не. Освен да си отваряш очите на четири за всичко, което евентуално напомня случая с Холгер Ериксон.

— Мисля, че всичко напомня за него — отвърна Нюберг. — Може би като изключим бамбуковите пръти.

— Искам тук кучета утре рано сутринта — продължи Валандер.

— Тогава още ще съм тук — уточни Нюберг мрачно.

— Ще повдигна пред Лиса въпроса за това, колко си претоварен — каза Валандер с надеждата, че така поне малко ще го насърчи.

— Едва ли си заслужава — отвърна Нюберг.

— Е, няма да навреди, ако опитам — приключи Валандер разговора.

В три без петнайсет сутринта се бяха събрали в участъка. Валандер влезе в заседателната зала последен. Видя около себе си уморените им, бледи физиономии и осъзна, че преди всичко трябва да вдъхне на екипа нови сили. От опит знаеше, че в едно текущо разследване винаги идва момент, когато запасите от самоувереност сякаш са напълно изчерпани. Единствената разлика бе, че сега този момент бе настъпил необичайно рано.

А можеше да прекараме една спокойна есен, каза си наум. Всички тук все още са изтощени след лятото.

Седна и Хансон му поднесе чаша кафе.

— Няма да е лесно — започна той. — Това, от което всички се опасявахме най-много, се оказа вярно. Йоста Рюнфелд е убит. Предполагаме, че е същият извършител, който е отнел живота на Холгер Ериксон. Не знаем какво означава това. Не знаем например дали няма да се натъкнем на още неприятни изненади. Не знаем дали този случай не започва да прилича по нещо на онзи, който преживяхме през лятото. Бих искал обаче веднага да ви предупредя да не правите сравнения, с едно изключение: явно един и същи извършител е действал повече от веднъж. Има много неща, по които двете престъпления се различават. Всъщност повече, отколкото ги свързват.

Направи пауза, за да им даде възможност да обмислят. Никой не се обади.

— Налага се да продължим по всички фронтове — продължи той. — Обективно и без колебание. Трябва да открием Харалд Бергрен. Трябва да разберем защо Рюнфелд не е заминал за Найроби. Трябва да разберем защо точно преди да изчезне, е поръчал сложна подслушвателна апаратура. Трябва да открием връзка между тези двама мъже, всеки от които, изглежда, си е живял живота без никаква връзка с другия. Тъй като жертвите не са избрани случайно, то те трябва да имат нещо общо.

Отново никой нищо не коментира. Валандер реши, че е най-добре да закрие заседанието. Това, от което имаха най-голяма нужда сега, бяха няколко часа сън. Рано сутринта щяха да се срещнат отново. След като Валандер нямаше какво повече да им каже, всички бързо се разотидоха.

Навън виелицата и дъждът се бяха усилили. Докато прекосяваше забързано мокрия паркинг към колата си, се сети за Нюберг и неговия екип.

Мислеше си и за онова, което бе казала Ваня Андершон. Че Рюнфелд е отслабнал през трите седмици, докато е отсъствал.

Валандер знаеше, че това е важно.

Трудно му бе да си представи друга причина, освен пленничество.

Истинският въпрос бе къде са го държали в плен. Защо? И от кого?

14

Тази нощ Валандер спа на дивана в дневната си, понеже само след няколко часа трябваше да става. Когато се прибра след нощното заседание в участъка, в стаята на Линда беше тихо. Събуди се внезапно от дрямката си, подгизнал от пот, след кошмар, който едва успя смътно си спомни. Беше сънувал баща си: отново бяха в Рим и се случи нещо, което го уплаши. Нещо, което изчезна в мрака. Като че ли в съня му, по време на пътуването им до Рим, смъртта вече витаеше около тях като предупреждение. Седна на дивана, с одеялото, омотано около себе си. Беше пет часът. Будилникът скоро щеше да иззвъни. Седеше там тежък и неподвижен. Умората бе като тъпа болка в тялото му. Наложи се да събере всичките си сили, за да се изправи и отиде до банята. След като си взе душ, се посвести малко. Приготви закуска и в шест без петнайсет събуди Линда. Преди шест и половина бяха на път към летището. Тя още не се беше разсънила и почти не говореше, докато пътуваха. Но когато се отклониха от магистралата и изминаваха последните километри до „Стуруп“, тя сякаш се разбуди.

— Какво се случи миналата нощ? — попита тя.

— Някой беше открил мъртвец в гората.

— Не можеш ли да кажеш нещо повече?

— Открил го състезател по ориентиране, който бил излязъл да тренира. Почти се спънал в тялото.

— Кой е бил той?

— Спортистът или мъртвецът?

— Мъртвецът.

— Търговец на цветя.

— Самоубил ли се е?

— Уви, не.

— Какво имаш предвид с това „уви“?

— Бил е убит. А това означава куп работа за нас.

Известно време тя седя мълчаливо. Жълтата сграда на летището вече се виждаше.

— Не разбирам как издържаш — каза тя.

— Нито пък аз — отвърна той. — Но трябва. Все някой трябва.

Въпросът, който последва, го изненада.

— Мислиш ли, че от мен би излязъл добър полицай?

— Смятах, че имаш съвсем други планове.

— Така е. Отговори на въпроса!

— Не знам — каза той. — Със сигурност би могла.

Повече не говориха по темата. Спряха на паркинга. Багажът й се състоеше само от една раница, която той извади от багажника. Понечи да я придружи вътре, но тя поклати глава.

— Сега си върви вкъщи — помоли тя. — Толкова си уморен, че едва се държиш на краката си.

— Трябва да работя — отговори той. — Ала си права, че съм уморен.

Последва миг на униние. Поговориха за баща му, нейния дядо, който вече го нямаше.

— Странно е — каза тя. — Мислех си за това в колата. Че човек остава мъртъв толкова дълго.

Той смотолеви нещо за отговор. После се сбогуваха. Тя обеща да си купи телефонен секретар. Видя я да влиза през плъзгащите се стъклени врати. И ето че изчезна.

Остана седнал в колата да размишлява над думите й. Дали пък именно това не правеше смъртта толкова страшна? Човек трябва да е мъртъв толкова дълго?

Запали двигателя и потегли. Пейзажът изглеждаше сив и мрачен, точно като разследването, с което се занимаваха. Валандер се съсредоточи върху събитията от последните няколко седмици. Мъж лежи набучен на колове в един ров. Друг — завързан за едно дърво. Можеше ли смъртта да бъде по-отблъскваща? А и споменът за баща му, проснат сред картините си? Реши, че трябва много скоро пак да види Байба. Още същата вечер щеше да й се обади по телефона. Не можеше повече да издържа самотата. Гнетеше го. Вече продължаваше достатъчно дълго. Разведе се преди пет години. Беше на път да се превърне в старо проскубано, странящо от хората куче. Не искаше да се случи това.

Малко след осем пристигна в участъка. Първото, което направи, бе да си вземе кафе и да се обади на Йертруд. Гласът й звучеше необичайно ведро. Сестра му, Кристина все още беше при нея. Тъй като Валандер беше погълнат от разследването, се споразумяха те двете сами да се погрижат за описа на малкото имущество, което баща им бе оставил в наследство. Активите му се състояха най-вече от къщата в Льодеруп. Дългове почти нямаше. Йертруд попита Валандер дали има нещо специално, което би искал да получи. Той каза, че няма. После внезапно размисли и изрови една картина с глухар от купчините със завършени платна, които стояха струпани покрай стените в ателието. Поради някаква причина, която сам не можеше да разбере, не искаше да вземе картината, която баща му довършваше точно преди да умре. Засега картината, която си избра, стоеше в кабинета му в участъка. Все още не бе решил къде да я закачи, или какво изобщо ще прави с нея.

Отново се превърна в полицай.

Започна, като прегледа доклада от разговора, който Ан-Брит беше провела със селската пощальонка — тя разнасяше пощата на Холгер Ериксон. Направи му впечатление, че пишеше добре, без тромави изречения или излишни детайли. Явно сега новото поколение полицаи ги учеха как да пишат сносни доклади.

Но в доклада нямаше нищо, което да е от пряко значение за разследването. Холгер Ериксон бил окачил на пощенската кутия табелката, която показвала, че иска да говори с пощальонката, за последен път преди няколко месеца. Доколкото могла да си спомни, ставало дума за няколко най-обикновени парични записи. Нищо по-специално не й направило впечатление в последно време. Всичко в стопанството изглеждало както обикновено. Не била виждала и непознати автомобили или лица в района. Валандер прибра доклада. После придърпа тетрадката към себе си и написа няколко бележки за най-важните неща, които първо трябва да свършат. Някой трябва подробно да разпита Анита Лагергрен от туристическата агенция в Малмьо. Кога Рюнфелд се е записал за екскурзията? Какво представлява това сафари за орхидеи? За него сега беше в сила същото, което и за Ериксон. Трябва да проучат живота му. И не на последно място ще се наложи да поговорят надълго и нашироко с децата му. Освен това Валандер искаше да научи повече за техническото оборудване, което Йоста Рюнфелд бе закупил от „Секур“ в Бурос. За какво е щял да го използва? За какво са му притрябвали всички тези неща на търговец на цветя? Беше сигурен, че това е въпрос от изключителна важност за разрешаването на случая. Валандер прибра тетрадката и се поколеба с ръка върху телефонната слушалка. Часът беше осем и петнайсет. Имаше вероятност Нюберг да спи, но нямаше как. Набра номера на мобилния му телефон. Нюберг веднага се обади. Все още се намираше в гората, далеч от постелята. Валандер попита как върви огледа на местопроизшествието.

— Точно сега тук има куче — отговори Нюберг. — Надушиха следа от въжето, която води надолу, към сечището. Всъщност не е чак толкова странно, защото друг път насам няма. Предполагам, можем да приемем, че Йоста Рюнфелд не е дошъл тук пеш. Трябва да е имало кола.

— Има ли следи от коли?

— Има доста, но естествено, все още не мога да кажа коя откъде е.

— Нещо друго?

— Всъщност не. Въжето е от магазин в Дания.

— В Дания ли?

— Предполагам, че може да се купи навсякъде, където се продават въжета. Във всеки случай изглежда чисто ново. Купено е с тази цел.

На Валандер му стана неприятно. След това зададе въпроса, заради който всъщност се бе обадил на Нюберг.

— Откриваш ли нещо, което да подсказва, че се е опитал да се съпротивлява, докато са го връзвали за дървото? Или че се е опитал да се освободи?

Нюберг отговори без колебание.

— Не, не изглежда така. Първо, не открих следи от борба наоколо. Земята щеше да е разрита. Все нещо щеше да се види. Второ, няма никакви следи от протриване нито по въжето, нито по дънера. Бил е завързан там и е стоял, без да мърда.

— Как го тълкуваш?

— Всъщност съществуват само две възможности — отвърна Нюберг. — Или е бил вече мъртъв, или поне в безсъзнание, докато са го омотавали. Или пък нарочно не се е съпротивлявал. Ала това не ми изглежда много вероятно.

Валандер се замисли.

— Съществува и трета възможност — додаде после. — Жертвата не е имала сили да се съпротивлява.

Нюберг се съгласи. Това също беше възможност. Навярно най-правдоподобната.

— Нека те попитам още нещо — продължи Валандер. — Знам, че не можеш да отговориш. Но човек винаги си представя как са се развили нещата. Никой друг не се впуска в догадки толкова често, колкото полицаите. Макар че ние винаги упорито го отричаме. Имало ли е повече от един човек?

— Мислих по въпроса — рече Нюберг. — Много неща говорят за това, че е имало повече от един извършител. Да довлечеш някого в гората и да го завържеш не е толкова проста работа. Аз лично се съмнявам.

— Защо?

— Честно казано — не знам.

— Ако се върнем към рова в Льодинге. Какво усещане имаше там?

— Същото. Би трябвало да е имало повече от един. Но не съм сигурен.

— Споделям усещането ти — подкрепи го Валандер. — И това ме безпокои.

— Както и да е, струва ми се, че си имаме работа с човек с голяма физическа мощ — рече Нюберг. — Много доказателства говорят в подкрепа на това.

Валандер нямаше за какво повече да пита.

— Иначе нищо друго?

— Няколко стари шишета бира и един изкуствен нокът. Това е всичко.

— Изкуствен нокът ли?

— Жените използват такива. Може и да стои тук отдавна.

— Сега се опитай да поспиш няколко часа — посъветва го Валандер.

— И откъде да намеря време? — попита Нюберг. Валандер забеляза, че тонът му отново стана раздразнителен. Побърза да приключи разговора. Щом го затвори, телефонът пак започна да звъни. Беше Мартинсон.

— Мога ли да дойда при теб? — попита. — За кога беше насрочено съвещанието?

— За девет часа. Имаме време.

Валандер остави слушалката на вилката. Разбра, че Мартинсон се е натъкнал на нещо. Усещаше възбудата му. Това, от което най-много се нуждаеха в момента, беше съществен пробив в разследването.

Мартинсон влезе и се разположи на стола за посетители. Заговори направо.

— Мислих по въпроса за наемните войници — каза той. — И за дневника на Харалд Бергрен от Конго. Като се събудих тази сутрин, се сетих, че всъщност познавам човек, който е бил в Конго по същото време както Харалд Бергрен.

— Като наемен войник ли? — учуди се Валандер.

— Не като наемник, а като участник в шведските миротворчески сили към ООН. Те е трябвало да обезоръжат белгийските сили в провинция Катанга.

Валандер поклати глава.

— Бях дванайсет — тринайсетгодишен, когато се случи — каза той. — Спомням си много малко от събитията. Общо взето, нищо, освен че Даг Хамаршьолд загина при самолетна катастрофа.

— Тогава тъкмо съм бил роден, но помня доста неща от училище — отвърна Мартинсон.

— Каза, че познаваш човек?

— Преди няколко години участвах в заседанията на Народната партия — продължи Мартинсон. — След това обикновено имаше нещо като събиране за кафе. Развалих си стомаха с всичките кафета, дето ги изпих тогава.

Валандер нетърпеливо потропа с пръсти по бюрото.

— На едно събрание се оказах седнал до мъж на около шейсет години. Не знам как стигнахме до тази тема. Но той ми разказа, че бил капитан, адютант на генерал фон Хорн, който е командвал шведските сили към ООН в Конго. Спомням си също: спомена, че там е имало наемници.

Валандер слушаше с нарастващ интерес.

— Завъртях няколко телефона сутринта, като се събудих. И най-накрая имаше резултат. Един от бившите ми съпартийци знаеше кой е този капитан. Казва се Улоф Хансел и е пенсионер. Живее в Нюбрустранд.

— Чудесно — зарадва се Валандер. — Ще го посетим възможно най-скоро.

— Вече му се обадих — поясни Мартинсон. — Каза, че с удоволствие ще разговаря с полицията, ако смятаме, че може да ни бъде полезен с нещо. Звучеше като човек с бистър ум и твърди, че има забележителна памет.

Мартинсон остави бележка с написан телефонен номер на бюрото на Валандер.

— Длъжни сме да опитаме всичко — предложи Валандер. — Срещата, която насрочих за тази сутрин, ще бъде кратка.

Мартинсон стана и понечи да си тръгне. Спря се на прага.

— Видя ли вестниците? — попита.

— Откъде да намеря време?

— Бьорк би излязъл от кожата си. Жителите на Льодинге и други селища са надигнали глас. След случилото се с Холгер Ериксон са започнали да говорят за необходимостта от сформирането на гражданска гвардия.

— Всеки път го правят — пренебрежително рече Валандер. — Не е нещо, което заслужава внимание.

— Не съм чак толкова убеден — каза Мартинсон. — Според това, което пише в днешните вестници, този път е по-различно.

— Как така?

— Вече не се изказват анонимно. Излизат наяве с имена и снимки, което е прецедент. Да се говори за гражданска гвардия вече е станало политически коректно.

Валандер осъзна, че колегата му е прав. Но въпреки това му бе трудно да повярва, че това е нещо повече от обичайния изблик на страх, предизвикан от тежкото престъпление. Валандер обаче проявяваше голямо разбиране.

— Утре ще има още материал — лаконично отбеляза. — След като разберат какво се е случилото с Йоста Рюнфелд. Не е лошо да подготвим Лиса за това, което ни чака.

— Какви са ти впечатленията? — попита Мартинсон.

— От Холгершон ли? Струва ми се, че много я бива.

Мартинсон отново се върна в стаята. Валандер забеляза колко е уморен. Помисли си, че откакто работи като полицай, Мартинсон бързо се беше състарил.

— Смятах, че това, което се случи тук през лятото, е изключение — каза той. — Сега обаче съзнавам, че не е така.

— Приликите не са много — отвърна Валандер. — Не бива да правим несъществуващи сравнения.

— Не за това си мисля, а за нарастващото насилие. Сякаш в днешно време не е достатъчно да убиеш жертвата, ами трябва и да я изтезаваш.

— Така е — потвърди Валандер. — А аз не съм човекът, който да каже как да обърнем нещата в друга посока.

Мартинсон излезе от стаята. Валандер се замисли над чутото. Реши още същия ден лично да отиде и да говори с пенсионирания капитан Улов Хансел.

Както Валандер изтъкна още в началото, съвещанието беше кратко. Макар през нощта никой да не бе спал кой знае колко, всички изглеждаха непоколебими и заредени с енергия. Знаеха, че им предстои сложно разследване. Пер Окесон също присъстваше и изслуша рапорта на Валандер. След това зададе няколко въпроса.

Разпределиха си задачите и обсъдиха на какво трябва да отдадат първостепенна важност. Въпросът с искането на подкрепления засега висеше. След като убийствата станаха две, Лиса освободи от други задачи още няколко полицаи, за да се включат в разследването. След около час срещата приключи. Всички вече имаха твърде много задачи, с които да се захванат.

— Остана само още едно нещо — рече Валандер накрая. — Трябва да имаме предвид, че тези убийства ще имат огромен отзвук в медиите. Това, което видяхме досега, е само началото. Разбрах също, че хората по селата пак са заговорили за организирането на нощни патрули и гражданска гвардия. Времето ще покаже дали нещата ще се развият така, както си мисля. Засега ще е най-лесно, ако Лиса и аз поемем контактите с пресата. Ще съм благодарен, ако и Ан-Брит също присъства на нашите пресконференции.

В десет и десет съвещанието приключи. Валандер поговори кратко с Лиса Холгершон. Решиха да свикат пресконференция в шест и половина. След това излезе в коридора, за да потърси Пер Окесон. Но той вече бе успял да изчезне. Валандер се върна в кабинета си и набра телефонния номер от бележката на Мартинсон. Спомни си, че още не е върнал надрасканите записки на Сведберг. В същия момент някой от отсрещната страна отговори. Беше самият Улов Хансел. Имаше любезен глас. Валандер се представи и попита дали може да го посети преди обяд. Капитан Хансел отвърна, че е добре дошъл, и му обясни по кой път да кара, за да намери адреса.

Когато излезе от участъка, отново се бе прояснило. Духаше вятър, но слънцето проблясваше между разпръснатите облаци. Напомни си, че в бъдеще трябва да държи резервен пуловер в колата за мразовити дни. Въпреки че бързаше да стигне в Нюбрустранд, спря до една кантора за недвижими имоти в центъра на града и застана пред витрината с обяви. Разгледа различите имоти, обявени за продан. Една от къщите му привлече вниманието. Ако разполагаше с повече време, щеше да влезе и да разпита. Запомни номера, под който се продаваше, и се върна в колата. Чудеше се дали Линда е успяла да хване самолет до Стокхолм, или още седи и чака на „Стуруп“.

Отправи се на изток към Нюбрустранд. Подмина отбивката към голф игрището отляво, после зави вдясно и започна да търси улица „Голям нирец“, където живееше Улов Хансел. Всички улици в района бяха кръстени на птици. Запита се дали това бе просто съвпадение. Издирваше убиеца на запален любител на птиците. А на тази улица живееше човек, който се надяваше да му помогне да открие извършителя.

След няколко погрешни завоя успя да намери адреса. Паркира колата и влезе през външната порта на вила, която едва ли беше на повече от десет години. Въпреки това изглеждаше някак западнала. Беше от типа къщи, в които той самият никога не би се чувствал уютно. Входната врата отвори мъж по анцуг. Имаше късо подстригана сива коса, тънък мустак и изглеждаше в добра физическа форма. Усмихна се и протегна ръка за поздрав. Валандер се представи.

— Жена ми почина преди няколко години — каза Улов Хансел. — Оттогава живея сам. Навярно не е съвсем разтребено. Но заповядайте.

Първото, което Валандер забеляза, бе голям африкански барабан, който стоеше в антрето. Хансел проследи погледа му.

— Годината, която прекарах в Конго, бе пътуването на живота ми — рече той. — Повече не съм излизал в чужбина. Децата бяха малки, жена ми не беше съгласна. После стана твърде късно.

Покани Валандер да влезе във всекидневната, където на една масичка бяха поставени чаши за кафе. И там по стените бяха окачени спомени от Африка. Валандер седна на един диван и с удоволствие прие предложеното му кафе. Всъщност беше гладен и имаше нужда да хапне нещо. Улов Хансел бе сложил на масата поднос с бисквити.

— Сам ги пека — каза той и кимна към бисквитките. — Подходящо хоби за стар войник.

Валандер реши направо да премине към същината на въпроса. Извади снимката на тримата мъже от джоба си и я подаде през масата.

— Бих искал да започна, като ви попитам дали разпознавате някого от тези мъже. Единственото сигурно нещо, което мога да ви кажа, е, че снимката е направена в Конго по същото време, когато там са се намирали шведските миротворчески сили към ООН.

Хансел взе снимката. Без да я погледне, се изправи и донесе чифт очила за четене. Валандер си припомни за кой ли път, че в най-скоро време трябва да посети някоя оптика. Улов Хансел занесе снимката до прозореца и дълго я разглежда. Валандер се заслуша в тишината, изпълваща къщата. Чакаше. После Хансел се извърна от прозореца. Без да продума, остави снимката на масата и излезе от стаята. Валандер изяде още една бисквита. Тъкмо беше решил да отиде да провери къде се е дянал Хансел, когато той се върна. В ръката си държеше фотоалбум. Пак отиде до прозореца и започна да разлиства. Валандер продължи да чака. Най-накрая Хансел намери това, което търсеше. Върна се при масата и подаде на Валандер разтворения албум.

— Вижте снимката най-долу вляво — започна Хансел. — Уви, не е никак приятна. Но ми се струва, че ще представлява интерес за вас.

Валандер погледна. Вътрешно потръпна. На снимката се виждаха няколко мъртви войници. Лежаха подредени в редица, с окървавени лица, простреляни ръце и разкъсани тела. Бяха чернокожи. Зад тях стояха други двама мъже с огнестрелни оръжия в ръце. Бяха бели. Сякаш позираха за ловна снимка. Мъртвите войници бяха плячката.

Валандер веднага разпозна един от двамата бели. Беше този, застанал най-отляво на снимката, която намери пъхната в подвързията на дневника на Харалд Бергрен. Нямаше абсолютно никакво съмнение. Беше същият мъж.

— Стори ми се, че го познах — каза Хансел. — Разбира се, не можех да бъда сигурен. Трябваше ми малко време да открия точния албум.

— Кой е той? — попита Валандер. — Тери О’Баниън или Симон Маршан?

Забеляза, че Улов Хансел се изненада.

— Симон Маршан — отвърна. — Трябва да призная, че съм любопитен от къде бихте могли да знаете това.

— После ще ви обясня. По-добре разкажете как сте се сдобили със снимката.

Хансел седна.

— Какво знаете за събитията, разиграли се в Конго по онова време? — попита той.

— Не много. На практика нищо.

— Позволете ми тогава да ви въведа в обстановката — продължи Улов Хансел. — Смятам, че е необходимо, за да разберете.

— Недейте да бързате — рече Валандер.

— Нека започна от 1953-та — поде Хансел. — Тогава имаше четири независими африкански държави, които членуваха в ООН. Седем години по-късно тази цифра нарасна на двайсет и шест, което ще рече, че целият африкански континент по онова време вреше и кипеше. Деколонизацията беше навлязла в най-драматичната си фаза. Нови и нови държави непрекъснато обявяваха независимост. Родилните мъки често бяха тежки. Но невинаги толкова стихийни и ожесточени, както в случая с Белгийско Конго. През 1959-а белгийското правителство разработи план за осъществяването на прехода към независимост. Предаването на властта бе насрочено за трийсети юни 1960-а. Колкото повече наближаваше този ден, толкова по-големи ставаха размириците в страната. Различните племена дърпаха чергата в разни посоки, изблиците на насилие по политически причини бяха станали ежедневие. Но независимостта дойде и един опитен политик, на име Касавубу, стана президент, а Лумумба пое поста министър-председател. Това навярно е име, което ви звучи познато.

Валандер кимна колебливо.

— За няколко дни човек можеше да повярва, че въпреки всичко преходът от колония към самостоятелна държава ще протече мирно. Ала едва няколко седмици по-късно Форс Публик, която беше редовната армия в страната, извърши метеж срещу белгийските си офицери. Белгия изпрати парашутни войски, за да спаси хората си. Скоро в страната се възцари хаос. Ситуацията излезе извън контрола на Касавубу и Лумумба. Същевременно Катанга, най-южната провинция на страната, а освен това и най-богатата заради многото си минерални ресурси, обяви независимост и се отцепи. Водачът й се наричаше Моис Чомбе.

При така създалата се ситуация Касавубу и Чомбе се обърнаха за помощ към ООН. Даг Хамаршьолд, тогавашният генерален секретар, получи разрешение за интервенция на мироопазващите сили на ООН, за кратко време, включително и от Швеция. Нашата функция щеше да бъде единствено полицейска. Белгийците, които бяха останали в Конго, подкрепяха Чомбе в Катанга. С пари от големите минни компании те наеха множество отряди от наемници. И ето тук идва мястото на снимката.

Хансел направи пауза и отпи глътка кафе.

— Може би все пак това подсказва колко сложно и взривоопасно беше положението тогава — добави.

— Предполагам, че ситуацията трябва да е била крайно объркана — отвърна Валандер и нетърпеливо зачака продължението.

— При боевете в Катанга участваха няколкостотин наемни войници — каза Хансел. — Идваха от различни държави: Франция, Белгия, Алжир. Петнайсет години след края на Втората световна война все още имаше много немци, които така и не успяха да се примирят с края й. Те си отмъщаваха на невинни африканци. Там имаше и неколцина скандинавци. Някои от тях загинаха и бяха погребани в незнайни гробове. Веднъж в лагера на шведските сили към ООН дойде един африканец. Носеше документи и снимки на загинали наемни войници. Сред тях обаче нямаше шведи.

— Защо тогава е отишъл в шведския лагер?

— Ние, шведите, се славехме като любезни и щедри. Дойде с кашона и искаше да продаде съдържанието му. Господ знае как се бе сдобил с него.

— И вие го купихте?

Хансел кимна.

— Да кажем, че по-скоро направихме сделка в натура. Струва ми се, че за кашона платих равностойността на десет крони. Изхвърлих по-голямата част. Но запазих няколко снимки, измежду които и тази.

Валандер реши да ускори нещата.

— Харалд Бергрен — произнесе. — Един от мъжете на моята снимка е швед и това е името му. По метода на изключването трябва да бъде или този в средата, или този отдясно. Името говори ли ви нещо?

Хансел се замисли. Сетне поклати глава.

— Не — отвърна. — Но, от друга страна, това едва ли има особено значение.

— Защо?

— Много от наемниците променяха имената си. Това се отнася не само за шведите. Приемаха ново име за срока на договора си. Когато всичко приключеше и ако успееха да оцелеят, отново възвръщаха старото си име.

Валандер помисли.

— Това означава, че Харалд Бергрен може да е пребивавал в Конго под съвършено различно име?

— Да.

— Което предполага, че може да е водил дневника под собственото си име. Което в такъв случай е служело като псевдоним.

— Да.

— От тук можем също да предположим, че има вероятност Харалд Бергрен да е убит под друго име.

— Да.

Валандер изпитателно изгледа Хансел.

— С други думи, е почти невъзможно да разберем дали е жив или мъртъв? Може да бъде мъртъв под едно име и жив под друго?

— Наемните войници са затворени хора. Което е разбираемо.

— Това означава, че е почти невъзможно да бъде открит, освен ако той самият не го иска.

Улов Хансел кимна. Валандер се вторачи в подноса със сухарите.

— Знам, че моите бивши колеги имаха различно виждане — каза Хансел. — Ала за мен наемниците винаги са били нещо презряно. Те убиваха за пари. Дори и да твърдяха, че се бият в името на някоя кауза. За свободата. Срещу комунизма. Ала действителността беше различна. Те убиваха безразборно. Изпълняваха заповедите на този, който им плаща най-добре за момента.

— Наемниците сигурно са се сблъсквали със значителни трудности, когато е трябвало да се върнат към нормалния си живот — отбеляза Валандер.

— Мнозина така и не успяха. Превърнаха се в нещо, което можем да наречем сенки в самата периферия на обществото. Или се пропиха до смърт. Много от тях си имаха отклонения още отпреди.

— Какво имате предвид?

Улов Хансел натърти:

— Садисти и психопати.

Валандер кимна. Разбра.

Харалд Бергрен бе човек, който едновременно беше и не беше. Още не му бе ясно как точно се вписваше той в цялата картина. Тази неувереност се засилваше все повече и повече.

Валандер беше стигнал до задънена улица. Нямаше никаква представа как да продължи по-нататък.

15

Валандер остана в Нюбрустранд до късно следобед. Не прекара обаче цялото това време в дома на Улоф Хансел, на улица „Голям нирец“. Тръгна си от къщата в един часа. Когато след дългия разговор излезе навън и вдъхна есенния въздух, го обзе нерешителност. Каква трябва да е следващата му стъпка? Вместо да се върне в Юстад, подкара към морето и паркира колата. След известно колебание реши да се разходи. Може би точно от това имаше нужда, за да си събере мислите. Слезе до брега, но усетил пронизващия есенен вятър, размисли и се върна в колата. Седна отпред, на мястото на пътника, и спусна седалката назад, доколкото бе възможно. После затвори очи и започна да извиква в съзнанието си събитията, които се бяха разиграли след онзи предобед, преди две седмици, когато Свен Тюрен дойде в кабинета му и го уведоми, че Холгер Ериксон е изчезнал. Днес, дванайсети октомври, имаха още едно убийство, чийто убиец издирваха.

Валандер мислено прехвърли всичко, като се опитваше подборно да изследва хронологията на събитията. Едно от най-важните неща, които на времето научи от Рюдберг, бе, че събитията, които са се случили първи, невинаги са най-ранните в една поредица от нещастия. Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд са били убити. Но Валандер се питаше какво точно се беше случило. Дали са убити в изблик на мъст? Или престъпленията са извършени с користна цел, макар че не можеше да си представи каква би могла да бъде изгодата на убиеца?

Отвори очи и се загледа в едно протрито въже от знаме, което плющеше на буйния вятър. Холгер Ериксон е на бучен на кол в грижливо подготвен гроб. Йоста Рюнфелд е държан в плен и сетне удушен.

Имаше твърде много детайли, които тревожеха Валандер. Например демонстрираната жестокост. И защо Рюнфелд е бил държан в плен, преди да бъде убит? Опита се да формулира най-основните си предположения, от които следственият екип трябваше да изходи. Извършителят, когото издирваха, без съмнение трябва да е познавал както Холгер Ериксон, така и Йоста Рюнфелд.

Бил е добре запознат с навиците на Ериксон. Знаел е, че Рюнфелд ще заминава за Найроби. Всичко това бяха подробности, с които можеха да започнат. Освен това убиецът ни най-малко не го е било грижа, че жертвите ще бъдат открити. Имаше знаци, които сочеха тъкмо обратното.

Валандер се концентрира върху това. Защо човек демонстрира нещо?, запита се. За да може някой да забележи какво е направил. Дали убиецът не иска хората да видят деянията му? Ако е така, какво иска да ни покаже? Че точно тези двама мъже са мъртви? Не, не е само това. Също така иска всички ясно да видят, че те са били убити по преднамерено жесток начин.

Това също е възможност, мислеше си той неохотно. В такъв случай двете убийства са част от нещо много по-голямо. Нещо, чиито мащаби трудно можеше да си представи. Това не значеше непременно, че ще умрат още хора. Със сигурност обаче трябва да търсят Холгер Ериксон, Йоста Рюнфелд и този, който ги бе убил, сред по-широк кръг от хора. Някакъв вид общност. Като група наемници във война в далечна Африка.

На Валандер внезапно му се прищя да запали цигара. Макар че преди няколко години с лекота бе спрял да пуши, в единични случаи му се приискваше отново да се върне към стария навик. Точно сега бе един от тези моменти. Излезе от колата и се премести на задната седалка. Да смениш мястото е като да смениш гледната точка. Скоро забрави цигарите и продължи да размишлява. Това, което преди всичко трябваше да търсят, а още по-добре да открият, беше връзка между Ериксон и Рюнфелд. Имаше вероятност тази връзка въобще да не е очевидна. Ала беше убеден, че съществува някъде. За да намерят това свързващо звено, трябва да узнаят повече за двамата мъже. На пръв поглед те бяха различни. Много различни. Несходството започваше още с възрастта. Принадлежаха към различни поколения. Помежду им имаше възрастова разлика от трийсет години. Холгер Ериксон би могъл да бъде баща на Йоста Рюнфелд. Но някъде имаше точка, където следите им се пресичаха. От сега нататък търсенето на тази точка трябва да стане център на самото разследване. Не виждаше друг път, по който да тръгнат.

Телефонът иззвъня. Беше Ан-Брит.

— Случило ли се е нещо? — попита той.

— Трябва да призная, че се обаждам от чисто любопитство — отвърна тя.

— Разговорът с капитан Хансел бе ползотворен — осведоми я Валандер. — Едно от нещата, които успях да науча, е, че Харалд Бергрен преспокойно може да живее днес под друго име. Наемните войници често са използвали фалшиви имена, когато са съставяли договорите си, или са правили устни договорки.

— Това ще усложни издирването му.

— Това беше първото, което си помислих и аз. Като да изгубиш иглата в купата сено. Но може би не е задължително да стане така. Всъщност колко хора си променят името? Дори задачата да се окаже трудоемка, можем да я разширим.

— Къде си?

— При морето. В Нюбрустранд.

— Какво правиш там?

— Всъщност седя си в колата и мисля.

Забеляза, че заговори с по-строг глас, сякаш изпитваше потребност да се защити. Зачуди се защо.

— В такъв случай няма да ти преча — каза тя.

— Не ми пречиш — отвърна той. — Сега тръгвам обратно за Юстад. Пътем мисля да се отбия в Льодинге.

— Има ли нещо специално?

— Трябва да си опресня паметта. После ще отида до апартамента на Рюнфелд. Смятам да бъда там в три часа. Ще е добре, ако Ваня Андершон бъде там по същото време.

— Ще го уредя.

Разговорът приключи. Валандер запали колата и подкара към Льодинге. Далеч не бе премислил нещата докрай, ала вече бе изминал част от пътя. В главата си имаше карта, от която да започне разследването. Беше погледнал в бездна, която се оказа по-дълбока, отколкото бе предполагал.

Това, което каза на Ан-Брит, че повторната му визита в къщата на Холгер Ериксон има за цел да опресни паметта му, не бе съвсем вярно. Валандер искаше да види къщата, преди да се върне в апартамента на Рюнфелд. Искаше да разбере дали има сходства. Искаше да знае къде са разликите.

Когато свърна по алеята към къщата на Ериксон, там вече имаше два автомобила. Учуди се кои ли бяха посетителите. Журналисти, посветили деня на това да направят мрачни есенни снимки на местопроизшествието? Научи отговора, щом влезе в двора. Там бе застанал един адвокат от Юстад, когото Валандер бе срещал и при други поводи. Освен него имаше и още две жени: едната по-стара, а другата на възрастта на Валандер. Адвокатът, който се казваше Бюрман, се здрависа с него и го поздрави.

— Натоварен съм със завещанието на Холгер Ериксон — разясни той. — Смятахме, че полицаите са привършили огледа в имението. Обадих се и попитах в участъка.

— Няма да привършим, докато не заловим извършителя — отвърна Валандер. — Но нямаме нищо против да прегледате къщата.

Припомни си, че в следствените материали бе прочел, че Бюрман е изпълнител на завещанието на Ериксон. Смътно си спомни и че Мартинсон се бе свързал с него.

Адвокат Бюрман представи Валандер на двете госпожи. По-възрастната пое ръката му подчертано хладно, сякаш беше под достойнството й да си има работа с полицаи. Валандер бе крайно чувствителен, когато ставаше прицел на хорската надменност. Мигом се ядоса, но се овладя. Другата жена беше дружелюбна.

— Госпожа Мортенсон и госпожа фон Феслер са от Културно-историческия музей в Лунд — рече Бюрман. — Холгер Ериксон е завещал по-голямата част от имуществото си на дружеството. Беше изготвил подробен инвентарен списък на движимото си имущество. Тъкмо се канехме да прегледаме всичко.

— Кажете, ако нещо липсва — вметна Валандер. — Иначе няма да ви преча. Ще остана само за малко.

— Нима полицията действително още не е открила убиеца? — попита по-възрастната, фон Феслер. Валандер възприе думите й като констатация и зле прикрита критика.

— Не. Полицията не го е открила.

Валандер реши, че трябва да сложи край на разговора, преди да се е ядосал. Обърна им гръб и тръгна към къщата, чиято входна врата зееше отворена. Затвори я след себе си, за да се изолира от разговора, който продължаваше да тече на двора. Едно мишле се стрелна покрай нозете му и изчезна зад стара ракла, поставена до стената. Есен е, каза си Валандер. Сега полските мишки се прибират зад зидовете на къщите. Зимата наближава.

Обходи къщата бавно и съсредоточено. Не търсеше нещо специално, а искаше да запамети всичко в нея. Отне му двайсет минути. Когато излезе, Бюрман и двете жени се намираха в едно от останалите две крила. Валандер реши да изчезне, без да им се обади. Докато вървеше към колата си, се загледа в полята. Нямаше ги враните, които гълчаха над рова. Точно стигна до колата, когато се спря. Имаше нещо, което Бюрман беше казал. Първо не се сети какво е. Отне му известно време да си го спомни. Пак се върна в къщата. Адвокатът и двете жени бяха вътре в бараката. Бутна вратата и с жест привика Бюрман при себе си.

— Какво беше това, дето казахте за завещанието? — попита го.

— Холгер Ериксон е завещал повечето на Културно-историческия музей в Лунд.

— Повечето ли? От това следва, че не абсолютно всичко ще отиде там?

— Има едно дарение от сто хиляди крони, което е предназначено за другаде. Това е всичко.

— За къде?

— За една църква в Бергска енория. Църквата в Свенставик. Дарение, което да бъде оползотворено по усмотрение на църковното настоятелство.

Валандер никога не бе чувал за това място.

— Свенставик в Сконе ли е? — попита той колебливо.

— Намира се в Южен Йемтланд — отвърна Бюрман. — На няколко десетки километра от границата с Херьедален.

— Какво общо е имал Холгер Ериксон със Свенставик? — учуди се Валандер. — Мислех, че е родом от Юстад.

— Уви, не е нещо, което ми е известно — отвърна Бюрман. — Ериксон бе много потаен човек.

— Не е ли дал някакво обяснение за дарението?

— Завещанието му представлява образцов юридически документ, кратък и ясен — обясни Бюрман. — Липсват обосновки от сантиментално естество. Според последната му воля църквата в Свенставик трябва да получи сто хиляди крони. И ще ги получи.

Валандер нямаше повече въпроси. Щом седна в колата, се обади в участъка. Вдигна Ебба. Тъкмо с нея искаше да говори.

— Искам да намериш телефонния номер на енорията в Свенставик — помоли я той. — Или може би е в Йостерсунд. Предполагам, че е в най-близкия град.

— Къде се намира Свенставик? — попита тя.

— Нима не знаеш? — учуди се Валандер. — В Южен Йемтланд.

— Ах, колко си образован — отвърна тя.

Валандер схвана, че тя е разбрала преструвката. Затова си призна истината. Не знаеше къде е, преди Бюрман да му обясни.

— Когато намериш номера, направи така, че да го получа — нареди той. — Сега тръгвам към апартамента на Йоста Рюнфелд.

— Лиса Холгершон държи да говори с теб — каза Ебба. — Тук през цялото време се обаждат журналисти. Пресконференцията е отложена за довечера, в шест и половина.

— Устройва ме идеално — каза Валандер.

— Сестра ти също се обади — продължи Ебба. — Държи да поговори с теб, преди да си замине за Стокхолм.

Напомнянето за смъртта на баща му го жегна силно и ненадейно. Ала не биваше да се поддава на чувствата. Поне не сега.

— Ще й се обадя — увери я Валандер. — Най-важното е енорията в Свенставик.

После потегли обратно към Юстад. Спря при павилион за наденички и изгълта един безвкусен хамбургер. Канеше се да се върне в колата, но вместо това отиде до щанда да си поръча наденица. Ядеше бързо, сякаш вършеше нещо нередно и се боеше да не го заловят на местопрестъплението. Сетне подкара към „Вестра Валгатан“. Старият автомобил на Ан-Брит Хьоглунд бе паркиран пред входа на Йоста Рюнфелд.

Вятърът все още брулеше.

На Валандер му стана студено. Сгуши се в якето си и бързешком пресече улицата.

Когато натисна звънеца на Рюнфелд, вратата отвори не Ан-Брит, а Сведберг.

— Наложи й се да си отиде у тях — обясни Сведберг. — Едно от децата й е болно. Колата й не запали, та взе моята. Скоро ще се върне.

Валандер влезе във всекидневната на апартамента и се огледа.

— Нюберг вече свърши ли? — изненада се.

Той го изгледа недоумяващо.

— Нима не си чул? — попита го.

— Какво да съм чул?

— Какво е станало с Нюберг. Че си е наранил крака.

— Нищо не съм чул — обясни Валандер. — Какво му е?

— Нюберг се подхлъзнал на петно от бензин пред участъка. Паднал толкова лошо, че си е разкъсал мускул или сухожилие на левия крак. Сега е в болницата. Обади се и каза, че може да продължи да работи, но трябва да ходи с патерица. И очевидно е бил бесен.

Валандер се сети за Свен Тюрен, който беше паркирал пред входа на участъка. Реши да не казва нищо.

Прекъсна ги звънецът на вратата. Беше Ваня Андершон. Цялата пребледняла. Валандер кимна на Сведберг, който изчезна в кабинета на Рюнфелд. Заведе Ваня във всекидневната. Изглежда, се плашеше, че е в апартамента. Поколеба се, когато той я покани да седне.

— Разбирам, че е неприятно — каза той. — Не бих ви повикал да дойдете, ако не беше абсолютно наложително.

Тя кимна. Обаче Валандер бе скептичен дали действително разбира. За нея случилото се беше толкова непонятно, колкото и фактът, че Рюнфелд не е заминал за Найроби, а вместо това е открит мъртъв в гората край „Маршвинсхолм“.

— Били сте в апартамента му и преди — каза Валандер. — И имате добра памет. Знам го, след като си спомнихте цвета на куфара му.

— Намерихте ли го? — попита тя.

Валандер осъзна, че дори не бяха започнали да го търсят. Куфарът се бе изпарил от съзнанието му. Извини се и отиде при Сведберг, който методично преглеждаше съдържанието на етажерка с книги.

— Да си чул нещо за куфара на Йоста?

— Имал ли е куфар?

Валандер поклати глава.

— Нищо — каза той. — Ще говоря с Нюберг.

Върна се в дневната. Андершон седеше безучастна на дивана. Валандер се досети, че желанието й е да се махне от тук колкото се може по-скоро. Сякаш с цената на върховно усилие на волята успяваше да си наложи да диша въздуха в помещението.

— Ще се върнем към куфара — предложи той. — Това, което смятам да ви помоля сега, е да огледате апартамента и да се опитате да установите дали нещо не липсва.

Тя го изгледа ужасено.

— Как бих могла да забележа? Не съм идвала тук често.

— Зная — рече Валандер. — Но въпреки това е възможно да забележите, ако нещо е изчезнало. Може да се окаже важно. Точно сега всичко е важно. За да можем да открием онзи, който го е извършил. А вие със сигурност го искате толкова силно, колкото и ние.

Валандер го бе очаквал. И все пак му дойде изневиделица.

Тя избухна в сълзи. Сведберг цъфна на вратата на кабинета. Както обикновено в подобни ситуации Валандер се почувства с вързани ръце. Дали днешните младши сержанти се обучават как да утешават плачещи хора в процеса на разследването? При първия удобен случай щеше да попита Ан-Брит Хьоглунд.

Сведберг се върна от банята с хартиена кърпичка и й я подаде. Плачът й секна така внезапно, както беше започнал.

— Моля за извинение — каза тя. — Но е толкова тежко.

— Знам — увери я Валандер. — Няма за какво да се извинявате. Смятам, че хората като цяло плачат твърде малко.

Тя го погледна.

— Отнася се и за мен — уточни Валандер.

След малко тя стана от дивана. Беше готова да започне.

— Недейте да бързате — успокои я Валандер. — Опитайте да си спомните как изглеждаше последния път, когато бяхте тук. За да полеете цветята. Не бързайте.

Следваше я от разстояние. Когато чу Сведберг да псува от вътрешността на кабинета, влезе и допря показалец до устните си. Сведберг кимна: беше разбрал. Валандер често си бе казвал, че преломният момент в сложните криминални разследвания настъпва или при разговори между хората, или в моменти на пълна тишина. Безброй пъти бе преживявал и двете. Точно сега мълчанието беше от значение. Личеше си, че тя наистина се старае.

Но усилията й останаха без резултат. Отново се върнаха до изходната точка, дивана в дневната. Поклати глава.

— Струва ми се, че всичко изглежда както обикновено — започна тя. — Не забелязвам нищо липсващо или променено.

Валандер не беше изненадан. Щеше да забележи, ако се бе поспряла, докато оглеждаше апартамента.

— И не се сетихте за нищо друго? — попита я.

— Смятах, че е заминал за Найроби — отговори тя. — Поливах цветята му и движех магазина.

— Справили сте се чудесно и с двете — каза Валандер. — Благодаря ви, че дойдохте. Ще се свържем с вас отново.

Изпрати я до вратата. Сведберг излезе от тоалетната тъкмо когато си бе отишла.

— Като че нищо не липсва — съобщи Валандер.

— Изглежда, е бил сложна личност — отбеляза Сведберг замислено. — Кабинетът му е белязан от странна смесица от хаос и педантичен ред. Що се отнася до цветята, редът сякаш е безупречен. Никога не съм подозирал, че съществува толкова богата литература за орхидеите. Ала що се отнася до личния му живот, документите се търкалят безразборно. При счетоводните книги от цветарницата за 1994-та намерих данъчна декларация от 1969-а. Впрочем за въпросната година е декларирал умопомрачителния приход от трийсет хиляди крони.

— Чудя се колко ли изкарвахме ние по онова време — рече Валандер. — Едва ли е било много повече. Най-вероятно доста по-малко. Струва ми се, че получавахме около две хиляди крони месечно.

Във възцарилото се мълчание те се замислиха за предишните си доходи.

— Продължавай да търсиш — посъветва го Валандер.

Сведберг се върна към работата си. Валандер застана до прозореца и се загледа към пристанището. Входната врата се отвори. Сигурно беше Ан-Брит Хьоглунд, понеже ключовете бяха у нея. Посрещна я в антрето.

— Нищо сериозно, надявам се?

— Есенна простуда — отвърна. — Мъжът ми е на онова място, което някога са наричали Източна Индия. Съседката ме спасява.

— Често съм се чудил — сподели Валандер. — Смятах, че услужливата съседка е изчезнал вид в края на петдесетте.

— О, определено е така. Но имам късмет. Тя е на петдесет години и няма деца. Естествено, не го прави безплатно. А понякога се случва и да откаже.

— Какво правиш тогава?

Тя примирено сви рамене.

— Импровизирам. Ако е вечерно време, може и да успея да намеря детегледачка. Често и аз самата се питам как връзвам положението. Както знаеш, случва се и да не успея. Тогава закъснявам. Не мисля, че мъжете наистина разбират какви сложни операции се налагат, за да се справяш с работата си, когато имаш болно дете например.

— Сигурно е така — съгласи се Валандер. — Може би трябва да издействаме на съседката ти някакво отличие.

— Спомена ми за преместване — въздъхна Ан-Брит. — Не смея да си помисля какво ще стане тогава.

Разговорът замря.

— Тя беше ли тук? — попита Хьоглунд.

— Ваня Андершон дойде и си отиде. Изглежда, нищо не липсва от апартамента. Обаче ми напомни за нещо друго. Куфарът на Йоста Рюнфелд. Трябва да призная, че напълно бях забравил за него.

— И аз — рече тя. — Но доколкото знам, не са го открили в гората. Говорих с Нюберг точно преди да си счупи крака.

— Толкова ли е сериозно?

— Най-малкото е лошо изкълчен.

— Тогава през следващите дни ще е в много лошо настроение. Което хич не е добре.

— Ще го поканя на вечеря — весело каза Ан-Брит. — Той обича варена риба.

— От къде знаеш? — учуди се Валандер.

— И преди съм го канила на вечеря — отвърна тя. — Много приятен сътрапезник е. Говори за абсолютно всичко, с изключение на работата си.

Валандер се запита дали самият той попадаше в категорията „приятен събеседник“. Знаеше, че и той се опитва да не говори за работата си. Кога за последно са го канили на вечеря? Беше толкова отдавна, че изобщо не можеше да си спомни.

— Децата на Рюнфелд са пристигнали — каза Ан-Брит. — Хансон се зае с тях. Дъщеря и син.

Влязоха във всекидневната. Валандер се загледа в снимката на съпругата на Йоста Рюнфелд.

— Би трябвало да разберем какво се е случило — каза той.

— Удавила се е.

— По-подробно.

— Хансон ги разбира тези работи. Обикновено провежда грижливо разпитите си. Ще ги попита за майка им.

Валандер знаеше, че е права. Хансон си имаше своите слаби страни. Затова пък една от най-силните му бе да разговаря със свидетели. Да събира данни. Да разпитва родители за децата им. Или обратното, както сега.

Валандер преразказа разговора си с Улов Хансел. Тя слушаше внимателно. Пропусна много детайли. Най-важен беше изводът, че днес Харалд Бергрен преспокойно може да живее под съвсем друго име. Споменал го бе и в телефонния им разговор. Забеляза, че и тя е мислила за това.

— Ако е регистрирал смяната на името си, то можем да го проследим чрез Ведомството за патенти и регистрации — подхвърли тя.

Той разказа и за срещата си с дамите от Лунд и адвокат Бюрман в имението на Ериксон.

— Един път с мъжа ми шофирахме през вътрешността на Норланд — рече тя. — И ми е останал ясен спомен, че минахме през Свенставик.

— Ебба трябваше да ми се обади, за да ми даде номера на енорията — сети се Валандер и извади телефона от джоба си. Устройството беше изключено. Изпсува заради немарливостта си. Тя се опита да скрие усмивката си, но без успех. Валандер осъзна, че се държи детински и незряло. За да излезе от положението, сам набра номера на участъка. Ан-Брит му подаде химикалка и записа номера в ъгълчето на един вестник. Ебба неколкократно се беше опитала да се свърже с него.

В същия миг във всекидневната нахлу Сведберг. Държеше куп хартийки в ръка. Валандер видя, че са квитанции.

— Това може и да се окаже нещо важно — каза Сведберг. — Изглежда, че Йоста Рюнфелд държи помещение на „Харпегатан“ в града. Плаща наем веднъж месечно. Доколкото мога да видя, държи го съвсем отделно от всички други плащания, свързани с цветарницата.

— „Харпегатан“ ли? — попита Хьоглунд. — Къде е това?

— Близо до площад „Натмансторг“ — отвърна Валандер. — В центъра на града.

— Ваня Андершон споменавала ли е, че той държи още едно помещение?

— Въпросът е дали е знаела за него — каза Валандер. — Ще проверя незабавно.

Валандер излезе от апартамента и мина по прекия път до цветарницата. Сега вятърът шибаше безмилостно. Приведе се и затаи дъх във виелицата. Андершон беше сама в магазина. Ароматът на цветя беше много силен, както и предния път. За миг Валандер си спомни за пътуването до Рим и за баща си, който вече го нямаше, и се почувства като дърво без корен. Побърза да отпъди тези мисли. Беше полицай. Щеше да скърби, когато му останеше време за това. Не сега.

— Имам един въпрос — каза. — На който, предполагам, ще можете веднага да отговорите с „да“ или „не“.

Тя го изгледа с бледото си, ужасено лице. Валандер си каза, че някои хора постоянно оставят впечатление, сякаш очакват всеки момент да се случи най-лошото. Ваня Андершон, изглежда, спадаше към този вид. Помисли си и че точно сега едва ли можеше да я кори.

— Знаехте ли, че Йоста Рюнфелд държи под наем помещение на „Харпегатан“? — попита.

Тя поклати глава.

— Сигурна ли сте?

— Йоста нямаше друго помещение, освен това тук.

Валандер внезапно усети, че няма никакво време.

— Това беше — каза той. — Няма друго.

Когато се върна в апартамента, Сведберг и Ан-Брит бяха събрали всичките ключове, които успяха да намерят. Отправиха се с колата на Сведберг към „Харпегатан“. Беше обикновен жилищен блок. Вътре във входа не можаха да открият името на Йоста Рюнфелд на таблото с имената на наемателите.

— На квитанциите пише, че става дума за приземно помещение — осведоми ги Сведберг.

Слязоха по половин ред стълби до сутерена. Валандер усети стипчивия аромат на зимни ябълки. Сведберг започна да изпробва ключовете.

Дванайсетият се оказа правилният. Влязоха в един коридор, където боядисани в червено стоманени врати водеха до различни складови помещения.

Ан-Брит Хьоглунд откри каквото търсеха.

— Струва ми се, че е тук — каза тя и посочи вратата.

Валандер и Сведберг застанаха до нея. На вратата имаше лепенка с флорален мотив.

— Орхидея — рече Сведберг.

— Тайна стая — отвърна Валандер.

Сведберг продължи да изпробва ключовете. Валандер забеляза, че на вратата бе монтирана допълнителна ключалка.

Най-накрая едната ключалка изщрака. Валандер усети как нетърпението му нараства. Сведберг продължи да изпробва ключове. Бяха му останали само два, когато погледна другите и кимна.

— Да влизаме тогава — предложи Валандер.

После Сведберг отвори вратата.

16

Страхът го сграбчи като ноктите на хищна птица.

Но когато мисълта го осени, вече беше твърде късно. Сведберг бе отворил вратата. В момента, когато ужасът замени времето, Валандер зачака предстоящия взрив. Единственото, което се случи, бе, че Сведберг, мърморейки, зашари с длан по стената, в опит да намери ключа за осветлението. Валандер се смути от страховете си. Защо ще му е на Рюнфелд да поставя взривно устройство в сутерена?

Сведберг запали лампата. Влязоха в стаята и се огледаха. Тъй като се намираха под земята, имаше само тясна редичка с прозорчета покрай тавана на стаята. Първото, което Валандер забеляза, бяха стоманени решетки от вътрешната страна на прозорците. Бе необичайно и може би Йоста Рюнфелд ги бе заплатил от собствения си джоб.

Стаята бе обзаведена като офис. Имаше бюро, шкафове за документи покрай стените. На малка масичка до едната стена стояха кафеварка и няколко чаши върху кърпа. В стаята имаше телефон, факс и копирна машина.

— Да влезем ли, или да чакаме Нюберг? — попита Сведберг.

Валандер го чу, но не отговори веднага. Все още се опитваше да осмисли първите си впечатления. Защо Рюнфелд бе наел тази стая и е държал плащанията отделно от останалото си счетоводство? Защо Ваня не знаеше за нея? И най-важният въпрос: за какво е използвал стаята?

— Няма легло — продължи Сведберг. — Изглежда, не е тайно любовно гнезденце.

— Никоя жена не би се настроила романтично тук долу — скептично отбеляза Ан-Брит.

Валандер все още не бе отговорил на въпроса на Сведберг. Без съмнение най-важното бе: защо Йоста е пазил офиса си в тайна. Защото то беше офис. Нямаше никакво съмнение.

Валандер зашари с поглед по стените. Там имаше още една врата. Кимна на Сведберг. Той отиде до нея и натисна дръжката. Вратата беше отворена. Надзърна вътре.

— Изглежда като тъмна стая за проявяване на снимки — рече Сведберг. — С цялото необходимо оборудване.

Валандер се запита дали би имало съвсем просто и логично обяснение за съществуването на това помещение. Той правеше много снимки. Бяха ги видели в апартамента му. Притежаваше голяма колекция от фотографии на орхидеи от цял свят. На снимките му рядко се срещаха хора и изображенията често бяха черно-бели, въпреки че багрите на орхидеите бяха красиви и би трябвало да изкушат един човек с фотоапарат.

Валандер и Ан-Брит отидоха при Сведберг и надзърнаха през рамото му. Наистина беше малка фотолаборатория. Решиха, че няма нужда да чакат Нюберг. Сами можеха да претърсят стаята.

Първото, за което огледа Валандер, бе дали има куфар. Но такъв нямаше. Седна на стола при бюрото и започна да прелиства книжата, сложени отгоре. Сведберг и Ан-Брит Хьоглунд се съсредоточиха върху шкафовете с документи. Валандер смътно си припомни как в зората на времето, в една от вечерите, които прекарваха седнали на балкона му и пиеха уиски, Рюдберг бе отбелязал, че работата на полицая и ревизора си приличат. Посвещаваха голяма част от времето си в преглеждането на документи. Ако това е вярно, то сега правя ревизия на един мъртвец, където в счетоводството, като на тайна сметка, съществува офис стая с адрес „Харпегатан“ в Юстад.

Валандер издърпа чекмеджетата на бюрото. В най-горното имаше малък преносим компютър. Способностите на Валандер да се оправя с компютри бяха доста ограничени. Често молеше за помощ, когато му се налагаше да използва компютъра, намиращ се в кабинета му в Юстад. Знаеше, че и Сведберг, и Хьоглунд са на „ти“ с компютрите и гледат на тях като на основен инструмент за работа.

— Нека да видим какво се крие ето тук — рече той и извади компютъра на бюрото.

Стана от стола. Ан-Брит се настани в него. На стената до бюрото имаше електрически контакт. Тя отвори капака и включи компютъра. След миг екранът светна. Сведберг все още тършуваше в един от шкафовете за документи. Тя натисна няколко клавиша и влезе в компютъра.

— Никакви пароли — промърмори. — Отваря се.

Валандер се надвеси напред, за да види. Толкова близо, че можа да усети аромата на дискретния парфюм, който тя носеше. Помисли за очите си. Не може да чака повече. Трябва да сложи очила.

— Това е регистър — уточни тя. — Различни имена на хора.

— Пробвай дали Харалд Бергрен фигурира — предложи Валандер.

Тя го погледна изненадано.

— Смяташ ли?

— Нищо не смятам — каза Валандер. — Но нали можем да пробваме?

Сведберг бе оставил шкафа за документи и застана редом до бюрото. Тя потърси в регистъра. Сетне поклати глава.

— Холгер Ериксон? — подхвърли Сведберг.

Валандер кимна. Тя провери. Нищо.

— Влез в регистъра наслуки — предложи Валандер.

— Имаме мъж на име Ленарт Скоглунд — рече тя. — Да пробваме ли него?

— За бога, та това е Накка! — възкликна Сведберг.

Останалите го изгледаха недоумяващо.

— Имаше един известен футболист, който се казваше Ленарт Скоглунд — поясни Сведберг. — Накка му беше прякорът. Сигурно сте чували за него?

Валандер кимна, но на колежката му нищо не й говореше.

— Ленарт Скоглунд звучи като обикновено име — рече Валандер. — Да погледнем за него.

Тя отвори папката с данни за лицето. Валандер присви очи и успя да прочете текста, който беше въз кратък:

„Ленарт Скоглунд. Започнат на 10 юни 1994 г. Завършен на 19 август 1994 г. Не са предприети действия. Случаят закрит.“

— Какво означава това? — зачуди се Сведберг. — Какво се има предвид с това, че случаят е закрит? Какъв случай?

— Все едно го е написал някой от нас — отбеляза тя.

В същия миг Валандер осъзна какво може да е обяснението. Сети се за техническата апаратура, която Рюнфелд бе поръчал по пощата от фирмата в Бурос. За фотолабораторията. За тайния офис. Всичко това изглеждаше невероятно, но в същото време бе напълно възможно. Докато бяха надвесени над регистъра в малкия компютър, дори изглеждаше съвсем правдоподобно.

Валандер изпъна гръб.

— Интересно дали Йоста не се е интересувал и от друго, освен от орхидеи — започна той. — Дали Рюнфелд не е бил това, което наричат частен детектив?

Може би останалите щяха да възразят. Ала Валандер искаше да проследи дирята, и то начаса.

— Мисля, че съм прав — продължи той. — Сега вие двамата ще трябва да се опитате да ме оборите и да ми докажете, че греша. Прегледайте всичко, което намерите тук. Дръжте си очите отворени и не забравяйте Холгер Ериксон. Освен това искам някой от вас да се свърже с Ваня Андершон. Без да е съзнавала, може да е видяла или чула нещо, свързано с тази дейност. Аз самият ще отида в участъка, за да поговоря с децата на Рюнфелд.

— Какво да правим с пресконференцията в шест и половина? — попита тя. — Обещах да присъствам.

— По-добре остани тук.

Сведберг подаде ключовете от колата си на Валандер. Той поклати глава.

— Ще взема моята кола. Имам нужда да се поразтъпча.

Когато излезе на улицата, тутакси се разкая. Вятърът бе силен и, изглежда, ставаше все по-студено. За миг Валандер се поколеба дали да не се отбие първо до вкъщи, за да си вземе по-дебел пуловер. Реши да не губи време. Бързаше. Освен това беше разтревожен. Направиха нови разкрития, но те не се вписваха. Може би Йоста Рюнфелд е бил частен детектив? Забързано прекоси града и взе колата си. Датчикът за гориво показа, че резервоарът е празен, и червената лампичка светеше. Нямаше време да зареди. Тревогата го правеше нетърпелив.

Пристигна в участъка точно преди четири и половина. Ебба му подаде купчина съобщения за телефонни обаждания, които пъхна в джоба на якето си. Когато влезе в кабинета си, се зае да издири Лиса Холгершон. Тя потвърди, че пресконференцията ще се проведе от шест и половина. Валандер обеща да държи нещата в свои ръце. Това бе нещо, което правеше с неохота. Твърде лесно се дразнеше от нахалните и подвеждащи въпроси на журналистите. Даже от най-висшите полицейски кръгове в Стокхолм няколко пъти се бяха оплаквали от нежеланието му да съдейства. В тези моменти си бе давал сметка, че наистина е полицай, известен не само в своя собствен кръг от колеги и приятели. За добро или лошо, в работата си беше спечелил всенародна известност.

Набързо докладва за откритието на приземната стая на Йоста Рюнфелд на „Харпегатан“. Засега обаче не спомена нищо за предположението си, че Рюнфелд е използвал част от времето си за дейност като частен детектив. Валандер привърши разговора и се обади на Хансон. Дъщерята на Рюнфелд седеше в кабинета му. Уговориха се да се срещат за кратко вън в коридора.

— Изпратих сина — рече Хансон. — Отседнал е в хотел „Секелгорден“.

Валандер кимна. Знаеше къде се намира.

— Изскочи ли нещо?

— Почти нищо. Може да се каже, че потвърди образа на баща си като страстен почитател на орхидеите.

— А майката? Съпругата на Рюнфелд?

— Трагична злополука. Искаш ли подробностите?

— Не сега. Какво казва дъщерята?

— Тъкмо щях да започна разпита с нея. Този на сина отне доста време. Опитвам се да си върша работата докрай. Впрочем синът живее в Арвика, а дъщерята в Ескилстуна.

Валандер си погледна часовника. Пет без петнайсет. Би трябвало да подготви пресконференцията. Обаче можеше да отдели няколко минути, за да поговори с дъщерята.

— Ще възразиш ли, ако аз започна, като й задам няколко въпроса?

— Защо да възразя?

— Точно сега нямам време за обяснения. Но въпросите ми сигурно ще ти прозвучат странно.

Влязоха в стаята на Хансон. Жената, седнала в стола за посетители, беше млада. Предположи, че е на не повече от двайсет и три или двайсет и четири години. Валандер забеляза, че по външност прилича на баща си. Тя се изправи, когато той влезе. Валандер се усмихна и се ръкува с нея. Хансон се облегна на касата на вратата, а Валандер се настани на стола му. Направи му впечатление, че столът изглежда чисто нов. Зачуди се какво ли е направил Хансон, за да се сдобие с нов стол. Неговият беше в много лошо състояние.

На един лист бе отбелязал име, Лена Льонервал. Валандер хвърли бърз поглед към колегата си, който кимна. После си съблече якето и го сложи на пода до стола. През цялото време тя следеше с поглед движенията му.

— Бих искал първо да ви изкажа съчувствието си за това, което се е случило — рече той. — Приемете моите съболезнования.

— Благодаря.

Валандер забеляза, че тя се владее. С известно облекчение разбра, че няма да избухне в сълзи.

— Казвате се Лена Льонервал и живеете в Ескилстуна — продължи Валандер. — Дъщеря сте на Йоста Рюнфелд.

— Да.

— За всички останали лични данни, които, уви, са необходими, ще се погрижи инспектор Хансон. Аз имам само няколко въпроса. Омъжена ли сте?

— Да.

— Какво работите?

— Треньор по баскетбол.

Валандер обмисли отговора й.

— Това означава ли, че сте учителка по физическо възпитание?

— Означава, че съм треньор по баскетбол.

Валандер кимна. Остави съпътстващите въпроси на Хансон. Никога преди не бе срещал треньор по баскетбол от женски пол.

— Баща ви е бил цветар?

— Да.

— През целия си живот ли?

— На младини е пътувал по моретата. Когато се оженили с мама, останал на сушата.

— Доколкото разбрах, майка ви се е удавила?

— Да.

Краткото колебание, предшествало отговора й, не убягна на Валандер. Веднага изостри вниманието му.

— Колко време е изминало оттогава?

— Около десет години. Тогава бях само на тринайсет.

Валандер забеляза, че е напрегната. Предпазливо продължи нататък.

— Можете ли да разкажете малко по-подробно за случилото се? Къде е станало?

— Това наистина ли има отношение към баща ми?

— Рутинна полицейска процедура е да питаме свидетелите за миналото им — рече Валандер, като се постара да звучи авторитетно. Хансон изумено се опули насреща му от мястото си при вратата.

— Не знам особено много — каза тя.

Грешка, светкавично си помисли Валандер. Знаеш, но предпочиташ да не говориш за това.

— Разкажете това, което ви е известно — подкани я.

— Беше през зимата. По някаква причина отидоха с колата до Елмхулт, за да си направят неделна разходка. Тя пропаднала в дупка в леда и се удавила. Татко се опитал да я спаси. Но не успял.

Валандер седеше неподвижно. Мислеше над това, което бе казала. Имаше нещо сходно с разследването, с което се занимаваха. После се сети какво беше. Отнасяше се не до Йоста Рюнфелд, а до Холгер Ериксон. Мъж, който пропада в дупка в земята и се набучва на колове. Майката на Лена Льонервал пропада в дупка в леда и се удавя. Всички полицейски инстинкти на Валандер му казваха, че тук съществува връзка, ала не бе в състояние да определи точно каква. Нито пък защо жената, седнала от срещуположната страна на бюрото, не желае да говори за смъртта на собствената си майка.

Той остави злополуката. Премина без заобикалки към основния въпрос.

— Баща ви е имал цветарница. Освен това запалено се е интересувал от орхидеите.

— Това е първото, което си спомням за него. Как разказваше на брат ми и на мен за цветя.

— Защо е бил толкова страстен любител на орхидеите?

Тя го изгледа с внезапно учудване.

— Защо у човек се поражда страст към нещо? Може ли да се отговори на този въпрос?

Валандер поклати глава, без да отговори.

— Знаехте ли, че баща ви е бил частен детектив?

Хансон потръпна при вратата. Валандер бе фокусирал погледа си неотклонно към жената отсреща. Изненадата й изглеждаше неподправена.

— Моят баща е бил частен детектив?

— Да. Знаехте ли за това?

— Не може да е вярно.

— Защо не?

— Не го разбирам. Не знам дори какво се има предвид под частен детектив. Има ли действително такива в Швеция?

— Това е друг въпрос, който човек може да си зададе — рече Валандер. — Ала баща ви съвсем очевидно е отделял време, за да упражнява дейност като частно практикуващ детектив.

— Като Туре Свентон? Това е единственият шведски частен детектив, който ми е познат.

— Оставете комиксите — нареди Валандер. — Говоря съвсем сериозно.

— И аз също. Никога не съм чувала баща ми да се е занимавал с нещо подобно. Какво е правил?

— Твърде рано е да се каже.

Валандер вече бе убеден, че тя не знаеше за тайните занимания на баща си. Естествено, съществуваше възможността да е сбъркал и предположенията му да са напълно погрешни. Но вътре в себе си знаеше, че не е така. Това, че откриха тайната стая на Рюнфелд, не означаваше, че са направили пробив в разследването, чиито последствия могат веднага да предвидят. Може би тайната стая на „Харпегатан“ само ще да ги отведе по-нататък, към други тайни стаи. Но Валандер имаше усещането, че този пробив бе разтърсил цялото разследване. Всичко отново се движеше.

Той стана от стола.

— Това беше всичко — заключи той, като протегна ръка. — Със сигурност пак ще се срещнем.

Тя го изгледа сериозно.

— Кой го е извършил? — попита тя.

— Не знам — отвърна Валандер. — Но съм убеден, че ще заловим човека или хората, които са убили баща ви.

Хансон го последва отвън в коридора.

— Частен детектив ли? — рече той. — Това някаква шега ли е?

— Не — отговори Валандер. — Открихме таен офис, който е принадлежал на Рюнфелд. Ще чуеш подробностите по-късно.

Хансон кимна.

— Туре Свентон не беше комикс — каза после. — А поредица от книги.

Валандер вече си беше отишъл. Взе си чаша кафе и затвори вратата на кабинета. Телефонът иззвъня. Пусна слушалката на вилката, без да отговори. Най-много му се щеше да избяга от пресконференцията. Имаше твърде много други неща, за които да мисли. С гримаса придърпа към себе си една тетрадка и записа най-важното, което можеше да съобщи на пресата.

Облегна се назад и се загледа през прозореца. Вятърът вилнееше.

Ако убиецът говори на своя език, то ние можем да се опитаме да му отговорим, помисли си Валандер. Ако е така, както ми се струва, той е искал да покаже на другите какво е извършил. Тогава ние пък трябва да кажем, че сме видели. Но няма да се оставим да ни уплаши.

Нахвърли още няколко бележки. После стана и отиде при Лиса Холгершон. Изложи накратко това, което бе намислил. Тя внимателно го изслуша, сетне кимна. Щяха да постъпят така, както бе предложил.

Пресконференцията се състоя в най-голямата заседателна зала на полицейския участък. Валандер имаше усещането, че се е върнал обратно към лятото и към бурната пресконференция, която бе напуснал в изблик на неприкрита ярост. Разпозна много от лицата.

— Радвам се, че се нагърбваш с това — прошепна Лиса.

— Нещата са такива, каквито са — отвърна Валандер. — Някой трябва да го направи.

— Аз само ще открия — каза тя. — Останалото е твое.

Качиха се на подиума в единия край на залата. Лиса Холгершон ги приветства с „добре дошли“ и даде думата на Валандер, който усети, че е започнал да се поти.

Описа подробно убийствата на Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд. Съобщи няколко специално подбрани детайла, както и собственото си мнение — че това са едни от най-жестоките криминални престъпления, с които той и колегите му са се сблъсквали някога. Единствената важна информация, която премълча, бе откритието, че Рюнфелд вероятно тайно е работел като частен детектив. Не спомена нищо и за това, че издирват човек на име Харалд Бергрен, който си е водил дневник, докато е участвал като наемен войник в далечна африканска война.

Напротив, каза нещо съвсем друго. Това, което двамата с Лиса Холгершон бяха съгласували.

Съобщи, че полицията има ясни следи, по които да тръгне. Не можеше да разкрие подробности, но съществуваха следи и улики. Полицията има ясна хипотеза, която все още не може да бъде оповестена, от съображения да не попречат на оперативно-следствената работа.

Идеята се зароди, когато усети труса, който раздвижи разследването, движение от самите дълбини, почти невъзможно да бъде регистрирано, но което въпреки това се бе случило.

Идеята, която му хрумна, бе много проста.

Когато стане земетресение, хората се разбягват. В паническа бързина се отдалечават от центъра. Извършителят или извършителите искаха светът да види, че убийствата са били садистични и грижливо планирани. Следователите можеха да потвърдят, че са били наясно с това и че могат да дадат по-подробна информация. Че са видели повече, отколкото убийците са възнамерявали.

Валандер искаше да накара извършителят да се раздвижи. Бягащата плячка може да бъде видяна по-лесно от тази, която се е притаила неподвижно в собствената си сянка.

Естествено, съзнаваше, че могат да ударят на камък. Извършителят можеше да остане невидим. Въпреки това реши, че си заслужава да опитат. Имаше одобрението на Лиса Холгершон да каже неща, които не отговарят напълно на истината.

Нямаха никакви следи. Всичко, което имаха, бяха фрагменти, които никак не си пасваха.

Когато Валандер приключи, започнаха да валят въпросите. За повечето беше подготвен. Беше ги чувал и им беше отговарял и преди. Щеше да му се налага да ги чува отново, докато работи като полицай.

Едва към края на пресконференцията, когато Валандер бе станал нетърпелив и Лиса Холгершон му кимна, че е време да привършват, всичко се обърна в съвършено различна посока. Мъжът, който вдигна ръка и после стана прав, седеше най-отзад в ъгъла. Валандер не го видя и тъкмо щеше да закрие пресконференцията, когато Лиса му обърна внимание, че явно има още един въпрос.

— Аз съм от вестник „Протестен глас“ — каза мъжът. — Имам въпрос, който бих искал да задам.

Валандер затършува в паметта си. Никога не бе чувал за вестник на име „Протестен глас“. Нетърпението му нарасна.

— От кой вестник казахте, че сте? — зачуди се.

— „Протестен глас“.

През залата премина смущение.

— Трябва да призная, че досега не бях чувал за такъв вестник. Какъв беше въпросът, който искахте да зададете?

— „Протестен глас“ има стари традиции — невъзмутимо отвърна мъжът в ъгъла. — В началото на деветнайсети век е съществувал вестник с това име. Социално критично издание. Очакваме скоро да публикуваме първия си брой.

— Един въпрос — каза Валандер. — След като издадете първия си брой, ще отговоря на два въпроса.

Веселие обхвана цялата зала. Ала мъжът в ъгъла си остана все така безучастен. От него струеше проповедничество. Валандер се запита дали все още неиздаденият вестник „Протестен глас“ не е религиозен. Крипторелигиозен, помисли си. Новата духовност е достигнала Юстад. Сьовестад е покорен, иде ред на Йостерлен.

— Каква е позицията на полицията в Юстад относно това, че жителите на Льодинге са решили да сформират гражданска гвардия? — попита мъжът в ъгъла.

На Валандер му бе трудно да види лицето му.

— Не съм чул жителите на Льодинге да смятат да извършат някоя колективна глупост — отвърна Валандер.

— Не само в Льодинге — продължи мъжът в ъгъла, без да трепне. — Съществуват планове за стартирането на национално движение в страната. Една организация „чадър“ за гражданската гвардия. Народна полиция, която да закриля гражданите. Която върши всичко онова, за което полицията не я е грижа или не успява да се справи. Една от изходните точки ще бъде в околностите на Юстад.

Залата внезапно замря.

— С какво Юстад е заслужил тази чест? — попита Валандер. Все още не беше сигурен дали да възприеме представителя на вестник „Протестен глас“ на сериозно.

— През последните няколко месеци бяха извършени голям брой брутални убийства. Трябва да се признае, че полицията успя да разкрие престъпленията, случили се през лятото. Но сега, изглежда, всичко започва отначало. Хората искат да живеят нормално. Не като спомен в паметта на другите. Шведската полиция е капитулирала пред престъпността, която в днешни дни изпълзява от дупките си. Поради това гражданската гвардия става единствената възможност да се реши проблемът със сигурността.

— Вземането на закона в свои ръце никога не е водило до разрешаване на проблемите — рече Валандер. — От страна на полицията в Юстад има само един отговор. Той е ясен и еднозначен. Никой не може да го тълкува погрешно. Всички частни инициативи за създаването на паралелна организация за поддържане на реда от наша страна ще бъдат посрещнати като незаконни действия, които ще преследваме.

— Да тълкувам ли това, че вие сте срещу гражданската гвардия? — попита мъжът в ъгъла.

Валандер сега можеше да види бледото му, изпито лице. Реши да го запомни.

— Да — отговори. — Тълкувайте го и по този начин: ние сме против всякакви опити да бъде сформирана гражданска гвардия.

— Не се ли питате какво ще кажат за това хората от Льодинге?

— Може би се питам — рече Валандер. — Но не се страхувам от отговора.

След това бързо закри пресконференцията.

— Мислиш ли, че този говореше сериозно? — попита Лиса, когато останаха насаме в заседателната зала.

— Може би — отговори Валандер. — Трябва да държим под око какво се случва в Льодинге. Ако хората започват открито да поставят искания за гражданска гвардия, то значи положението доста се е променило в сравнение с преди. Може да си имаме проблеми.

Беше станало седем часа. Валандер се раздели с Лиса Холгершон и отиде в кабинета си. Седна на стола. Имаше нужда да си събере мислите. Не помнеше кога за последно, при криминално разследване, му е оставало толкова малко време за размисъл и обобщение на случая.

Телефонът иззвъня. Веднага отговори. Беше Сведберг.

— Как мина пресконференцията? — попита той.

— Малко по-зле от обикновено. Как върви при вас?

— Мислех си, че трябва да дойдеш тук. Намерихме фотоапарат с филм в него. Нюберг е тук. Смятаме да го проявим.

— Можем ли вече категорично да твърдим, че е водел двойствен живот като частен детектив?

— Така мислим. Освен това има и още нещо.

Валандер напрегнато очакваше продължението.

— Според нас филмът съдържа снимки на най-скорошния му клиент.

Последният, мислено го поправи Валандер. Не най-скорошният, а последния.

— Идвам — каза той.

Напусна участъка в бурния вятър. Гонещи се облаци изпълваха небето. Докато вървеше към колата, се запита дали прелетните птици мигрират нощем при толкова силен вятър.

На път към „Харпегатан“ спря да зареди бензин. Чувстваше се уморен и празен. Кога ли щеше да има време и да огледа за къща. Да помисли за баща си. Питаше се кога ще дойде Байба.

Погледна ръчния си часовник. Времето ли отминаваше или животът му? Бе твърде уморен, за да реши.

Сетне запали двигателя. Часовникът показваше седем и трийсет и пет.

Малко по-късно паркира на „Харпегатан“ и слезе в сутерена.

17

Напрегнато наблюдаваха как изображенията на снимките започват да изплуват от ваната с проявителя. Докато стоеше редом с колегите си в тъмната стая, Валандер, току-що завърнал се от пресконференцията, не знаеше какво да очаква или поне на какво се надява. Червената светлина му внушаваше, че чакат да се случи нещо непристойно. Нюберг проявяваше. След злополуката пред полицейския участък подскачаше с патерица. Когато Валандер се върна на „Харпегатан“, Ан-Брит Хьоглунд му прошепна, че Нюберг е в необичайно свадливо настроение.

През времето, което Валандер бе отделил на журналистите, те бяха постигнали напредък. Вече нямаше никакво съмнение, че Йоста Рюнфелд е работел като частен детектив. По списъците с клиенти, които намериха, можаха да установят, че е практикувал поне десет години. Най-старите данни бяха от септември 1983-та.

— Дейността му е била доста ограничена — поясни Ан-Брит. — Имал е най-много по седем или осем клиенти на година. Човек ще рече, че му е било нещо като хоби, с което се е забавлявал в свободното си време.

Сведберг бе направил кратък списък на типа поръчки, с които се е наемал.

— При близо половината от случаите става въпрос за подозрения в изневяра — каза той, след като се консултира със записките си. — Странното е, че са най-вече мъже, които подозират жените си.

— Защо да е странно? — попита Валандер.

Сведберг осъзна, че не може да даде задоволителен отговор.

— Не го очаквах — просто каза. — Но какво ли знам аз?

Сведберг не беше женен и никога не бе споменавал да е имал връзка с жена. Беше прехвърлил четирийсетте и, изглежда, се чувстваше доволен от живота си на стар ерген.

Валандер му кимна да продължи.

— Има поне два случая годишно, при които собственик на фирма подозира служителите си в злоупотреба — обясни Сведберг. — Освен това открихме доста поръчки за наблюдение от неясно естество. Като цяло общата картина е доста еднообразна. Записките му не са много подробни, хонорарът му обаче е бил висок.

— Е, поне получихме отговор на въпроса как е могъл да си позволи скъпите пътувания в чужбина — заключи Валандер. — Екскурзията до Найроби, на която така и не е отишъл, е струвала трийсет хиляди крони.

— Когато е умрял, е работил по една поръчка — рече Ан-Брит.

Сложи на бюрото календар. Валандер пак се сети за очилата, които все забравяше да купи. Не си направи труда да погледне в календара.

— Изглежда, е била една от обичайните му поръчки — продължи тя. — Жена, която нарича просто „госпожа Свенсон“, подозира мъжа си в изневяра.

— Тук в Юстад ли? — попита Валандер. — Или е работил и другаде?

— През 1987-а има поръчка в Маркарюд — рече Сведберг. — Няма нищо по на север. После нещата се въртят само около Сконе. През 1991-ва два пъти пътува до Дания и веднъж до Кил. Нямах време да прегледам подробностите. Но става въпрос за главен механик на ферибот. Явно е въртял любов със сервитьорка, която работела на същия ферибот. Подозренията на съпругата му в Сканьор явно са се оказали основателни.

— А иначе е действал само в околността на Юстад?

— Не бих казал — отвърна Сведберг. — Южно и Източно Сконе е по-правилен отговор.

— Холгер Ериксон? — попита Валандер. — Открихте ли неговото име?

Ан-Брит Хьоглунд погледна Сведберг, който поклати глава.

— Харалд Бергрен?

— Нито пък него.

— Открихте ли нещо, което би могло да подсказва връзка между Холгер Ериксон и Йоста Рюнфелд?

Не. Не бяха открили нищо. Трябва да има връзка, каза си Валандер. Не е логично да имаме двама различни извършители. Също толкова нелогично е да са били две случайни жертви. Връзката съществува. Само дето ние все още не сме я намерили.

— Не мога да проумея що за човек е бил — каза Ан-Брит. — Без съмнение е страстен почитател на орхидеите. А същевременно посвещава времето си на това да бъде частен детектив.

— Хората рядко са такива, каквито изглеждат — обясни Валандер и веднага се запита дали това не се отнасяше и за него самия.

— Изглежда, е печелил добри пари от дейността си — подхвърли Сведберг. — Но ако не ме лъже паметта, не е обявявал тези доходи в данъчните си декларации. Може би обяснението е просто? Възможно е да е пазил това в тайна, за да не отрият данъчните власти с какво се занимава.

— Едва ли — възрази Валандер. — В очите на повечето хора да си частен детектив е нещо доста съмнително.

— Или инфантилно — вметна Ан-Брит. — Игра за мъже, които никога не са пораснали.

Валандер изпита смътно желание да й възрази. Тъй като не знаеше какво да каже, си замълча.

На проявената снимка се виждаше мъж. Фотографията бе направена навън. Никой от тях не можа да разпознае фона. Мъжът беше около петдесетгодишен. Имаше рядка, късо подстригана коса. Нюберг предположи, че снимките са правени от голямо разстояние. Някои от негативите бяха размазани. Нюберг предположи, че Йоста Рюнфелд е използвал телеобектив, който е чувствителен и към най-слабото потрепване.

— Госпожа Свенсон се свързва за пръв път с него на девети септември — уточни Ан-Брит Хьоптунд. — На четиринайсети и на седемнайсети септември Рюнфелд е записал, че „работи по поръчката“.

— Това е едва няколко дни преди заминаването му за Найроби — отбеляза Валандер.

Бяха излезли от тъмната стаичка. Нюберг седеше на бюрото и преглеждаше няколко папки за документи, които съдържаха снимки.

— Кой е неговият клиент? — учуди се Валандер. — Госпожа Свенсон ли?

— Клиентският регистър и записките му са неясни — рече Сведберг. — Изглежда, е бил от детективите, които пишат в телеграфен стил. Няма дори адреса на госпожа Свенсон.

— Как един частен детектив си намира клиенти? — попита Ан-Брит. — Та той трябва да разгласи дейността си.

— Виждал съм обяви във вестниците — рече Валандер. — Може би не в местните, а в националните ежедневници. Трябва да можем по някакъв начина да проследим тази госпожа Свенсон.

— Говорих с портиера — поясни Сведберг. — Смятал, че Рюнфелд държи някакъв склад тук. Не е забелязал долу при него да идват посетители.

— Сигурно се е срещал с клиентите си на други места — додаде Валандер. — Това е било неговото тайно убежище.

Млъкнаха, за да помислят над това, което беше казал. Валандер се мъчеше да реши кое в момента е най-важно. Само че пресконференцията не му излизаше от ума. Репортерът от „Протестен глас“ го бе разтревожил. Възможно ли е в момента действително да се сформира национална гражданската гвардия? Ако беше така, Валандер знаеше, че крачката към това — хората да започнат сами да издават присъди, бе много малка. Почувства необходимост да разкаже на Хьоглунд и Сведберг какво се бе случило. Обаче не го стори. По-добре бе да го обсъдят всички заедно на следващото съвещание в участъка. Всъщност редно бе да им го съобщи самата Лиса Холгершон.

— Трябва да открием госпожа Свенсон — предложи Сведберг. — Въпросът е как.

— Трябва да я открием — съгласи се Валандер. — И ще го направим. Да оставим някой да дежури на телефона и отново да прегледаме цялата документация. Все някъде я има. Убеден съм. Смятам да оставя тази задача на вас. А аз ще разпитам сина на Рюнфелд.

Напусна „Херпегатан“ и подкара по Йостерледен. Все още духаше силен вятър. Градът изглеждаше безлюден. Зави нагоре по „Хамнгатан“ и паркира при пощата. Отново закрачи през виелицата. Видя се отстрани — жалък образ на полицай с тънък пуловер, който с мъка си проправя път през виелицата, в пусто шведско градче през есента. Шведското правораздаване, помисли си. Или поне това, което е останало от него. Ето как изглежда. Зъзнещи полицаи с възтънки пуловери.

При Спестовната каса зави вляво и тръгна по улицата, която го отведе до „Секелгорден“. Беше си записал, че човекът, когото търси, се казва Бу Рюнфелд. На рецепцията седеше младеж и четеше. Валандер кимна.

— Здравейте — поздрави момъкът.

Полицаят изведнъж осъзна, че го познава. Отне му миг, преди да си спомни, че това е най-големият син на предишния началник на полицията Бьорк.

— Отдавна не сме се виждали — каза Валандер. — Как е баща ти?

— Малмьо не му понася.

Не му понася не Малмьо, помисли си Валандер, а шефското кресло.

— Какво четеш? — попита Валандер.

— За фрактали.

— Фрактали ли?

— Това е математически термин. Следвам в университета в Лунд. Това е само допълнителна работа.

— Звучи добре — рече Валандер. — Само че аз не съм дошъл тук да наемам стая, а да говоря с един от гостите ви. Бу Рюнфелд.

— Той тъкмо влезе.

— Има ли място, където можем да седнем и да поговорим необезпокоявани?

— Тази вечер почти нямаме гости — каза момчето. — Можете да седнете в салона за закуска.

Посочи към коридора.

— Ще чакам там — уточни Валандер. — Позвъни му в стаята и му съобщи кой го чака.

— Прочетох за това във вестниците — отбеляза момчето. — Как изведнъж всичко стана толкова по-страшно?

Валандер го изгледа с интерес.

— Какво имаш предвид?

— По-страшно. По-жестоко.

— Не знам — отвърна Валандер. — Често казано, не знам защо става така. А в същото време и аз самият не вярвам в това, което току-що казах. Мисля, че зная. Мисля, че всички знаят защо стана така.

Синът на Бьорк явно искаше да продължат да си говорят, но Валандер вдигна ръка да го прекъсне и посочи телефона. После влезе в салона за закуска и седна. Замисли се над недовършения разговор. Защо всичко бе станало по-страшно, по-жестоко. Зачуди се защо самият той изпита такова нежелание да отговори. Знаеше много добре какво е обяснението. Неговата Швеция, в която бе израснал, държавата, изградена след войната, не се крепеше така стабилно на архайските скали, както си бяха мислили. Под повърхността беше тресавище. Още докато се строяха, жилищните комплекси бяха описвани като „нехуманни“. Как би могло да се очаква хората, които живеят в тях, да запазят своята „хуманност“ непокътната? Обществото бе закоравяло. Хора, които се чувстваха ненужни или направо нежелани в собствената си страна, реагираха с агресия и презрение. Валандер добре знаеше, че безсмислено насилие няма. Всяко насилие има смисъл за този, който го извършва. Едва когато човек се осмели да приеме тази истина, щеше да има някаква надежда да се обърне посоката на развитие.

Питаше се и как ще продължи да работи като полицай, когато нещата ставаха все по-зле. Знаеше, че доста от колегите му сериозно обмислят да си потърсят друго занятие. Мартинсон на няколко пъти бе говорил за това, Хансон също го спомена веднъж, докато седяха в стаята за кафе. А самият Валандер преди няколко години бе изрязал обява от вестника за вакантно място на директор по сигурността в голямо предприятие в Трелеборг.

Запита се какво ли мисли Ан-Брит Хьоглунд. Тя беше все още млада. Предстоеше й да работи като полицай поне още трийсет години.

Каза си, че трябва да я попита. Трябваше да знае, за да разбере откъде той самият да намери сили, за да продължи.

Същевременно знаеше, че картината, която обрисуваше, е непълна. Интересът към полицейската професия сред младите хора в последно време се беше повишил значително. А и, изглежда, постоянно нарастваше. Валандер все повече и повече се убеждаваше, че всичко опира до различията между поколенията.

Отдавна беше наясно с това. В началото на деветдесетте, през топлите нощи на циганското лято, често седеше на балкона на Рюдберг и двамата обсъждаха как ще изглеждат полицаите на бъдещето. Тези разговори продължиха по време на боледуването на Рюдберг и през сетните му дни. Не сложиха никъде точка. И невинаги бяха на едно и също мнение. Но винаги постигаха единодушие, че същината на полицейската работа е да умееш да разгадаваш знаците на времето. Да разбираш промените, да тълкуваш движенията в едно общество.

Сега Валандер знаеше, че не е бил прав по отношение на една фундаментална истина — днес не беше по-трудно да си полицай от вчера.

Беше по-трудно за него. Което не е едно и също.

Шум от стъпки, идващи от коридора при рецепцията, прекъснаха размишленията му. Изправи се да посрещне Бу Рюнфелд. Той беше висок, строен мъж. Валандер прецени, че е на около двайсет и седем — двайсет и осем години. Имаше силно ръкостискане. Валандер го покани да седне и осъзна, че както обикновено е забравил да си вземе бележник. Съмняваше си даже дали има химикалка у себе си. Зачуди се дали да не отиде до рецепцията и да заеме лист и химикалка от сина на Бьорк, но се отказа. Щеше да се наложи да разчита на паметта си. Небрежността му бе направо непростима. Дразнеше го.

— Първо бих искал да ви изкажа съболезнованията си — поде Валандер.

Бу Рюнфелд кимна. Не каза нищо. Очите му бяха наситено сини, погледът леко примижал. Валандер реши, че навярно е късоглед.

— Зная, че сте разговаряли подробно с колегата ми, инспектор Хансон — продължи Валандер. — Но аз също трябва да ви задам няколко въпроса.

Бу Рюнфелд продължаваше да мълчи. Валандер забеляза, че погледът му е пронизващ.

— Ако правилно съм разбрал, живеете в Арвика — каза Валандер. — И сте одитор.

— Работя за „Прайс Уотърхаус“ — уточни Бу Рюнфелд. Гласът му издаваше човек, свикнал да се изразява.

— Не звучи съвсем шведско?

— Не е. „Прайс Уотърхаус“ е една от най-големите одиторски фирми в света. По-лесно е да посоча държави, където нямаме присъствие, отколкото обратното.

— Но работите в Швеция?

— Не през цялото време. Често ходя в командировки в държави от Африка и Азия.

— Че те имат ли нужда от одитори от Швеция?

— Не точно от Швеция, а от „Прайс Уотърхаус“. Контролираме много проекти за международно развитие. Дали парите наистина се отишли по предназначение?

— А така ли е?

— Невинаги. Нима това наистина има значение за случилото се с баща ми?

Валандер забеляза, че мъжът насреща му трудно прикрива, че за него разговорът с полицай е нещо далеч под достойнството му. При нормални обстоятелства това щеше да ядоса Валандер. Освен това бяха изминали едва няколко часа от последния път, когато бе станал прицел на подобно отношение. Но Бу Рюнфелд го караше да се чувства несигурен. Нещо у него го караше да преглътне негодуванието си. Дали не бе наследил сервилността, която баща му много често бе показвал приживе? Особено към мъжете, които пристигаха в лъскавите си американски автомобили и купуваха картините му. Тази мисъл не му беше хрумвала преди. Навярно това бе наследството, което беше получил от баща си. Чувство на малоценност, скрито под тънък слой демократичен лак.

Изгледа мъжа със сините очи.

— Баща ви е бил убит — рече той. — Сега аз решавам кои въпроси са от значение.

Бу Рюнфелд сви рамене.

— Трябва да призная, че не знам кой знае колко за полицейската работа.

— Разговарях със сестра ви по-рано през деня — продължи Валандер. — Един от въпросите, които й зададох, може да се окаже от голямо значение. Сега го задавам и на вас. Знаехте ли, че баща ви, освен като търговец на цветя, е работел и като частен детектив?

Бу Рюнфелд седеше неподвижен. После избухна в смях.

— Това е най-идиотското нещо, което съм чувал от дълго време насам — реагира той.

— Идиотско или не, но е истина.

— Частен детектив?

— Или частен следовател, ако предпочитате. Имал е офис. Нагърбвал се е с различни поръчки за следене. Занимавал се е с това поне десет години.

Бу Рюнфелд осъзна, че Валандер говори сериозно. Изненадата му беше неподправена.

— Би трябвало да е започнал дейността си приблизително по същото време, когато майка ви се е удавила.

Валандер отново долови същата реакция, както и при сестрата по-рано през деня. Почти недоловима сянка премина по лицето на Бу Рюнфелд, сякаш Валандер бе навлязъл в забранена територия, чиито граници не е трябвало да престъпва.

— Знаели сте, че баща ви ще заминава за Найроби — продължи той. — Един от колегите ми е разговарял с вас по телефона. Недоумявали сте как така изобщо не се е появил на „Каструп“.

— Говорих с него предишния ден.

— Как ви се стори тогава?

— Както обикновено. Говореше за пътуването си.

— Не показа никакви признаци на тревога?

— Не.

— Сигурно сте се чудили какво ли му се е случило. Можехте ли да предположите защо доброволно би се е отказал от пътуването? Дали не ви е заблудил?

— Нямам разумно обяснение.

— Изглежда, сякаш си е стегнал куфара и е напуснал апартамента. Сетне всички следи се губят.

— Някой трябва да го е чакал.

Валандер се забави, преди да зададе следващия си въпрос.

— Кой?

— Не знам.

— Баща ви имал ли е врагове?

— Не и доколкото ми е известно. Вече не.

Валандер се сепна.

— Какво имате предвид с това „Вече не“?

— Това, което казвам. Не смятам, че вече е имал врагове.

— Можете ли да се изразите малко по-ясно?

Бу Рюнфелд извади пакет цигари от джоба си. Валандер забеляза, че ръката му леко потреперва.

— Имате ли нещо против да запаля?

— Не, моля.

Валандер чакаше. Знаеше, че следва продължение. Предчувстваше, че се доближава до нещо важно.

— Не знам дали баща ми е имал врагове — заяви той. — Обаче знам за човек, който имаше причина да го мрази от дъното на душата си.

— Кой?

— Майка ми.

Бу Рюнфелд чакаше Валандер да зададе следващия въпрос, но такъв не последва. Той изчакваше.

— Баща ми беше човек, който искрено обичаше орхидеите — каза Бу Рюнфелд. — Имаше обширни познания. Може да се каже, че беше самоук изследовател-ботаник. Също така и нещо друго.

— Какво?

— Беше брутален човек. Малтретираше майка ми през всичките години, докато бяха женени. Понякога толкова жестоко, че й се налагаше да търси помощ в болницата. Опитвахме се да я накараме да го напусне. Така и не успяхме. Той я биеше. А после се разкайваше и тя капитулираше. Беше кошмар, който сякаш няма край. Тази бруталност секна едва когато тя се удави.

— Доколкото разбрах, пропаднала е в дупка в леда.

— Това е всичко, което и аз самият знам. Така каза Йоста.

— Струва ми се, че не сте напълно убеден?

Бу Рюнфелд стисна недопушената цигара и тя се счупи.

— Може би е отишла там предварително и е изрязала дупката в леда. Може би сама е сложила край на всичко?

— Възможно ли е това?

— Тя говореше как ще се самоубие. Не често, споменавала го е няколко пъти през последните години от живота си. Но никой от нас не й вярваше. Хората не вярват на такива неща. Поначало повечето самоубийства остават необясними за онези, които е трябвало да усетят и разберат какво е на път да се случи.

Валандер се сети за ямата с колове. Наполовина прерязаните дъски. Йоста Рюнфелд е бил брутален мъж. Малтретирал е съпругата си. Трескаво търсеше смисъла в това, което бе казал Бу Рюнфелд.

— Не скърбя за баща си — продължи Рюнфелд. — Не мисля и че сестра ми скърби. Той беше брутален човек, извади душата на майка ни.

— Проявявал ли е жестокост спрямо вас двамата?

— Никога. Само към нея.

— Защо я е малтретирал?

— Не зная. За мъртвите или добро, или нищо, но той беше чудовище.

Валандер се замисли.

— Минавало ли ви е през ума, че е възможно баща ви да е убил вашата майка? Може би не е било нещастен случай?

Бу Рюнфелд отговори рязко.

— Много пъти. Но е невъзможно да се докаже. Не е имало свидетели. Били са сами на леда през онзи зимен ден.

— Как се наричаше езерото?

— Стонгшьон. Намира се недалеч от Елмхулт. В Южен Смоланд.

Валандер се замисли. Имаше ли всъщност повече въпроси? Сякаш разследването само се бе стиснало в задушаваща хватка. Би трябвало да има много повече въпроси. И те наистина бяха много, ала нямаше на кого да ги зададе.

— Името Харалд Бергрен говори ли ви нещо?

Бу Рюнфелд дълго мисли, преди да отговори.

— Не. Нищо. Може и да греша. Името е обикновено.

— Баща ви имал ли е някога контакт с наемни войници?

— Не, доколкото ми е известно. Но си спомням, че често разказваше за Чуждестранния легион, когато бях дете. Не на сестра ми. Само на мен.

— Какво ви разказваше?

— Приключения. Да се запише в Чуждестранния легион навярно е било неговата юношеска мечта. Но съм напълно сигурен, че никога не е имал нищо общо с тях. Или с други наемни войници.

— Холгер Ериксон. Чували ли сте това име?

— Мъжът, който беше убит в седмицата преди баща ми? Четох във вестниците. Доколкото ми е известно, баща ми никога не е имал вземане-даване с него. Естествено, възможно е да греша. Не бяхме толкова близки.

Валандер кимна. Нямаше повече въпроси.

— Колко дълго ще останете в Юстад?

— Погребението ще се състои веднага щом можем да уредим всичко. Трябва да решим какво да правим с цветарницата.

— Много вероятно е пак да ви се обадя — каза Валандер и се изправи.

Валандер напусна хотела. Часът беше почти девет. Беше гладен. Вятърът дърпаше и теглеше якето му. Застана на завет в един ъгъл и се опита да реши какво да прави. Със сигурност трябва да хапне нещо. Трябва също, в най-скоро време, да седне и да си събере мислите. Двете разследвания се преплитаха и завъртаха едно в друго. Имаше голяма опасност да загуби почва под краката си. Все още търсеше пресечната точка, където животът на Холгер Ериксон и този на Йоста Рюнфелд се допираха. Някъде тук е, каза си, в мъглявия фон. Даже е възможно вече да съм я видял или подминал, без да забележа.

Подкара към участъка. Още от колата позвъни на мобилния телефон на Ан-Брит Хьоглунд. Тя каза, че все още са заети с претърсването на офиса. Нюберг го изпратили вкъщи, защото имал силна болка в крака.

— На път съм към кабинета си след интересен разговор със сина на Рюнфелд — поясни Валандер. — Имам нужда от време, за да го премисля.

— Не е достатъчно само да ровим в бумагите — отвърна Ан-Брит. — Имаме нужда и от някой, дето да мисли.

Зачуди се дали не долови доза сарказъм в думите й. Отпъди тази мисъл. Нямаше време.

Хансон седеше в стаята си и преглеждаше част от следствения материал, който бе започнал да се трупа. Валандер застана на прага. Държеше чаша кафе в ръка.

— Къде са съдебномедицинските експертизи? — изведнъж попита. — Трябва вече да са пристигнали. Поне тази за Холгер Ериксон.

— Сигурно са при Мартинсон. Струва ми се, че спомена нещо.

— Той още ли е тук?

— Прибра се у тях. Прехвърли материалите по следствието на дискета и ще продължи да работи у дома.

— Позволено ли е подобно нещо? — разсеяно попита Валандер. — Да си носиш следствени материали вкъщи?

— Не знам — отвърна Хансон. — Мен никога не ме е касаело. Аз дори нямам компютър вкъщи. Вероятно сега това се смята за служебно нарушение?

— Какво ли да е служебно нарушение?

— Да нямаш компютър в дома си?

— В такъв случай и двамата сме в нарушение — каза Валандер. — Много бих искал да видя тези експертизи утре сутрин.

— Как мина с Бу Рюнфелд?

— Ще напиша бележките си тази вечер. Каза някои неща, които може да са от значение. Освен това сега със сигурност знаем, че Йоста Рюнфелд е прекарвал част от времето си като частно практикуващ детектив.

— Сведберг се обади. Каза ми.

Валандер извади телефона от джоба си.

— Как ли сме се справяли, преди да изобретят тези неща? — попита той. — Вече почти не помня.

— Правехме точно същото, което и сега — отвърна Хансон. — Но отнемаше повече време. Търсехме телефонни кабини. Прекарвахме повече време в колите си, а и правехме точно същите неща, както сега.

Валандер премина по коридора към кабинета си. Кимна на няколко редови полицаи, които излязоха от стаята за кафе. Когато влезе в кабинета, седна на стола, без да си разкопчае якето. Едва след като бяха изминали повече от десет минути, го съблече и придърпа към себе си неизползвана тетрадка.

Отне му повече от два часа да довърши изложението си за двете убийства. При това се опитваше да управлява и двата кораба едновременно. През цялото време търсеше допирната точка, за която бе убеден, че съществува. Минаваше единайсет, когато захвърли писалката и се отпусна назад в стола: достигнал беше онази точка, отвъд която не можеше да види нищо повече.

Обаче беше сигурен. Връзка има. Само дето още не я бяха открили.

Отново и отново се връщаше към коментара, който бе направила Хьоглунд. Има нещо демонстративно в подхода. И при двата случая — Холгер Ериксон, на бучен на острите бамбукови пръти, и Моста Рюнфелд, удушен и изоставен завързан за едно дърво.

Виждам нещо, помисли си. Но не успявам да видя отвъд него.

Блъскаше си главата над това какво би могло да е то. Ала не намери отговор.

Наближаваше полунощ, когато угаси лампата в кабинета си.

Остана да стои в мрака.

Все още бе само предчувствие, смътен страх някъде в глъбините на съзнанието му.

Смяташе, че извършителят ще удари отново. Докато правеше своя обзор на бюрото си, му се стори, че долавя някакъв сигнал.

Имаше нещо недовършено във всичко случило се до този момент.

Не знаеше какво е.

И все пак беше сигурен.

18

Изчака, докато стана два и половина през нощта. От опит знаеше, че тогава умората идва крадешком. Спомни си за всички нощи, когато самата тя бе работила. Винаги беше така. Между два и четири рискът човек да задреме беше най-голям.

От девет часа вечерта чакаше в склада за спално бельо. Както и при първото си посещение мина през главния вход на болницата. Никой не й обърна внимание. Една забързана медицинска сестра. Навярно е била навън по работа? Или е отишла да вземе нещо от колата си? Никой не я забеляза, понеже у нея нямаше нищо необикновено. Бе мислила дали не трябва да се маскира. Може би да промени косата си? Ала това би било проява на прекомерна предпазливост. В склада за бельо разполагаше с много време за размисъл. Смътно си припомни своето детство, с аромат на току-що изпрани и прекарани през преса чаршафи. Седеше вътре на тъмно, без да пали осветлението. Едва след полунощ извади фенерчето си — същото, което използваше и в работата си — и прочете последното писмо, което майка й бе написала. Беше останало недовършено, както и всички останали, които Франсоаз Бертран й бе препратила. Ала именно в последното писмо майка й изведнъж започваше да говори за себе си. За събитията, предшествали опита й за самоубийство. Разбра, че майка й никога не бе успяла да превъзмогне огорчението си. Нося се по света като кораб без капитан, беше написала тя. Аз съм като прокълнатия Летящ холандец, принуден да изкупва чужда вина. Смятах, че възрастта ще направи отстоянието по-голямо, спомените ще стават все по-смътни, ще избледнеят и може би най-накрая ще изчезнат. Ала сега осъзнавам, че не е така. Само смъртта може да сложи край на всичко. И понеже не искам да умра, все още не — избирам да помня.

Писмото носеше датата на деня, преди майка й да отседне при френските монахини. Денят преди сенките, изскочили от мрака, да я убият.

След като прочете писмото, угаси фенерчето. Всичко бе много тихо. На два пъти някой премина вън по коридора. Складът за бельо се намираше в отделение, което не се използваше изцяло.

Бе имала много време за размисъл. В графика й сега бяха записани три свободни дни. Трябваше отново да застъпи на смяна след четирийсет и девет часа, в 17:44 часа. Имаше време и щеше да го оползотвори. Дотук всичко вървеше като по вода. Жените допускат грешки само когато разсъждават като мъже. Знаеше го отдавна. И смяташе, че вече го е доказала.

Въпреки това нещо я притесняваше. То разкъсваше графика й на парчета. Внимателно следеше всичко изписано по вестниците. Слушаше новините по радиото и гледаше емисиите на всички телевизионни канали. Беше напълно ясно, че полицаите не разбират нищичко. Точно такова бе намерението й: да не остави никакви следи, да поведе кучетата далече от пътеката, която всъщност трябва да следват. Ала сега чувстваше единствено нетърпимост към всичката тази некадърност. Полицията никога няма да разбере какво се е случило. С делата си тя твореше загадки, които щяха да останат в историята. Но всички щяха да помнят, че полицията е издирвала извършител мъж. Вече не желаеше да продължава така.

Докато седеше в тъмния склад за бельо, състави план. За в бъдеще щеше да направи малки промени. Нищо, което да повлияе на разписанието й, разбира се. Винаги имаше по някоя несъществена подробност, която е незабележима на повърхността.

Тя ще даде лице на загадката.

В два и половина излезе от склада. Болничният коридор беше пуст. Приглади бялата си униформа и сетне тръгна към стълбището, което водеше нагоре към Родилното отделение. Знаеше, че на смяна са само четирима души, както обикновено. През деня отиде там и се престори, че търси жена, за която знаеше, че вече е била изписана заедно с детето си. Надничайки през рамото на сестрата, успя да види в регистъра, че всички стаи са заети. Трудно проумяваше защо жените раждат деца по това време на годината, когато есента преминава в зима. Ала знаеше отговора. Дори в днешно време малко жени имаха свободата да избират сами кога да раждат децата си.

Щом стигна до стъклените врати на Родилното отделение, спря и предпазливо надникна към служебната стая. Държеше вратата леко открехната. Не се чуваха никакви гласове. Това значеше, че акушерките и медицинските сестри са заети. Щеше да й отнеме по-малко от петнайсет секунди да отиде до стаята, където е настанена жената, която искаше да посети. Малко е вероятно да налети на някого. Ала не можеше да е напълно сигурна. Извади ръкавицата от джоба си. Беше я ушила сама и бе напълнила с олово най-външния край така, че да следва очертанията на кокалчетата. Сложи я на дясната си ръка, отвори вратата и бързо се шмугна в отделението. Стаята за персонала беше празна, някъде жужеше включено радио и тя бързо и беззвучно се насочи натам. Щом стигна, хлътна вътре и вратата безшумно се затвори зад гърба й.

Жената в леглото беше будна. Тя си свали ръкавицата и я напъха в джоба си — същия джоб, в който беше пликът с писмото от майка й. Седна на крайчеца на леглото. Жената беше бледа като платно, коремът й стърчеше под завивките. Хвана я за ръка.

— Реши ли? — попита я.

Жената кимна. Макар това да не я изненада, изпита чувство на триумф. Дори и най-сломените жени можеха отново да се върнат към живота си.

— Йожен Блумберг — произнесе тя. — Живее в Лунд. Научен работник е в университета. Не знам как по-точно да обясня с какво се занимава.

Потупа жената по ръката.

— И сама ще разбера — рече. — Не е необходимо да се тревожиш.

— Мразя този мъж — заяви тя.

— Да — рече жената, седнала на края на леглото. — Имаш пълното право да го мразиш.

— Ако можех, бих го убила.

— Знам, но не можеш. Вместо това помисли за детето си.

Приведе се напред и погали жената по бузата. После стана и си сложи ръкавицата. Беше стояла в стаята най-много две минути. Внимателно открехна вратата. Не се виждаше нито една акушерка или сестра. Запъти се обратно към изхода.

Тъкмо когато преминаваше покрай служебната стая, от там излезе една жена. Лош късмет. Но нямаше какво да стори. Жената се втренчи в нея. Беше по-възрастна, вероятно една от двете акушерки.

Продължи да върви към външната врата. Ала жената извика след нея и хукна да я настигне. Възнамеряваше да продължи напред и да изчезне през вратите. Ала жената отзад я сграбчи за ръката и попита коя е и какво прави там. Жалко, че жените винаги са такива досадници, мина й през ум. Сетне светкавично се извърна и замахна с ръкавицата. Не искаше да удря твърде силно и да нарани. Много внимаваше да не улучи слепоочията, такъв удар можеше да се окаже фатален. Удари я по бузата достатъчно силно. Колкото да я зашемети и тя да отпусне хватката около ръката й. Жената изстена и се свлече на пода. Обърна се, за да продължи. Изведнъж усети как две ръце я сграбчват за краката. Когато се обърна, осъзна, че ударът, който бе нанесла, не е бил достатъчно силен. В същото време чу шум от отваряща се врата. Ситуацията бе на път да се изплъзне от контрол. Дръпна крака си и се наведе, за да нанесе още един удар. Жената я одра по лицето. Този път удари, без да се съобразява дали е силно, или не. Право в слепоочието. Жената пусна крака й и се свлече. Тя избяга през стъклените врати, усещаше как бузата й смъди от драскотините. Затича по коридора. Никой не извика подире й. Избърса лицето си. По белия ръкав останаха следи от кръв. Пъхна ръкавицата в джоба, свали сабото си, за да може да тича по-бързо. Запита се дали в болницата имат вътрешна алармена система. Излезе, без да срещне никого. Едва когато се качи в колата и видя лицето си в огледалото за обратно виждане, забеляза, че драскотините са малко и не са много дълбоки.

Нещата не се бяха развили според плана й. Но човек не може винаги да разчита на това. Най-важното беше, че въпреки всичко успя да убеди жената, на която предстоеше да роди, да разкрие името на мъжа, който й бе причинил толкова много нещастия.

Йожен Блумберг.

Имаше на разположение две денонощия, за да започне проучването, да състави план и програма. Не й се налагаше да бърза. Щеше да отнеме колкото време е необходимо. Едва ли щеше да й отнеме повече от седмица.

Фурната беше празна. И чакаше.

* * *

В осем часа в четвъртък сутрин разследващият екип се беше събрал в залата за съвещания. Валандер помоли и Пер Окесон да присъства. Тъкмо когато се канеше да започне, забеляза, че някой липсва.

— Сведберг? — зачуди се. — Не е ли дошъл?

— Дойде и си тръгна — отвърна Мартинсон. — Явно през нощта в болницата е имало нападение. Смяташе, че бързо ще се върне.

Блед спомен изникна в съзнанието на Валандер и също толкова бързо се изпари. Беше нещо свързано със Сведберг. И болницата.

— Това отново повдига въпроса за нуждата от повече персонал — отбеляза Пер Окесон. — Страхувам се, че повече не можем да го отлагаме.

Валандер знаеше какво има предвид. При някои предишни случаи между него и Пер Окесон бяха възниквали противоречия относно това дали трябва да искат подкрепления, или не.

— Ще го обсъдим най-накрая — рече Валандер. — Нека започнем с това докъде всъщност сме стигнали с разследването.

— Имаше няколко телефонни обаждания от Стокхолм — съобщи Лиса Холгершон. — Едва ли е необходимо да уточнявам от кого. Тези случаи на насилие накърняват образа на симпатичните квартални полицаи.

Смесица от примирение и веселие премина през стаята, но никой не изкоментира казаното от нея. Мартинсон звучно се прозя. Валандер прие това като сигнал, че може да започне.

— Всички сме уморени — каза той. — Проклятието на полицейската работа е недоспиването. Или поне в моменти като този.

Някой отвори вратата и го прекъсна. Влезе Нюберг. Валандер знаеше, че е разговарял по телефона с Криминалната лаборатория в Линшьопинг. Нюберг докуцука до масата с патерицата си.

— Как е кракът ти? — поинтересува се Валандер.

— Е, във всеки случай по-добре, отколкото ако се бях набучил на бамбук, внесен от Тайланд — отвърна той.

Валандер го изгледа изпитателно.

— Знаем ли го със сигурност? Че прътите са от Тайланд?

— Да, знаем го. Внасят се като въдици или материал за декорация чрез търговска къща в Бремен. Разговаряхме с представителя за Швеция. В страната влизат над сто хиляди бамбукови пръти годишно. Невъзможно е да се каже откъде точно са закупени. Току-що разговарях с Линшьопинг. Могат да ни помогнат, като определят от колко време е в страната. Бамбукът се внася, когато е достигнал определена възраст.

Валандер кимна.

— Нещо друго? — попита, все още обърнат към Нюберг.

— За Ериксон или за Рюнфелд?

— И за двамата. Един по един.

Нюберг отвори бележника си.

— Дъските за мостчето са от супермаркета за строителни материали в Юстад — поде той. — Ако този факт изобщо може да ни е от някаква полза. Местопроизшествието няма улики, които биха могли да ни помогнат с нещо. От страната на хълма, където се издига наблюдателницата, има коларски път и можем спокойно да приемем, че убиецът го е използвал при положение, че е дошъл с кола. Както предполагам, е и направил. Снехме отпечатъци от всички следи от коли, които открихме. Но като цяло местопроизшествието е необичайно добре почистено.

— А къщата?

— Проблемът е, че не знаем какво търсим. Всичко изглежда в отличен ред. Влизането с взлом, за което Холгер Ериксон е подал сигнал преди около година, също е загадка. Единственото, което си струва да се отбележи, е, че само преди няколко месеца е поръчал да се монтират няколко допълнителни ключалки на вратите, които водят в жилищната постройка.

— Това може да означава, че се е страхувал от нещо — отбеляза Валандер.

— Склонен съм да приема това обяснение — отвърна Нюберг. — От друга страна, днес много хора си монтират допълнителни ключалки, нали така? Живеем в Златния век на бронираните врати.

Валандер остави Нюберг и огледа масата.

— Съседи — рече той. — Различни сведения, получени от частни лица. Кой е бил Холгер Ериксон? Кой е имал причина да го убие? Харалд Бергрен? Крайно време е да направим цялостно обобщение. Ще отделим колкото време е нужно.

Впоследствие, когато Валандер си спомняше за този четвъртък сутрин, това му приличаше на едно безкрайно и стръмно изкачване. Всеки докладва резултатите от работата си и единственото заключение, до което успяха да стигнат, бе, че нямаха никакви признаци за напредък. Наклонът стана още по стръмен. Изглежда, бе невъзможно да се разровят по-надълбоко в живота на Ериксон. Продължаваха напред, а пътят ставаше все по-дълъг и стръмен. Никой не бе видял нищо, явно никой не бе познавал този мъж, който продавал коли, наблюдавал птиците и съчинявал стихове. Накрая Валандер започна да вярва, че е сбъркал — че въпреки всичко жертвата е попаднала на маниакален убиец, който случайно е избрал именно неговия ров и прерязал именно неговото мостче. Ала през цялото време дълбоко в себе си знаеше, че не би могло да е така. Убиецът говореше на определен език. В начина, по който бе убил Ериксон, имаше логика и последователност. Валандер не грешеше. Проблемът бе, че не знаеше откъде да продължи.

Бяха съвсем зациклили, когато Сведберг се върна от болницата. Според Валандер в този миг той действително се появи като истински спасител в голямата им неволя. Защото щом колегата му седна на масата и с много усилия сложи книжата си в ред, най-сетне достигнаха точката, която в разследването сякаш открехна вратичка.

Сведберг започна, като помоли да го извинят за отсъствието му. Валандер сметна, че е редно да попита какво се е случило в болницата.

— Цялата работа е много странна — започна Сведберг. — Малко преди три през нощта в Родилното отделение се появила някаква медицинска сестра. Една от акушерките, която се казва Юлва Бринк и, между другото, ми е братовчедка, карала нощно дежурство. Не познавала сестрата и се опитала да разбере какво прави там. Тогава онази я блъснала на пода и я ударила. Изглежда, въпросната медицинска сестра имала метален бокс или нещо подобно на ръката си. Юлва припаднала. Когато дошла на себе си, жената я нямало. Естествено, настанала голяма суматоха. Никой не знае какво е правила там. Разпитали всички родилки. Никой обаче не я е виждал. Бях там и разговарях с хората от болничния персонал, които са били на смяна през нощта. Естествено, всички бяха много разстроени.

— Какво стана с акушерката? — попита Валандер. — Твоята братовчедка?

— Получила е сътресение на мозъка.

Валандер тъкмо щеше да се върне към Холгер Ериксон, когато Сведберг отново взе думата. Изглеждаше объркан и нервно се почесваше по плешивината.

— Това, което е още по-странно, е, че въпросната медицинска сестра е била там и преди. Една нощ преди около седмица. По случайност Юлва е била дежурна и онзи път. Сигурна е, че тази жена не е истинска сестра, а просто е предрешена като такава.

Валандер смръщи чело. Същевременно си припомни листа, който от една седмица лежеше на бюрото му.

— Ти и тогава разговаря с Юлва Бринк — рече той. — И си водил записки.

— Изхвърлих ги — поясни Сведберг. — Понеже тогава нищо не се беше случило, сметнах, че не заслужава внимание. Имахме си по-важна работа.

— Според мен е доста зловещо — рече Ан-Брит. — Мнима медицинска сестра се вмъква в Родилното отделение през нощта. И без да се колебае, прибягва до насилие. Това трябва да означава нещо.

— Братовчедка ми не я е разпознала, но успя да даде много добро описание. Била е със здраво телосложение и очевидно много силна.

Валандер не спомена, че листът на Сведберг все още лежи на бюрото му.

— Звучи странно — само каза. — Какви мерки ще предприеме болницата?

— Засега ще се обърнат към охранителна фирма. После ще трябва да почакат и да видят дали мнимата медицинска сестра ще се появи отново.

Оставиха нощното произшествие. Валандер погледна Сведберг и без особен ентусиазъм си помисли, че вероятно той само ще подсили чувството, че разследването е на никъде. Грешеше. Оказа се, че Сведберг има новини.

— Миналата седмица разговарях с един от служителите на Холгер Ериксон — уточни той. — Туре Карлхамар, на седемдесет и три години, живее в Сварте. Написах рапорт, който може би сте прочели. Работил е като продавач на коли за Ериксон повече от трийсет години. Отначало само си седеше и го оплакваше. Холгер Ериксон бил човек, за когото можело да се кажат само хубави неща. Жената на Карлхамар вареше кафе. Вратата към кухнята беше отворена. Ненадейно тя влезе, тресна таблата с кафето на масата така, че сметаната се разплиска, и рече, че Холгер Ериксон бил мошеник. След което си излезе.

— Какво се случи после? — попита Валандер учудено.

— Естествено, получи се малко неловко. И Карлхамар поддържаше своята версия. Сетне отидох да поговоря с госпожата. Но нея я нямаше.

— Какво ще рече това? Как така я е нямало?

— Взела колата и заминала нанякъде. После няколко пъти се обаждах по телефона. Никой не отговаряше. Обаче тази сутрин получих писмо. Прочетох го, преди да тръгна за болницата. Беше от жената на Карлхамар. И ако това, дето тя пише, е вярно, то представлява крайно любопитно четиво.

— Разкажи накратко — подкани го Валандер. — После може да ксерокопираш писмото.

— Тя твърди, че Ериксон много пъти е показвал признаци на садизъм. Отнасял се зле със служителите си. Тормозел онези, които напускали работа. Непрекъснато повтаря, че може да приведе безброй примери в подкрепа на думите й.

Сведберг затърси в текста.

— Пише, че не питаел почти никакво уважение към хората. Бил жесток и алчен. Към края на писмото намеква, че често пътувал до Полша. Явно там е посещавал някакви жени. Според госпожа Карлхамар те също биха могли да разкажат това-онова. Разбира се, това може да са просто клюки. От къде ще знае какво е правел той в Полша?

— Но не загатва ли с нещо за възможността той да е бил хомосексуален? — попита Валандер.

— Не. Частта за пътуванията до Полша не оставя такова впечатление.

— И, разбира се, Карлхамар не е чувал за човек на име Харалд Бергрен, нали?

— Не.

Валандер изпита нужда да се поразтъпче. Това, което Сведберг им разказа за съдържанието на писмото, несъмнено беше важно. За втори път през последните двайсет и четири часа чуваше да описват някого като брутален човек.

Предложи кратка пауза, за да проветрят. Пер Окесон остана в стаята.

— Вече е ясно — съобщи той. — За Судан.

Валандер усети как го проряза завист. Окесон бе взел решението и имаше куража да замине. Защо и той самият не направи същото? Защо се задоволява само с търсенето на нова къща? Сега, когато баща му си бе отишъл, нямаше нищо, което да го задържа в Юстад. Линда се справяше сама.

— Не им ли трябват полицаи, които да държат в ред бежанците? Имам известен опит с тази работа от Юстад.

Пер Окесон се засмя.

— Мога да попитам — рече. — Обикновено в състава на различни бригади към ООН се включват и шведски полицаи. Нищо не пречи да подадеш молба.

— Точно сега съм възпрепятстван от разследването на убийство. Но може би по-късно. Кога заминаваш?

— След Коледа. В дните преди Нова година.

— А жена ти?

Пер Окесон разпери ръце.

— Всъщност, струва ми се, че се радва, задето няма да й се налага да ме вижда за известно време.

— А ти? И ти ли се радваш, че няма да я виждаш?

Пер Окесон се поколеба, преди да отговори.

— Да — каза после. — Мисля, че ще бъде хубаво да се махна. Понякога имам чувството, че никога няма да се върна. Не съм от хората, дето биха отплавали за Антилските острови в собственоръчно направена лодка. Никога не съм мечтал за подобно нещо. Ала ето че заминавам за Судан. И нямам идея какво ще стане след това.

— Всички мечтаят да избягат — рече Валандер. — Хората в Швеция постоянно се впускат в търсене на нови райски кътчета, където да се скрият. Понякога си мисля, че вече трудно разпознавам собствената си страна.

— Може би аз също бягам? Едва ли Судан изглежда като рай.

— Във всеки случай правиш добре, че опитваш — каза Валандер. — Надявам се, че ще пишеш от време на време. Ще ми лисваш.

— Всъщност това е нещо, което чакам с нетърпение. Да пиша писма. Не служебна кореспонденция. Говоря за частни писма. Мислех си, че трябва да проверя колко приятели имам. Такива, дето ще отговорят на писмата, които, живот и здраве, ще напиша.

Кратката почивка бе свършила. Мартинсон, постоянно загрижен да не се простуди, затвори прозореца. Отново насядаха.

— Нека изчакаме малко с обобщението — предложи Валандер. — Вместо това да поговорим за Йоста Рюнфелд.

Остави Ан-Брит да разкаже за откритието в сутерена на „Харпегатан“ и за това, че Рюнфелд е бил частен детектив. Когато нито тя, нито Сведберг или Нюберг имаха какво повече да добавят, а снимките, проявени и размножени от Нюберг, бяха обиколили масата, Валандер разказа за разговора си със сина на Рюнфелд. Направи му впечатление, че оперативната група сега бе далеч по-съсредоточена, отколкото в началото на дългото се съвещание.

— Не мога да се отърся от усещането, че сме близо до нещо важно — завърши Валандер. — Все още търсим допирната точка. Все още не сме я открили. Доколко важно е разкритието, че и Холгер Ериксон, и Йоста Рюнфелд биват описвани като брутални хора? И защо това излиза наяве едва сега?

Спря, за да им даде възможност за въпроси и коментари.

Никой не каза нищо.

— Време е да започнем да дълбаем още по-дълбоко — продължи. — Има твърде много детайли, за които още нищо не знаем. Целият наличен материал за двамата мъже трябва да се съпостави и отново да се прегледа от всички възможни ъгли. Мартинсон ще трябва да се заеме с изпълнението на тази задача. После има и куп неща, които изглеждат приоритетни и с които трябва да се заловим. Мисля си за злополуката, при която се е удавила съпругата на Рюнфелд. Все ме гложди, че може да е от решаващо значение. А също така въпросът за парите, които Холгер Ериксон е дарил на църквата в Свенставик. Лично ще се заема с това. Което означава, че може да се наложи да предприема няколко пътувания. Например до езерото в Смоланд, при Елмхулт, където се е удавила съпругата на Рюнфелд. Както вече казах, в цялата тази история има нещо странно. Разбира се, възможно е да греша. Но не бива да оставяме непроверена нито една следа. Вероятно ще трябва да отида и до Свенставик.

— Къде е това? — попита Хансон.

— В Южен Йемтланд. На петдесетина километра от границата с Херьедален.

— Какво общо е имал Ериксон с това място? Нали е бил от Сконе?

— Именно това трябва да установим — уточни Валандер. — Защо не е дарил пари на някоя църква в околността? Какво означава това? Защо е избрал точно тази църква? Искам да знам. Трябва да съществува някаква конкретна причина.

Щом той млъкна, никой вече нямаше какво повече да добави. Щяха да продължат да ровят в купата сено. Никой не очакваше, че решението ще дойде от само себе си, без изтощителен труд, който ще подложи търпението им на проверка.

Вече бяха заседавали няколко часа, когато Валандер реши сам да повдигне въпроса за нуждата от повече хора. Редно бе да им каже, че е било отправено предложение да получат външна помощ от експерт по криминална психология.

— Нямам никакви възражения относно това да ни пратят подкрепления — рече той. — Имаме много материал за разследване и ще ни отнеме страшно много време.

— Ще се заема с това — отговори Лиса Холгершон.

Пер Окесон кимна, без да каже нищо. През всичките тези години, в които Валандер работеше с него, никога не бе чул Окесон да се изказва, без да има нужда. Валандер предположи, че навярно това е ценно качество за поста, който му предстои да заеме в Судан.

— За сметка на това съм по-скептичен дали действително ни е необходим психолог, който да ни диша във врата — продължи Валандер, щом въпросът за подкрепленията беше решен. — Аз пръв ще се съглася, че Макс Екхолм, който беше тук през лятото, ни бе от голяма полза. Той привеждаше ценни аргументи и догадки. Не бяха решаващи, но не бяха и без значение. Днес ситуацията е различна. Моето предложение е да му изпратим извадка от следствените материали и да го помолим за мнение. Засега ще се задоволим с това. Ако пак се случи нещо важно, ще преценим наново ситуацията.

И този път предложението на Валандер не срещна никакви възражения.

Минаваше един часът, когато най-сетне разпуснаха съвещанието. Валандер бързо излезе от участъка. От дългото заседание главата му бе натежала. Отиде с колата си до един ресторант в центъра, където предлагаха обедно меню. Докато ядеше, се мъчеше да прецени какво всъщност бе излязло наяве по време на съвещанието. Мислите му постоянно се връщаха към въпроса какво се бе случило при езерото до Елмхулт преди десет години, затова реши да последва интуицията си.

Щом се нахрани, се обади в хотел „Секелгорден“. Бу Рюнфелд си беше в стаята. Валандер помоли рецепциониста да му предаде, че ще го посети малко след два часа. После се върна в участъка. Откри Мартинсон и Хансон и ги отведе в кабинета си. Помоли Хансон да се обади в Свенставик.

— Какво всъщност да попитам?

— Говори направо. Защо Холгер Ериксон е направил това единствено изключение в завещанието си? Защо е пожелал да дари пари именно на тази енория? Дали търси изкупление за греховете си? В такъв случай за какви? И ако някой започне да ти мънка, че става дума за поверителна информация, кажи, че ни е необходима, за да предотвратим още подобни убийства.

— Наистина ли искаш да попитам дали е търсил изкупление за греховете си?

Валандер се разсмя.

— Ако е необходимо — каза той. — Разбери каквото можеш. Смятам да заведа Бу Рюнфелд в Елмхулт. Помоли Ебба да ни запази стаи в някой хотел в Елмхулт.

Мартинсон изглеждаше скептичен.

— И какво си мислиш, че ще разбереш, като гледаш езерото? — попита.

— Не знам — откровено си призна Валандер. — Но поне пътуването ще ми даде време да поговоря с Бу Рюнфелд. Струва ми се, че има информация, която може да се окаже важна за нас и която няма да сподели, освен ако не проявим нужното упорство. Трябва да дълбаем достатъчно силно, за да пробием повърхността. Освен това на мястото трябва да е останал все някой, който е бил там, когато е станала злополуката. Искам да свършите малко подготвителна работа. Обадете се на колегите в Елмхулт. Едно събитие отпреди десет години. Можете да получите точната дата от дъщерята. Удавяне при злополука. Ще ви се обадя, щом пристигна.

Вятърът бе все още бурен, докато Валандер вървеше към колата си. Влезе в „Секелгорден“ и отиде до рецепцията. Бу Рюнфелд седеше на един стол и го чакаше.

— Вземете си палтото — рече Валандер. — Ще отидем на разходка в полето.

Мъжът го изгледа очакващо.

— Къде ще ходим?

— Ще ви кажа, като се качите в колата.

Веднага след това напуснаха Юстад.

Едва когато бяха задминали отбивката към Хьоор, Валандер му каза накъде са се запътили.

19

Веднага щом отминаха Хьоор, заваля. Още тогава Валандер започна да се съмнява в цялото начинание. Струваше ли си да предприема пътуването до Елмхулт? Какво всъщност си въобразяваше, че ще постигне? Наистина ли щеше да открие нещо, което да е от значение за разследването? Бе въоръжен единствено с предчувствието, че има нещо нередно в инцидента отпреди десет години.

Обаче дълбоко в себе си не изпитваше никакво съмнение. Това, което искаше, беше не магическо решение на случая. А само да направят крачка напред.

Когато съобщи на Рюнфелд накъде са се запътили, той се раздразни и попита дали това е някаква шега. Какво общо имаше трагичната смърт на майка му с убийството на баща му? Точно в този момент Валандер караше зад един ТИР, който хвърляше прахоляк към предното стъкло на колата му и не му даваше възможност да го изпревари. Отговори едва когато успя да го задмине в лентата за изпреварване.

— И двамата със сестра ви говорите с нежелание за това, което се е случило — каза той. — Естествено, мога да го разбера донякъде. Един трагичен инцидент не е нещо, за което се говори току-така. Но обяснете ми защо имам чувството, че не трагедията поражда у вас нежеланието да говорите за това? Ако ми дадете задоволителен отговор тук и сега, ще обърна колата и ще се върнем. Не забравяйте също така, че сам споделихте за бруталността на баща си.

— Значи вече имате моя отговор — уточни Рюнфелд. Валандер долови една почти незабележима промяна в гласа му. Нещо му подсказа, че защитната стена е започнала да се пропуква.

Внимателно стесняваше кръга с въпросите си, докато пътуваха през еднообразния пейзаж.

— Та майка ви е казвала, че ще се самоубие?

Мина известно време, преди мъжът до него да отговори.

— Всъщност странното е, че не го направи по-рано. Едва ли можете да си представите в какъв ад бе принудена да живее тя. Нито вие, нито аз. Никой.

— Защо не се е развела с него?

— Заплашваше, че ще я убие, ако го напусне. Имала е пълното основание да му вярва. На няколко пъти я е пребивал така жестоко, че се е налагало да я приемат в болница. Тогава не знаех нищо, но разбрах впоследствие.

— Ако лекарите заподозрат, че е било извършено насилие, са длъжни да го съобщят в полицията.

— Тя винаги имаше задоволително обяснение, което да представи. И беше убедителна. Не се колебаеше дори да се унижава, за да го защити. Може да е казвала, че е била пияна и е паднала. Майка ми не близваше алкохол. Лекарите, естествено, не са знаели това.

Разговорът замря, докато Валандер изпреварваше един автобус. Забеляза, че Рюнфелд е напрегнат. Валандер не караше бързо. Ала спътникът му очевидно имаше страх от пътуване.

— Мисля, че това, което я възпираше да не извърши самоубийство, бяхме ние, децата — продължи той, когато автобусът бе останал зад тях.

— Това е естествено — отвърна Валандер. — Нека да се върнем към онова, което казахте по-рано. Че баща ви е заплашвал да убие майка ви. Когато един мъж малтретира една жена, най-често няма намерение да я убие. Прави го, за да я контролира. Понякога удря твърде силно. Побоят може да доведе до смърт, дори и намерението му да не е било такова. Ала в повечето случаи, за да убиеш някого, са нужни съвсем различни предпоставки. Така отиваш една крачка по-нататък.

Бу Рюнфелд отвърна с изненадващ въпрос.

— Женен ли сте?

— Вече не.

— Биехте ли я?

— Защо да съм го правил?

— Просто се чудех.

— Не говорим за мен.

Бу се умълча. Сякаш искаше да даде на Валандер време за размисъл и той си спомни с ужасяваща яснота онзи път, когато удари Мона в пристъп на безумна, неконтролируема ярост. Тя падна на шията си върху рамката на вратата и припадна за няколко секунди. Беше на косъм да грабне куфара и да го напусне. Но тогава Линда бе все още много малка. И Валандер падна на колене и се моли. Седяха и разговаряха цялата вечер, цялата нощ. Той я бе умолявал. Най-накрая тя остана. Случката се бе запечатала завинаги в паметта му. Ала му бе трудно да си спомни какво я бе провокирало. За какво се бяха скарали? Откъде бе дошла яростта? Вече не знаеше. Осъзна, че го е изтласкал от съзнанието си. За малко неща в живота си се срамуваше повече, отколкото за случилото се тогава. Разбираше собственото си нежелание да си напомня за това.

— Нека се върнем към онзи ден преди десет години — продума Валандер след малко. — Какво се случи?

— Беше една неделя през зимата — каза Рюнфелд. — В началото на февруари. Пети февруари 1984-та. Беше студен, красив зимен ден. Те имаха навик всяка неделя да излизат с колата на излет. Правеха разходки в гората. По крайбрежието. Или по замръзналите езера.

— Звучи много идилично — отбеляза Валандер. — Как да накарам това да пасне с нещата, които казахте преди?

— Естествено, че не беше никаква идилия. Беше точно обратното. Майка ми живееше в постоянен ужас. Не преувеличавам. Отдавна бе преминала отвъд границата, където страхът взема надмощие и господства над целия ти живот. Трябва да е била изтощена психически. Но когато той искаше да отидат на неделна разходка, отиваха. Заплахата от юмрука му бе надвиснала през цялото време. Убеден съм, че баща ми не е забелязвал нейния ужас. Вероятно всеки път си е мислел, че всичко е забравено и простено. Според мен е гледал на насилието, което е упражнявал над нея, като на случайни недомислени изблици. Едва ли нещо повече.

— Струва ми се, че разбирам. Та какво се е случило?

— Защо през тази неделя са отишли чак до Смоланд, не знам. Паркирали на един горски път. Имало навалял сняг, но не бил особено дълбок. После тръгнали по дърварския път и стигнали до езерото. Излезли на леда. Ненадейно той се пропукал и тя пропаднала. Баща ми така и не успял да я извади. Изтичал обратно до колата и тръгнал да търси помощ. Естествено, тя била вече мъртва, когато я намерили.

— Откъде разбрахте това?

— Самият той се обади. Тогава бях в Стокхолм.

— Какво си спомняте от телефонния разговор?

— Естествено, той беше много разстроен.

— По какъв начин?

— Може ли човек да бъде разстроен по повече от един начин?

— Плачеше ли? Беше ли изпаднал в шок? Опитайте се да го опишете по-подробно.

— Не плачеше. Мога да си спомня баща си със сълзи в очите единствено когато говореше за екземпляри от редки орхидеи. По-скоро имах чувството, че се опитва да ме убеди, че е направил всичко по силите си, за да я спаси. Но това едва ли е било нужно. Ако някой попадне в беда, правиш всичко възможно, за да му помогнеш, нали?

— Какво още каза?

— Помоли ме да се опитам да се свържа със сестра ми.

— Значи първо се е обадил на вас?

— Да.

— Какво стана после?

— Прибрахме се в Сконе. Точно както сега. Погребението се състоя седмица по-късно. Веднъж говорих по телефона с един полицай. Той каза, че ледът трябва да е бил необичайно слаб. А и майка ми не беше много едра жена.

— Така ли каза? Полицаят, с когото сте разговаряли? Че ледът трябва да е бил „необичайно слаб“?

— Имам добра памет за подробности. Може би защото съм ревизор.

Валандер кимна. Минаха покрай табела, която съобщаваше, че наближават кафене. През краткия престой Валандер разпита Рюнфелд за работата му като международен одитор. Слушаше го без особено внимание. Вместо това премисляше разговора, който проведоха в колата. Бе казано нещо важно. Обаче не успя да определи какво точно. Тъкмо щяха да си тръгнат от кафенето, когато телефонът в джоба му иззвъня. Беше Мартинсон. Бу отиде настрана, за да остави Валандер насаме.

— Изглежда, нямаме късмет — заяви Мартинсон. — От полицаите, които са работили в Елмхулт преди десет години, единият е починал, а другият е пенсиониран и се е преместил в Йоребру.

Валандер усети разочарованието. Без сигурен информатор пътуването щеше да загуби голяма част от замисъла си.

— Аз дори не знам как да стигна до езерото — възропта той. — Няма ли някой шофьор на линейка? Пожарната не е ли участвала в изваждането й?

— Намерих човека, който се е притекъл на помощ на Йоста Рюнфелд — уточни Мартинсон. — Знам как се казва и къде живее. Единственият проблем е, че няма телефон.

— Нима днес в Швеция има хора без телефон?

— Явно има. Имаш ли нещо за писане?

Валандер затършува в джобовете си. Както обикновено, нямаше нито лист, нито химикалка. Привика с жест Рюнфелд, който му даде писалка със златен обков и една от визитните си картички.

— Човекът се казва Якоб Хословски — продължи Мартинсон. — Той е нещо като селски чешит и живее сам в дървена къщичка недалеч от онова езеро. Езерото се нарича Стонгшьон и се намира северно от Елмхулт. Говорих с една любезна дама от общината, която каза, че Стонгшьон фигурира на информационното табло, поставено на пътя към селцето. Обаче не можа съвсем да обясни как се отива с кола при Хословски. Ще трябва да се отбиеш в някоя къща и да попиташ.

— Осигурено ли ни е къде да пренощуваме?

— ИКЕА имат там хотел, в който сме ангажирали стаи.

— ИКЕА не продават ли мебели?

— Продават. Но освен това имат и хотел — ИКЕА Вердсхус.

— Случило ли се е нещо друго?

— Всички са претрупани с работа. Но, изглежда, Хамрен от Стокхолм ще дойде да ни помага.

Валандер си спомни двамата криминалисти от Стокхолм, които им бяха помогнали в работата през лятото. Нямаше нищо против отново да се срещне с тях.

— Без Лудвигсон?

— Пострадал е при пътно произшествие и е в болница.

— Сериозно ли е?

— Ще разбера. Но не останах с такова впечатление.

Валандер сложи край на телефонния разговор и върна писалката.

— Има вид на много скъпа — подхвърли.

— Да си одитор във фирма като „Прайс Уотърхаус“ е една от най-хубавите професии на света — отвърна Рюнфелд. — Поне що се отнася до заплащане и бъдещи перспективи. Далновидните родители днес съветват децата си да станат одитори.

— Каква е средната заплата? — попита Валандер.

— Повечето служители над едно определено ниво имат индивидуални договори, които, разбира се, са конфиденциални.

За Валандер това означаваше, че заплатите са астрономически. И той като повечето хора се изумяваше: излизаше наяве информация за обезщетенията при напускане, нивото на заплащане и договорите за „златни парашути“. Собствената му заплата на криминален инспектор с дългогодишен опит беше доста ниска. Ако си бе потърсил работа в частния охранителен сектор, вероятно щеше да печели поне два пъти повече. Само че вече бе направил своя избор. Щеше да си остане полицай поне докато можеше да преживява със заплатата си.

Пристигнаха в Елмхулт в пет часа. Бу Рюнфелд попита дали наистина се налага да останат и през нощта. В действителност Валандер не разполагаше със задоволителен отговор. Рюнфелд можеше да вземе обратния влак до Малмьо. Валандер подчерта, че могат да посетят езерото едва на следващия ден, тъй като скоро ще мръкне. Искаше Рюнфелд да го придружи.

Когато се настаниха в хотела, Валандер незабавно потегли, за да открие къщата на Якоб Хословски, преди да се е стъмнило. Бяха спрели при информационното табло, поставено при отбивката към Елмхулт. Валандер си отбеляза къде е разположено езерото Стонгшьон. Излезе извън селището. Вече се здрачаваше. Зави наляво и после пак наляво. Гората беше гъста. Пейзажът на Сконе вече бе останал далеч зад тях. Спря, като видя някакъв мъж, който поправяше порта край пътя. Мъжът му обясни откъде да кара, за да стигне до къщата на Хословски. Валандер продължи. Двигателят бе започнал да издава странен звук. Помисли си, че скоро пак ще трябва да смени колата. Пежото му бе започнало да остарява. Зачуди се как ли щеше да си го позволи. Бе купил колата, която караше в момента, когато през една нощ, преди около година предишната му се запали на магистрала Е-65. И тя беше пежо. Нещо му подсказваше, че и следващата му кола ще бъде от същата марка. Колкото повече остаряваше, толкова по-трудно му ставаше да измени на навиците си.

Спря, щом стигна до следващото разклонение. Ако правилно бе разбрал пътните знаци, сега трябваше да завие надясно. След още осемстотин метра трябваше да стигне до къщата на Хословски. Пътят беше лош и зле поддържан. След стотина метра Валандер пак спря и даде на заден. Страх го беше да не заседне. Остави колата и тръгна пеш. От дърветата, които образуваха плътен шпалир покрай тесния горски път, се разнасяше шумолене. Крачеше бързо, за да задържи телесната си топлина.

Къщата се намираше досами пътя. Беше старовремска дървена колиба. Дворът бе зарит със стари коли. Самотен петел бе кацнал върху някакъв пън и го наблюдаваше. Един от прозорците светеше. Валандер успя да види, че светлината идва от газена лампа. Поколеба се дали да не отложи посещението си за следващия ден, но беше изминал дълъг път. Разследването изискваше да не пилее времето си нахалост. Отиде до входната врата. Петелът стоеше неподвижно на пъна. Почука. След малко дочу шум от влачещи се крака. Вратата се отвори. Мъжът, който стоеше в полумрака, бе по-млад, отколкото си бе представял Валандер — едва ли имаше и четирийсет години. Валандер се представи.

— Якоб Хословски — отговори мъжът. Валандер долови слаб, почти незабележим акцент в гласа му. Мъжът явно не се къпеше. Миришеше лошо. Дългата му коса и брада бяха сплъстени. Валандер задиша през устата.

— Питам се дали ще мога да ви обезпокоя за няколко минутки — започна той. — Полицай съм от Юстад.

Хословски се усмихна и отстъпи встрани.

— Заповядайте. Този, дето е почукал на вратата ми, никога не е останал на прага.

Валандер прекрачи в тъмното преддверие и насмалко да се препъне в една котка. Цялата къща бе пълна с котки. Никога не беше виждал толкова много котки, събрани на едно място. Това му напомни за Римския форум. Но за разлика от откритото пространство в Рим, тук вонята бе ужасяваща. Зина с уста, защото се уплаши дали изобщо ще може да диша. Последва Хословски в по-голямата от двете стаи, от които се състоеше старата къщурка. Там нямаше почти никакви мебели.

Само матраци и възглавници, купчини книги и самотна газена лампа върху една табуретка. И котки. Навред. Валандер доби неприятното усещане, че те всички са се втренчили в него с бдителни очи и всеки момент ще скочат отгоре му.

— Човек рядко влиза в къща без електричество — отбеляза Валандер.

— Аз живея извън времето — простичко отговори Хословски. — В следващия си живот ще се преродя като котка.

Валандер кимна.

— Ясно — каза той неубедително. — Ако правилно съм разбрал, живели сте тук и преди десет години?

— Живея тук, откакто напуснах времето.

Валандер осъзнаваше колко абсурден е следващият му въпрос. Въпреки това го зададе.

— Кога напуснахте времето?

— Много отдавна.

Вероятно това щеше да е най-изчерпателният отговор, на който можеше да се надява. С мъка се настани на една от възглавничките на пода, като се надяваше, че не е подгизнала от котешка пикня.

— Преди десет години една жена се е удавила тук наблизо, докато вървяла по леда на Стонгшьон — продължи той. — Предполагам, такива злополуки не стават често тук, сигурно ще си спомните събитието? Макар и, както казвате, да живеете извън времето.

Валандер забеляза, че Хословски, който най-вероятно беше луд или объркан от някакви неясни пророчески идеи, реагира положително, като разбра, че той приема твърдението му за битие извън времето.

— Една неделя през зимата, преди десет години — обясни Валандер. — Според информацията, с която разполагаме, мъжът е дошъл тук да търси помощ.

Хословски кимна. Спомняше си.

— Един мъж дойде и заблъска по вратата ми. Искаше да използва телефона ми.

Валандер се огледа в стаята.

— Но вие нямате телефон?

— Че с кого да говоря?

Валандер кимна.

— Какво стана тогава?

— Упътих го до най-близкия ми съсед. Там има телефон.

— Придружихте ли го дотам?

— Отидох до езерото, за да видя дали ще мога да я извадя.

Валандер се спря и върна разговора крачка назад.

— Мъжът, който блъскаше по вратата… Предполагам, че е бил много разстроен?

— Може би.

— Какво имате предвид с „може би“?

— Спомням, че беше необикновено овладян.

— Забелязахте ли нещо друго?

— Забравил съм. Това се случи в друго космическо измерение, което се е изменило многократно оттогава.

— Нека продължим. Отидохте при езерото. Какво се случи там?

— Ледът беше гладък като стъкло. Видях дупката. Отидох до нея. Ала не видях нищо във водата.

— Казвате, че сте вървели по леда? Не ви ли беше страх, че ще се пропука?

— Знам колко може да носи. Освен това мога да се направя безтегловен, ако се налага.

Човек не може да говори разумно с един луд, каза си Валандер примирено. Все пак продължи да задава въпросите си.

— Можете ли да ми опишете дупката?

— Сигурно е била изсечена от някой рибар. После отново е замръзнала. Но ледът не е имал време да се втвърди.

Валандер се замисли.

— Въдичарите не пробиват ли по-малки дупки?

— Тази беше почти четириъгълна. Навярно е била изрязана с трион.

— Идват ли въдичари на Стонгшьон?

— В езерото има много риба. Аз самият си набавям риба от там, но не и зиме.

— Какво стана след това? Застанали сте до дупката. Не сте видели нищо. Какво направихте тогава?

— Съблякох си дрехите и пропълзях във водата.

Валандер се вторачи в него.

— Защо, за бога, сте направили това?

— Рекох си, че бих могъл да напипам тялото й с крака.

— Могли сте да премръзнете до смърт!

— Ако е необходимо мога да се направя безчувствен към силен студ или горещина.

Валандер осъзна, че би трябвало да е подготвен за подобен отговор.

— И не я намерихте?

— Не. Изтеглих се обратно на леда и се облякох. Малко след това дотичаха хора. Кола със стълби. Тогава си отидох.

Валандер се мъчеше да стане от неудобната възглавничка. Вонята в стаята бе непоносима. Нямаше повече въпроси и не искаше да остава по дълго от необходимото. Но не можеше да не отбележи, че Якоб Хословски беше много любезен и радушен домакин.

Изпроводи го на двора.

— След това са я извадили — каза. — Съседът ми има обичай да се отбива и да ми разказва това, което смята, че трябва да знам за обкръжаващия свят. Много мил човек. Впрочем според него е редно да знам всичко, което се случва в местния стрелкови клуб. Не отдава такава важност на ставащото по света. Та затуй и не знам почти нищо за това, което се случва. Може би ще ми разрешите да попитам: дали в момента се води някоя по-мащабна война?

— Нито една голяма — отговори Валандер, — но множество малки.

Хословски кимна. Сетне обясни.

— Съседът ми живее съвсем наблизо — каза. — Къщата му не се вижда. На около триста метра е. Земните разстояния са трудноопределими.

Валандер благодари и си тръгна. Вече беше тъмно като в рог. Използваше фенера си, за да вижда къде върви. Между дърветата блещукаше светлина. Мислеше си за Якоб Хословски и всичките му котки.

Стигна до еднофамилната къща, която изглеждаше построена сравнително наскоро. Пред нея стоеше микробус с надпис „Водопроводни услуги“ от едната страна. Валандер позвъни на вратата. Висок босоног мъж по бяла долна фланела отвори вратата с такъв замах, сякаш Валандер бе последният от безкраен поток хора, изредили се да му досаждат. Затова пък лицето му беше открито и дружелюбно. Вътре в къщата се чуваха детски викове. Валандер накратко обясни кой е.

— Сигурно Хословски ви е изпратил тук? — рече мъжът и се засмя.

— Откъде знаете?

— Надушвам го — отвърна. — Заповядайте, винаги може да се проветри.

Валандер го последва в кухнята. Детските викове се носеха от горния етаж. Освен това някъде бе включен телевизор. Мъжът каза, че името му е Рюне Нилсон и по професия е водопроводчик. Валандер отклони предложеното кафе и разказа защо е дошъл.

— Такова нещо не се забравя — рече той, щом Валандер млъкна. — Още бях ерген. Тук имаше стара къща, която съборих, за да построя новата. Нима наистина има десет години оттогава?

— Точно десет години без няколко месеца.

— Той дойде и заблъска по вратата. Беше по средата на деня.

— Как ви се стори той?

— Беше разстроен, обаче овладян. След това позвъни на номера за спешна помощ. Междувременно аз се облякох. После тръгнахме. Минахме по един пряк път през гората. По онова време често ходех за риба.

— През цялото време ли правеше впечатление на сдържан? Какво каза? Как обясни злополуката?

— Пропаднала в леда, който се пропукал.

— Но ледът е бил много дебел?

— Човек никога не знае, когато става въпрос за леда. Може да има невидими пукнатини или слаби места. Макар че наистина беше малко странно.

— Якоб Хословски каза, че дупката е била четириъгълна. Мисли, че може да е била изрязана с трион.

— Дали е била четириъгълна не помня. Обаче беше голяма.

— Но ледът наоколо е бил здрав. Вие сте едър човек и не ви е било страх да ходите по него?

Нилсон кимна.

— По-късно доста размишлявах над това — допълни той. — Имаше нещо странно в тази дупка, дето просто се бе отворила и жената изчезнала. Защо не е успял да я измъкне?

— Той какво обяснение даде?

— Бил се опитал, но тя изчезнала толкова бързо. Била повлечена под леда.

— Така ли беше?

— Откриха я на няколко метра от дупката. Точно под леда. Не беше потънала. Бях там, когато я извадиха. Никога няма да го забравя. Не можах да проумея как бе възможно да тежи толкова много.

Валандер го изгледа въпросително.

— Какво имате предвид? Че е тежала „толкова много“?

— Познавах Нюгрен, местния полицай по онова време. Вече не е между живите. Той каза, че според мъжа й тя е тежала почти осемдесет кила. Това обяснявало защо ледът се пропукал. Ала така и не можах да го разбера. Предполагам, човек винаги се замисля за такива неща, когато става дума за злополука. Как се е случило. Дали е могло да се избегне.

— Със сигурност имате право — рече Валандер и стана. — Благодаря ви за отделеното време. Много бих искал утре да ми покажете къде се е случило.

— По водата ли ще ходим?

Валандер се усмихна.

— Няма нужда. Но може би Хословски притежава тази способност.

Нилсон поклати глава.

— Той е безобиден — обясни. — Той и всичките му котки. Безобиден, но луд.

Валандер се върна по горския път. Газената лампа светеше на прозореца на Якоб. Рюне му обеща да си бъде у дома около осем часа на следващия ден. Валандер запали колата и тръгна обратно към Елмхулт. Странният звук от двигателя бе изчезнал. Усети, че е гладен. Вероятно щеше да е най-учтиво, ако предложи на Рюнфелд да вечерят заедно. Усещането, че напразно е предприел това пътуване, беше изчезнало.

Когато Валандер се прибра в хотела, на рецепцията го очакваше съобщение. Бу Рюнфелд бе наел кола и отпътувал за Векшьо. Имал познати и възнамерявал да прекара нощта там. Обещаваше да се върне в Елмхулт рано на следващия ден. Валандер изпита мимолетно раздразнение от действията му. Ами ако вечерта изникнеше нужда от неговото присъствие? Рюнфелд бе оставил телефонен номер във Векшьо. Валандер нямаше причина да му позвъни. Даже изпита известно облекчение, че ще разполага с вечерта за себе си. Прибра се в стаята, взе си душ и се сети, че дори няма четка за зъби. Облече се и намери отворен магазин, откъдето си купи каквото му трябваше. После вечеря в една пицария, покрай която случайно мина. През цялото време си мислеше за инцидента с удавянето. Стори му се, че лека-полека започва да сглобява картината. След вечеря се върна в хотелската стая. Малко преди девет позвъни на домашния телефон на Ан-Брит. Надяваше се, че децата й спят. Когато тя вдигна, накратко й разказа какво се беше случило. Искаше също да разбере дали са успели да намерят онази госпожа Свенсон, за която се предполагаше, че е била последният клиент на Йоста Рюнфелд.

— Все още не — отвърна тя. — Но ще намерим начин.

Той набързо приключи разговора. После пусна телевизора и разсеяно се загледа в едно дискусионно предаване. Без да забележи, заспа.

Събуди се малко след шест сутринта напълно отпочинал. В седем и половина вече бе закусил и платил за стаята. После седна на рецепцията и зачака. Рюнфелд дойде няколко минути по-късно. Никой от тях не коментира, че бе прекарал нощта във Векшьо.

— Ще отидем сред природата — започна Валандер. — До езерото, където се е удавила майка ви.

— Пътуването заслужаваше ли си труда? — попита Бу Рюнфелд. Валандер забеляза, че е раздразнен.

— Да — отвърна. — И вашето присъствие беше от решаващо значение. Независимо дали го вярвате, или не.

Това, естествено, не беше вярно. Но Валандер го каза толкова уверено, че думите му, макар и да не убедиха Рюнфелд, поне го накараха да се замисли.

Рюне Нилсон ги посрещна. Тръгнаха по една пътека през гората. Вятърът бе стихнал, а температурата беше около нулата. Земята под краката им бе твърда. Водата се ширна пред тях. Езерото беше продълговато. Рюне Нилсон посочи една точка нейде по средата на езерото. Валандер забеляза, че Рюнфелд е неспокоен. Предположи, че идва тук за пръв път.

— Трудно е да си представиш езерото заледено — рече Нилсон. — Всичко се променя, когато дойде зимата. Най-вече се променя усещането за разстояние. Това, което изглежда много далече през лятото, изведнъж може да ти се стори съвсем близо. Или обратното.

Валандер отиде до края на брега. Водата беше тъмна. Стори му се, че мярна движението на малка рибка до един камък. Зад себе си чу, че Рюнфелд пита колко е дълбоко езерото. Не успя да чуе какво отговори Рюне Нилсон.

Какво е станало?, запита се. Дали Йоста Рюнфелд го е бил решил предварително? Че онази неделя ще удави жена си? Трябва да е било така. По някакъв начин е подготвил дупката. Точно както някой бе прерязал дъските над рова у Холгер Ериксон. Както бе държал Йоста Рюнфелд в плен.

Валандер дълго време стоя, загледан в ширналото се пред погледа му езеро, но виждаше само онова, което бе в ума му.

Върнаха се през гората. При колата се сбогуваха с Рюне Нилсон. Според Валандер сигурно щяха се приберат в Юстад преди дванайсет часа.

Ала грешеше. Малко по на юг от Елмхулт колата спря. Двигателят отказа. Валандер се обади на фирмата за пътна помощ, към която бе абониран. Мъжът дойде след двайсетминутно чакане и веднага установи, че повредата е сериозна и не може да бъде отстранена на място. Нямаше какво друго да сторят, освен да оставят колата в Елмхулт и да вземат влака за Малмьо.

Служителят на пътна помощ ги откара до гарата. Докато Валандер се оправяше с него, Рюнфелд предложи да купи билетите. Впоследствие се оказа, че е взел билети за първа класа. Валандер не каза нищо. В 9:44 влакът потегли към Хеслехолм и Малмьо. Преди това Валандер се обади в полицията и помоли да изпратят някого да ги посрещне в Малмьо. Нямаше подходяща връзка с влак до Юстад. Ебба обеща, че ще се погрижи някой да ги чака.

— Нима полицията наистина не разполага с по-надеждни коли? — внезапно попита Рюнфелд, след като влакът излезе от Елмхулт. — Какво ще стане, ако обявят пълна тревога?

— Това беше личният ми автомобил — отговори Валандер. — Нашите коли за спешни случаи са в значително по-добро състояние.

Отвън пейзажът се плъзгаше покрай прозореца. Валандер се замисли за Якоб Хословски и котките му. Мислеше и че Йоста Рюнфелд вероятно бе убил съпругата си. Не знаеше какво следва от това. Сега самият Рюнфелд беше мъртъв. Един жесток мъж, който навярно сам бе извършил убийство, на свой ред е убит по също толкова брутален начин.

Отмъщението е най-естественият мотив, помисли си Валандер.

Но кой отмъщава и за какво? Как Холгер Ериксон се вписва в тази картина?

Не знаеше. Нямаше отговори.

Появата на кондуктора прекъсна разсъжденията му.

Беше жена. Усмихна си и им поиска билетите с подчертан сконски акцент.

Валандер имаше усещането, че го гледа така, сякаш го е познала. Може би беше видяла снимката му в някой вестник.

— Кога пристигаме в Малмьо? — попита той.

— В 12:15 часа — отвърна тя. — В 11:13 часа в Хеслехолм.

После си тръгна.

Знаеше наизуст разписанието.

20

Петерш ги чакаше на Централната гара в Малмьо. Щом пристигнаха, Рюнфелд се извини и каза, че смята да остане няколко часа в Малмьо. Следобед щял да се върне в Юстад. Тогава заедно със сестра си ще прегледат имуществото на баща си и ще решат съдбата на цветарницата.

Докато пътуваха обратно към Юстад, Валандер седна на задната седалка на колата и започна да нахвърля бележки за събитията в Елмхулт. На гарата в Малмьо си бе купил химикалка и малко тефтерче, което сега балансираше върху коляното му, докато пишеше. Петерш, който и без това не беше от приказливите, като видя, че Валандер е зает, не отрони нито дума през цялото пътуване. Времето беше слънчево, ала и ветровито през целия път до Юстад. Денят бе четиринайсети октомври. Нямаше и седмица, откакто баща му лежеше в земята. Подозираше, или по-скоро се опасяваше, че още не е започнал да скърби и тепърва щеше трябва да се справя с това чувство.

Пристигнаха в Юстад и отидоха направо в участъка. Във влака Валандер изяде няколко безобразно скъпи сандвича и нямаше нужда да обядва. Спря се на пропуска и осведоми Ебба какво бе станало с колата. Както обикновено, нейното отлично поддържано „Волво“ стоеше вън на паркинга.

— Няма как, ще трябва да си купя нова кола — сподели той. — Не знам как ще мога да си го позволя.

— В действителност заплатите ни са безобразно ниски — подхвърли тя. — Но най-добре е човек да не го мисли толкова много.

— Не съм съвсем сигурен — възрази Валандер. — Ако просто забравим за това, положението никога няма да се промени.

— Ти сигурно имаш някой таен договор за „златен парашут“ за милиони — пошегува се Ебба.

— Всички имат договори за „златен парашут“ — отвърна Валандер. — Всички, с изключение на нас двамата.

На път към кабинета си надзърна в стаите на колегите. Всички бяха излезли. Единственият, когото намери, беше Нюберг, чиято стая се намираше в дъното на коридора. Много рядко се случваше той да е там. Една патерица бе подпряна на бюрото.

— Как е кракът ти? — поинтересува се Валандер.

— Каквото е — такова! — сопна се Нюберг.

— Не сте намирали куфара на Йоста Рюнфелд, нали?

— Във всеки случай не е в гората около „Маршвинсхолм“. Кучетата щяха да го надушат.

— Някакви други улики?

— Улики винаги има. Обаче после идва въпросът дали имат нещо общо със случая, или не. Сега сравняваме следите от гуми по черния път зад хълма, където е наблюдателницата на Ериксон, с тези, които открихме в гората. Съмнявам се, че ще можем да потвърдим нещо със сигурност. И на двете места беше много кално.

— Нещо друго, което смяташ, че би трябвало да знам?

— Маймунската глава — обясни Нюберг, — която се оказа не маймунска, а човешка. Пристигна дълго, изчерпателно писмо от Етнографския музей в Стокхолм. Разбирам половината от това, дето пишат. В общи линии, вече са сигурни, че идва от Белгийско Конго. Или Заир, както се нарича понастоящем. Предполагат, че е на около четирийсет или петдесет години.

— Връзва се — отбеляза Валандер.

— От музея проявиха интерес и искат да се грижат за нея.

— За това ще трябва да се произнесат властите, след като приключим разследването.

Неочаквано Нюберг впери настойчив поглед във Валандер.

— Дали ще заловим онези, които са го извършили?

— Длъжни сме да го направим.

Нюберг кимна, без да каже нищо повече.

— Каза „онези“. Преди, когато те попитах, ми отговори, че според теб извършителят е действал сам.

— „Онези“ ли казах?

— Да.

— Все още смятам, че престъпленията са дело на един извършител. Обаче не мога да обясня защо смятам така.

Валандер понечи да си тръгне. Нюберг го спря.

— Приклещихме „Секур“, фирмата за търговия по пощата в Бурос, да ни кажат какво още е купувал Рюнфелд от там. Като изключим най-скорошната подслушвателна апаратура и магнитната четка, пазарувал е там три пъти. Фирмата съществува отскоро. Купил е бинокъл за нощно виждане, няколко фенера и куп други работи без особено значение. Нищо незаконно впрочем, фенерите намерихме на „Харпегатан“. Но бинокълът за нощно виждане не беше нито там, нито на „Вестра Валгатан“.

Валандер се замисли.

— Възможно ли е да го е сложил в багажа си за Найроби? Наблюдават ли се тайно орхидеи нощем?

— Във всеки случай още не сме го намерили — обясни Нюберг.

Валандер отиде в кабинета си. Смяташе да си сипе чаша кафе, но размисли. Седна зад бюрото и прочете бележките, които си беше нахвърлил, докато се возеше в колата от Малмьо. Търсеше прилики и разлики между двете убийства. И двамата мъже бяха описани като насилници, макар и всеки по различен начин. Холгер Ериксон се е отнасял лошо със служителите си, а Моста Рюнфелд е пребивал съпругата си. Определено имаше прилика. И двамата бяха убити според изкусно замислен план. Валандер все още беше убеден, че Рюнфелд е бил държан в плен. Нямаше друго логично обяснение за дългото му отсъствие. Ериксон пък сам бе вървял към собствената си смърт. Ето я и разликата. Ала според Валандер дори тук имаше някакво, макар неясно и изплъзващо се, сходство.

Защо Рюнфелд е бил държан в плен? Защо извършителят е изчакал, преди да го убие? За тези въпроси имаше безброй възможни отговори. По някаква причина извършителят е искал да чака, което на свой ред повдигаше нови въпроси. Дали пък извършителят просто не е имал възможност да го убие веднага? В такъв случай защо? Или пък да държи Рюнфелд в плен и да го омаломощи чрез гладуване е било част от замисъла?

За пореден път единственият мотив, който Валандер можа да види, бе отмъщението. Но отмъщение за какво? Все още не бяха открили надеждна следа.

Пренасочи мисълта си към извършителя. Вече бяха говорили, че вероятно става дума за сам мъж с голяма физическа мощ. Естествено, можеше да грешат и убиецът да е повече от един, но Валандер силно се съмняваше. Имаше нещо в цялата организация, което издаваше самотен извършител.

Доброто планиране е било една от предпоставките, мислеше си. Ако извършителят не бе действал сам, планът щеше да бъде значително по-прост.

Облегна си назад в стола. Опита се да разгадае разяждащата тревога, която не му даваше мира. Имаше нещо в картината, което все не успяваше да види. Може би тълкованията му са напълно погрешни. Само да можеше да се досети какво е.

След около час отиде да си вземе чашата кафе, от която се въздържа по-рано. Обади в оптиката, където напразно го бяха чакали да дойде. Не му определиха нов час. Можеше да отиде, когато поиска. След като два пъти прерови якето си, намери телефонния номер на автомонтьора в Елмхулт в един от джобовете на панталона си. Ремонтът щеше да излезе много скъп. Валандер нямаше друга алтернатива, ако искаше да получи нещо за колата, когато я продаде.

Приключи разговора с майстора и позвъни на вътрешния на Мартинсон.

— Не знаех, че си се върнал. Как мина в Елмхулт?

— Смятах да поговорим за това. Кои са тук в момента?

— Току-що видях Хансон — отвърна Мартинсон. — Уговорихме се да се срещнем за малко в пет часа.

— В такъв случай ще почакаме дотогава.

Валандер постави слушалката на вилката и изведнъж се сети за Якоб Хословски и неговите котки. Зачуди се кога ли на него самия ще му остане достатъчно време, за да си търси къща. Обезсърчен заключи, че това едва ли някога щеше да се осъществи. Работата на полицията постоянно нарастваше. Преди винаги имаше периоди, когато интензивността на работата намаляваше. Сега това вече почти не се случваше. И по нищо не личеше, че отново ще се случи. Дали има ръст на престъпността — не беше сигурен. Беше сигурен обаче, че случаите на насилие се увеличават непрекъснато. Все по-малко полицаи бяха пряко ангажирани с оперативна работа. Повечето заемаха административни постове. Планираха повече, за по-малко работа. За Валандер бе непоносимо да си се представя седнал по цял ден зад бюрото. Когато сядаше там, както в момента, това бе само пауза в установената му практика. Никога нямаше да открият извършителя, ако само си седят зад стените на участъка. Новите технологии в криминалистиката постоянно се развиваха, но никога нямаше да заместят напълно полевата работа.

Мислите му се върнаха към Елмхулт. Какво ли се е случило на леда на Стонгшьон през онзи зимен ден, преди десет години? Дали Йоста Рюнфелд не е инсценирал злополуката, за да убие жена си? Имаше улики, които сочеха това. Имаше твърде много детайли, които не се вписваха в сценария за нещастен случай. Едва ли ще е много сложно да се изровят докладите от полицейското разследване, проведено навремето. Имаше голяма вероятност то да е било претупано, но му бе трудно да критикува полицаите, които са го провели. Какво са могли да заподозрат? Защо изобщо биха подозирали нещо?

Валандер взе слушалката и отново се обади на Мартинсон. Помоли го да се свърже с Елмхулт и да изиска копие от разследването на злополуката с удавянето.

— Защо ти самият не го направи? — изненада се Мартинсон.

— Изобщо не се срещнах с местните полицаи — отвърна Валандер. — Затова пък седях на пода в една къща, пълна с котки, заедно с мъж, който можеше да се направи безтегловен, когато си поиска. Би било добре да получим копие от онзи доклад колкото се може по-бързо.

Затвори, преди Мартинсон да успее да му зададе някакви въпроси. Беше станало три часът. През прозореца видя, че времето все още е хубаво. Реши, че нищо не пречи да отиде и незабавно да посети оптиката. Срещата им бе насрочена за пет часа. Едва ли щеше да свърши нещо полезно преди това. Освен това главата му бе натежала от умора. Усети тъпа болка зад слепоочията. Облече си якето и излезе от участъка. Ебба бе заета с разговор по телефона. Написа на бележка, че ще се върне в пет часа, и й я подаде. Спря на паркинга и по навик затърси с поглед колата си, преди да си спомни, че е в сервиза. Трябваха му десет минути да стигне пеша до центъра. Оптиката се намираше на „Стура Йостергатан“, в близост до „Пилгренд“. Казаха му, че ще трябва да почака няколко минутки. Разлисти вестниците, оставени на една масичка. В един от тях имаше негова снимка, направена сигурно преди повече от пет години. Самият той едва се позна. Големи статии за убийството се ширеха на двойни страници. „Полицията следва сигурни следи“. Точно каквото им бе казал Валандер. А то не беше вярно. Запита се дали убиецът чете вестници. Дали следи работата на полицията? Валандер прелисти нататък. Спря на една от вътрешните страници. Зачете с нарастващо изумление. Разгледа снимката. Излиза, че журналистът от все още несъществуващия вестник „Протестен глас“ бе имал право. Хора от цялата страна се събираха в Юстад, за да учредят Национална гражданска гвардия. Говореха без заобикалки. Ако стане необходимо, нямало да се поколебаят да нарушат закона. Подкрепят работата на полицията, но не и съкращенията. Преди всичко не приемат несигурност по отношение правата на човека. Валандер четеше с нарастваща смесица от неприязън и огорчение. Нещата наистина започваха да се случват. Поддръжниците на идеята за въоръжена гражданска гвардия вече не се криеха в сенките. Излизаха открито на показ. С име и лице на снимка. Събраха се в Юстад, за да учредят Национален съюз.

Валандер захвърли вестника. Ще трябва да се сражаваме на два фронта, помисли си той. Това е много по-сериозно от всички преекспонирани неонацистки организации, за опасността от които, винаги се бе преувеличавало. Както и за бандите от мотористи.

Дойде неговият ред. Валандер седна със странен апарат пред очите си и се втренчи в размазаните букви. Започна да се тревожи, че може би ослепява. Струваше му се, че вече няма да може да вижда нормално. След това обаче оптикът постави чифт очила на носа му и му подаде един вестник. Там също имаше статия за гражданската гвардия и бъдещия Национален съюз и той можа да прочете текста, без да си напряга очите. Това за миг изличи неудоволствието от съдържанието на статията.

— Имате нужда от очила за четене — любезно каза оптикът. — Нищо необичайно за възрастта ви. Плюс един и половина диоптъра ще ви е напълно достатъчно. С течение на времето ще се налага да увеличавате диоптъра през няколко години.

После Валандер отиде да разгледа рамките за очила. Изуми се, като чу цените. Щом разбра, че има и евтини пластмасови рамки, незабавно се спря на този вариант.

— Колко чифта? — попита оптикът. — Два? За да си имате един резервен.

Валандер се сети за химикалките, дето все губеше. Непоносима му беше и мисълта очилата да му се подмятат на връв около врата.

— Пет чифта — заяви.

Когато си тръгна от оптиката, бе едва четири часът. Без да го е обмислял предварително, отиде до кантората за недвижими имоти, пред чиято витрина се спря няколко дни по-рано, за да разгледа предлаганите имоти. Този път влезе, настани се на една маса и разгледа папките с обяви за къщи. Два от имотите го заинтригуваха. Взе си копия от офертите и обеща да се обади, ако пожелае оглед. Отново излезе на улицата. Все още разполагаше с време. Реши да се възползва от случая и да си отговори на един въпрос, който се въртеше в главата му, откакто бе умрял Холгер Ериксон. Отиде до книжарницата на градския площад. Казаха му, че книжарят, когото познаваше отпреди, е в склада на приземния етаж. Спусна се по половин ред стъпала и откри приятеля си да разопакова куп кашони с учебни помагала.

— Все още ми дължиш деветнайсет крони — посрещна го книжарят и се усмихна.

— За какво?

— Една сутрин миналото лято ме събуди в шест часа, защото на полицията й трябвало карта на Доминиканската република. Полицаят, който дойде да я вземе, плати сто крони, а тя струваше сто и деветнайсет.

Валандер бръкна под якето си, за да извади портфейла си. Книжарят го възпря с жест.

— Аз черпя — каза сетне. — Просто се пошегувах.

— Стиховете на Холгер Ериксон — поде Валандер. — Които е отпечатвал на собствени разноски. Кой ги четеше?

— Той беше аматьор, разбира се — обясни книжарят, — но не пишеше зле. Проблемът бе в това, че пишеше само за птици. Или по-скоро това бе единственото, за което му се удаваше добре. Когато се пробваше на други теми, никога не се получаваше.

— Кой купуваше стихосбирките му?

— Не е продал много чрез книжарницата. Сам разбираш, че голяма част от произведенията на местни автори не носят никаква печалба. Важни са по други причини.

— Кой ги купуваше?

— Честно казано — не знам. Навярно някой и друг турист, дошъл при нас в Сконе. Струва ми се, имаше и неколцина любители на птиците, които бяха открили книгите му. Или пък колекционери на местни автори.

— Птици — отбеляза Валандер. — Това означава ли, че никога не е писал за нещо, което би могло да обезпокои хората?

— Естествено, че не — учуди се книжарят. — Нима някой твърди ли, че е така?

— Просто се чудех — отговори Валандер.

Валандер излезе от книжарницата и тръгна нагоре по хълма към полицейския участък.

Първото, което направи, щом влезе в заседателната зала и зае обичайното си място, бе да постави новите очила на носа си. В стаята цареше ведра атмосфера. Но никой не каза нищо.

— Кой липсва? — попита той.

— Сведберг — отвърна Ан-Брит. — Не знам къде е.

Едва бе завършила изречението, когато Сведберг със замах отвори вратата на заседателната зала. Валандер веднага разбра, че нещо се е случило.

— Открих госпожа Свенсон — съобщи той. — Последният клиент на Рюнфелд. Или поне така смятаме.

— Чудесно — зарадва се Валандер и усети как нетърпението му нараства.

— Помислих си, че може да е ходила в цветарницата по някакъв повод — продължи Сведберг. — Може да е търсила Рюнфелд. Взех със себе си снимката, която проявихме. Ваня Андершон си спомни по едно време, че снимка на същия мъж е стояла на масата в задната стаичка. А също и че госпожа с фамилното име Свенсон на няколко пъти е идвала в цветарницата. Веднъж купила цветя, които трябвало да бъдат доставени. Останалото беше фасул ска работа. Адресът и телефона ги имаше записани. Тя живее на „Бюабаксвеген“ в Сьовестад. Отидох дотам. Държи малка зеленчукова градина, където отглежда стоки за пазара. Взех със себе си снимката и й казах, както си беше, че според нас е използвала услугите на Йоста Рюнфелд като частен детектив. Тя незабавно потвърди.

— Добре — похвали го Валандер. — Какво още ти каза?

— Оставих я там. Беше заета, защото имаше майстори в къщата си. Помислих си, че е по-добре да подготвим заедно въпросите.

— Искам да говоря с нея още тази вечер — не се стърпя Валандер. — Нека съвещанието бъде колкото се може по-кратко.

Срещата продължи около половин час. По едно време в стаята влезе Лиса Холгершон и тихо седна на масата. Валандер докладва за пътуването си до Елмхулт. Завърши, като заяви това, което смяташе за най-важно — че не могат да изключат възможността Рюнфелд да е убил съпругата си. Щяха да изчакат копие от разследването, което е било проведено навремето. После щяха да вземат решение как да процедират по-нататък.

Валандер млъкна, но никой не каза нищо. Всички разбираха, че има вероятност да е прав. Но все още не бяха наясно по какъв начин това може да повлияе на разследването им.

— Това пътуване имаше смисъл — поясни Валандер след известно време. — Смятам също, че трябва да отидем и до Свенставик.

— Със спиране в Йевле — вметна Ан-Брит. — Не знам дали това има значение. Обаче помолих мой близък приятел от Стокхолм да отиде в една специализирана книжарница и да ми набави няколко броя от списание, озаглавено „Терминатор“. Пристигнаха днес.

— Какво е това списание? — попита Валандер, който и по-рано бе чувал да се говори за него.

— Публикува се в САЩ — продължи тя. — Може да се каже, че списанието е зле прикрито професионално издание. За хора, които търсят договори като наемни войници, телохранители или изобщо търсят поръчки като наемници. Неприятно четиво, между другото много расистко. Ала открих една малка обява, която би трябвало да ни заинтересува. Един мъж от Йевле е пуснал обява, че може да намери работа на, както ги нарича, „непредубедени мъже, готови да се сражават“. Позвъних на колегите в Йевле. Известен им е, но не са си имали работа директно с него. Смятат, че поддържа тесни контакти с хора в Швеция, които в миналото вероятно са били наемни войници.

— Може да се окаже важно — вметна Валандер. — На всяка цена ще се свържем с него. Сигурно ще можем да съчетаем пътуване до Свенставик и Йевле.

— Погледнах картата — продължи тя. — Човек може да отиде до Йостерсунд със самолет. После да вземе кола под наем. Или да получи помощ от колегите на север.

Валандер затвори тетрадката си.

— Погрижете се някой да организира пътуването — предложи. — Ако е възможно, искам да замина утре.

— В събота? — попита Мартинсон.

— Едва ли ще е от значение за хората, с които искам да се срещна — продължи Валандер. — Нямаме време за губене. Предлагам сега да прекъснем. Кой ще дойде с мен в Сьовестад?

Преди някой да има време да отговори, Лиса Холгершон почука с молив по масата.

— Само един момент — започна тя. — Не знам дали сте разбрали, че в града ни се провежда среща на хора, които са решили да учредят Национална гражданската гвардия. Според мен трябва възможно най-скоро да обсъдим каква ще е позицията ни по въпроса.

— Националната дирекция на полицията е разпратила купища циркуляри за тази гражданска гвардия — рече Валандер. — Те са напълно наясно какво казва шведското законодателство за раздаването на справедливост от частни лица.

— Със сигурност знаят — съгласи се тя. — Имам обаче силното чувство, че този път нещата са различни. Страх ме е, че много скоро ще почнат да се появяват случаи на крадци, застреляни от членове на подобни групи. А после ще почнат да се стрелят един друг.

Валандер съзнаваше, че е права. Но точно в този момент му бе трудно да се ангажира с нещо друго, освен двойното убийство, което разследваха.

— Нека оставим това за понеделник — предложи той. — Съгласен съм, че е важно. В по-дългосрочен план въпросът е решаващ, за да не се окажем обградени от граждани, които си играят на полицаи. Нека го обсъдим на срещата в понеделник.

Холгершон неохотно се съгласи. Прекратиха съвещанието. Ан-Брит и Сведберг щяха да придружат Валандер в Сьовестад. Когато тръгваха от участъка, вече бе станало шест часът. Навън се беше заоблачило и вероятно по-късно щеше да завали. Пътуваха в нейната кола. Валандер седеше на задната седалка. Зачуди се дали още не понамирисва след гостуването си в котешкото свърталище на Якоб Хословски.

— Мария Свенсон — каза Сведберг. — На трийсет и шест години, притежава малка зеленчукова градина в Сьовестад. Ако съм я разбрал правилно, търгува само с екологично отгледани зеленчуци.

— Не я ли попита защо се е свързала с Рюнфелд?

— Щом потвърди, че се е свързала с него, не я питах нищо повече.

— Ще бъде много интересно — подхвърли Валандер. — През всичките тези години, откакто съм полицай, никога не съм срещал човек, който да е искал помощ от частен детектив.

— Снимката беше на мъж — уточни Ан-Брит Хьоглунд. — Омъжена ли е?

— Не знам — отвърна Сведберг. — Казах всичко, което знам. Знаете толкова, колкото и аз самият.

— Еднакво малко — поправи го Валандер. — Не знаем почти нищо.

След двайсетина минути пристигнаха в Сьовестад. Веднъж, преди много години, Валандер бе дошъл тук, за да свали мъж, който се беше обесил. Беше го запомнил, защото това бе първото самоубийство, с което се сблъска. Спомни си случката с отвращение.

Сведберг спря колата пред къща с магазинче отпред и пристроена оранжерия непосредствено до него. „Зеленчукът на Свенсон“ пишеше на една табела. Излязоха от колата.

— Тя живее в къщата — обясни Сведберг. — Предполагам, че вече е затворила магазина.

— Цветарница и зарзаватчийница — отбеляза Валандер. — Дали това означава нещо? Или е чиста случайност?

Не очакваше отговор, а и не получи такъв. Бяха изминали половината път по настланата с чакъл пътечка, когато входната врата се отвори.

— Мария Свенсон — каза Сведберг. — Чакала ни е.

Валандер огледа жената, застанала на стълбите. Беше облечена с дънки и бяла блуза. Бе обута с дървено сабо. Имаше нещо странно във външния й вид. Забеляза, че не носи грим. Сведберг ги представи. Мария Свенсон покани всички да влязат. Седнаха във всекидневната. На Валандер му мина през ум, че дори в дома й имаше нещо чудато. Сякаш нехаеше в каква обстановка живее.

— Да ви предложа ли кафе? — попита Свенсон.

И тримата отклониха поканата.

— Както вече сте разбрали, това, което ни води, е, че искаме да научим малко повече за връзката ви с Йоста Рюнфелд.

Тя го изгледа учудено.

— Връзка ли е трябвало да имам с него?

— Като между частен детектив и клиент — поясни Валандер.

— Това е така.

— Рюнфелд е бил убит. Отне ни известно време да разберем, че не само е продавал цветя, но е упражнявал и дейност на частен детектив.

Вътрешно Валандер изстена от нескопосания начин, по който се изразяваше.

— Тогава първият ми въпрос е, как разбрахте за него?

— Видях обява в регионалния ежедневник. Беше миналото лято.

— Как установихте първоначалния контакт?

— Отидох в цветарницата. По-късно през същия ден се срещнахме в едно кафене в Юстад. Намира се на градския площад. Не помня как се казва.

— Защо се свързахте с него?

— Предпочитам да не отговарям на този въпрос.

Беше категорична. Валандер се изненада, защото до този момент отговаряше прямо.

— Въпреки това смятам, че трябва да отговорите — напомни й той.

— Мога да ви уверя, че няма нищо общо със смъртта му. Аз самата също съм ужасена и шокирана от случилото се, както и всички останали.

— Полицията решава дали нещо има отношение към случая, или не — рече Валандер. — За съжаление трябва да отговорите на въпроса. Можете да го направите сега. Тогава всичко, което не касае пряко разследването, ще си остане между нас. Ако бъдем принудени да ви извикаме на по-формален разпит, ще ни е по-трудно да предотвратим изтичането на подробности към медиите.

Тя дълго седя, без да продума. Чакаха. Валандер извади снимката, която бяха проявили на „Харпегатан“. Свенсон я погледна с безизразно лице.

— Това мъжът ви ли е? — попита Валандер.

Изгледа го втренчено. После се засмя.

— Не — отвърна, — не ми е мъж. Но ми отне любимата.

Валандер не проумяваше връзката. Обаче Ан-Брит веднага схвана.

— Как се казва тя?

— Аника.

— И този мъж е застанал помежду ви?

Тя отново беше много овладяна.

— Започнах да я подозирам. Накрая не знаех какво да направя. Тогава ми хрумна да се обърна към частен детектив. Трябваше да узная дали се кани да ме напусне. Да се промени. Да отиде при мъж. Накрая осъзнах, че точно това е направила. Йоста Рюнфелд дойде тук и ми разказа всичко. На следващия ден писах на Аника, че не желая повече да я виждам.

— Кога се случи това? — попита Валандер. — Кога ви посети?

— На двайсети или двайсет и първи септември.

— И след това нямахте повече контакти?

— Не. Преведох му парите по пощата.

— Какво впечатление ви направи?

— Беше любезен. Много обичаше орхидеите. Мисля, че се разбирахме добре, защото и той изглеждаше сдържан като мен.

Валандер се замисли.

— Имам само още един въпрос — додаде. — Имате ли някакви предположения защо е бил убит? Нещо, което е казал или направил? Нещо, което сте забелязали?

— Не — отвърна тя. — Нищо. А в интерес на истината, много мислих по този въпрос.

Валандер погледна колегите си и стана.

— В такъв случай няма повече да ви безпокоим — каза. — И нищо от това, което казахте, няма да излезе наяве. Имате думата ми.

— Благодаря ви за това — отвърна тя. — Не бих искала да загубя клиентелата си.

Сбогуваха се на прага. Тя затвори вратата, преди още да са стигнали до улицата.

— Какво искаше да каже с последното? — попита Валандер. — Че се страхува да не си загуби клиентелата?

— Хората в провинцията са консервативни — обясни Ан-Брит. — Хомосексуалността за мнозина все още е нещо гнусно. Мисля, че тя има всички основания на света да не иска това да се разчуе.

Седнаха в колата. Валандер си помисли, че скоро ще завали.

— И докъде ни доведе това? — попита Сведберг.

Валандер даде единствения възможен отговор.

— Доникъде. Ни напред, ни назад — отвърна. — Истината за разследването на тези две убийства, е следната. Нищо не знаем със сигурност. Разполагаме с няколко неясни улики, но нито една истинска следа, по която да тръгнем. Не разполагаме с нищо.

Седяха смълчани в колата. Валандер за момент се почувства виновен. Сякаш бе забил нож в гърба на цялото разследване. И все пак знаеше, че е казал истината.

Не разполагаха с нищо, за което да се заловят.

Абсолютно с нищо.

21

През тази нощ Валандер сънува.

Беше се върнал в Рим. С баща му вървяха по една улица. Лятото внезапно бе свършило и бе настанала есен, римска есен. Разговаряха за нещо, но не си спомняше за какво. Изведнъж баща му изчезна. Случи се така, изведнъж. В един момент бе редом с него, в следващия го нямаше, погълнат от човешкото множество по улицата.

Събуди се рязко. В среднощната тишина посланието на съня бе повече от ясно. Скърбеше за баща си, за това, че никога няма да довършат разговора, който бяха започнали. Не жалеше мъртвия си баща, не можеше. Оплакваше себе си, задето беше останал.

Не успя да заспи отново. Освен това щеше да става рано.

Когато предишната вечер се върна в участъка след посещението при Мария Свенсон в Сьовестад, там го очакваше съобщение, че има запазено място за полета в седем часа от летище „Стуруп“. След прекачване на „Арланда“ щеше да пристигне в Йостерсунд в 9:50 часа. Прегледа плана на пътуването и осъзна, че може да избира между това да прекара съботната вечер в Йостерсунд или в Йевле. Осигурена му бе кола на летището на остров Фрьосьон. После сам можеше да реши къде да пренощува. Загледа се в картата на Швеция, която висеше на стената, редом до една по-голяма карта на Сконе. Това го наведе на една идея. Отиде в кабинета си и се обади на Линда. За пръв път насреща му се обади телефонен секретар. Записа съобщението си: ще може ли да вземе влака до Йевле, пътуване, което едва ли отнема повече от два часа и нещо, и после да прекара нощта там. Потърси Сведберг и накрая го откри във фитнес залата, долу в мазето. Той имаше обичай в петък вечер да ползва сауната сам-самичък. Помоли го за услуга — да резервира две стаи в хубав хотел в Йевле за събота вечер. На следващия ден щеше да му се обади на мобилния телефон.

След това се прибра у дома. И когато заспа, го споходи сънят за баща му и римската есен.

В шест часа поръчаното такси стоеше и го чакаше долу. На „Стуруп“ взе билетите. Понеже беше събота сутрин, самолетът до Стокхолм бе едва наполовина пълен. Малко по-късно самолетът до Йостерсунд излетя по разписание. Валандер никога не беше ходил там. Рядко ходеше по на север от Стокхолм. Бе очаквал с нетърпение пътуването. Най-малкото така увеличи дистанцията между себе си и кошмара от изминалата нощ.

Утрото в Йостерсунд бе мразовито. Пилотът съобщи, че температурата е един градус над нулата. Студът се усеща другояче, си каза той, докато вървеше към сградата на летището. Няма го уханието на глина. Докато шофираше по моста от Фрьосьон, си помисли, че гледката е красива. Градът се бе сгушил край бреговете на езерото Стуршьон. Пое в южна посока и усещането, че седи в чужда кола и кара през непознатия пейзаж, бе освобождаващо.

В единайсет и половина пристигна в Свенставик. Докато пътуваше, Сведберг му се обади, за да му каже името на човека, с когото трябва да се свърже — Роберт Меландер. Той бил представителят на църковното настоятелство, с когото контактувал адвокат Бюрман. Меландер живееше в червена къща, разположена до старото кметство в Свенставик. Валандер паркира колата пред супермаркета в центъра на градчето. Трябваше му известно време, докато осъзнае, че старото кметство се намира от другата страна на новопостроения бизнес център. Остави колата и се разходи дотам. Беше облачно, но не валеше. Влезе в двора на къщата на Меландер. Едно норвежко лосово куче стоеше вързано с верига до колибата си. Входната врата беше отворена. Валандер почука. Никой не отговори. Стори му се, че чу звуци от другата страна на къщата. Заобиколи зад ъгъла на добре поддържаната дървена къща. Парцелът беше голям. Имаше лехи с картофи и храсти френско грозде. Изненада се, че расте толкова далеч на север. От задната страна на къщата, мъж с ботуши окастряше с трион клоните на положено на земята дърво. Щом видя Валандер, веднага преустанови работата си и разкърши гръб. Мъжът бе на годините на Валандер. Усмихна се и остави триона.

— Подозирам, че сте вие — посрещна го, като протегна ръка. — Полицаят от Юстад.

Наречието му е много изразително, помисли си Валандер, когато поздрави.

— Кога тръгнахте? — попита Меландер. — Снощи ли?

— Самолетът излетя в седем часа — отвърна Валандер. — Тази сутрин.

— Само като си помислиш колко бързо стават нещата! — отбеляза Меландер. — Бях в Малмьо някъде през шейсетте години. Въобразявах се, че няма да е лошо, ако сменя въздуха. А имаше и работа в голямата корабостроителница.

— „Кокумс“ — уточни Валандер. — Тя вече не съществува.

— Вече нищо не е същото — философски обобщи Меландер. — Тогава пътуването дотам отнемаше четири дни с кола.

— Но не сте останали — каза Валандер.

— Не — отвърна Меландер весело. — Хубаво е там на юг, красиво. Ала не е за мен. Ако ще пътувам някъде, то ще бъде на север. Не на юг. Та вие дори и сняг си нямате там, така поне казват.

— Случва се от време на време — отговори Валандер. — Завали ли, няма спиране.

— Вътре ни чака нещо за хапване — продължи Меландер. — Жена ми работи в поликлиниката. Но ни е приготвила нещо.

— Много е красиво тук — вметна Валандер.

— Да, така е — съгласи се Меландер. — И красотата трае. Година след година.

Седнаха на масата в кухнята. Валандер яде до насита. Храната беше изобилна. Освен това Меландер се оказа сладкодумен разказвач. Ако Валандер бе разбрал правилно, той си изкарваше прехраната, като съчетаваше множество различни професии. През зимата дори водеше курс по народни танци. Едва на кафето Валандер заговори за работата, която го бе довела.

— Естествено, и за нас дойде изненадващо — сподели Меландер. — Сто хиляди крони са много пари. Особено когато са дарени от непознат.

— Значи никой не знае кой е бил Холгер Ериксон?

— Напълно непознат е. Търговец на коли от Сконе, който бил убит. Много странна работа! Ние, дето се занимаваме с църквата, започнахме да разпитваме. Погрижихме се вестниците да публикуват обява, където се споменава името му. Вестниците писаха, че търсим информация. Но никой не се обади.

Валандер се бе сетил да вземе със себе си снимка на Ериксон — бяха я намерили в чекмеджетата на писалището му. Меландер изучаваше снимката, докато тъпчеше лулата си. Запали я, без да изпуска снимката от поглед. У Валандер се породи надежда. Ала Меландер най-сетне поклати глава.

— Човекът си остава непознат — заключи той. — Добър физиономист съм. Него не съм го виждал. Може би някой друг ще го познае, като го види, но не и аз.

— Бих искал да ви кажа още две имена — настояваше Валандер. — Едното е Йоста Рюнфелд. Това име говори ли ви нещо?

Събеседникът му се замисли. Този път за кратко.

— Рюнфелд не е тукашно име — отбеляза. — Прилича ми на измислено име или псевдоним.

— Харалд Бергрен — произнесе Валандер. — Още едно име.

Лулата на Меландер бе угаснала. Той я остави на масата.

— Може би — каза. — Нека да завъртя един телефон.

В широката ниша при прозореца имаше телефон. Валандер усети нарастваща възбуда. Това, което най-много желаеше, бе да може да установи самоличността на мъжа, който си бе водил дневника в Конго.

Меландер разговаряше с човек на име Ниле.

— Имам си гостенин от Сконе — каза по телефона. — Един човек, който се казва Курт и е полицай. Пита за някой си, дето се казва Харалд Бергрен. Жив човек с това име нямаме в Свенставик. Но нямаше ли един покойник в гробището?

Валандер посърна. Ала не напълно. Дори и един мъртъв Харалд Бергрен би могъл да им е от полза.

Меландер слушаше какво му отговарят. Преди да затвори, се поинтересува от здравето на човек на име Артур, който бе претърпял някаква злополука. Валандер се досети, че здравословното му състояние явно е без промяна. Меландер се върна на кухненската маса.

— Ниле Енман се грижи за гробището — каза. — А там има камък с името Харалд Бергрен. Но Ниле е млад. А онзи, дето отговаряше за гробището преди него, сега вече и той лежи там. Можем да отскочим дотам и да погледнем.

Валандер стана. Меландер се учуди от бързината, с която се движеше.

— Някой каза веднъж, че хората от Сконе са флегматични. Това май не се отнася за вас.

— Имам си своите лоши навици — отвърна Валандер.

Тръгнаха пеш сред чистия есенен въздух. Меландер поздравяваше всички, които срещаха. Стигнаха до гробището.

— Би трябвало да е погребан ето там, до гората — осведоми го Меландер.

Валандер го последва между гробовете и се замисли за съня от миналата нощ. Фактът, че баща му е мъртъв, изведнъж му се стори нереален. Все едно не се е случвало.

Меландер се спря и посочи. Камъкът бе изправен, с позлатени инкрустации. Валандер прочете надписа и мигом разбра, че тук няма да намери нищо. Мъжът на име Харалд Бергрен, който лежеше погребан под краката му, бе починал още през 1949-а. Меландер видя реакцията му.

— Не е ли той?

— Не — отвърна Валандер. — Със сигурност не е той. Човекът, когото издирвам, е бил жив поне до 1963-та.

— Човек, когото издирвате — заключи Меландер. — Та човекът, дето полицията го издирва, е извършил престъпление?

— Не знам — отговори Валандер. — Освен това е много сложно за обяснение. Често полицията издирва хора, които не са извършили нищо незаконно.

— Тогава напразно сте били път до тук — рече Меландер. — Получихме солидно дарение за църквата. Не знаем защо обаче. Нито пък знаем кой е този Ериксон.

— Трябва да има обяснение — уточни Валандер.

— Искате ли да разгледате църквата? — внезапно попита Меландер, сякаш искаше да окуражи Валандер.

Той кимна.

— Прекрасна е — похвали я Меландер. — Там се венчахме.

Отидоха до храма и влязоха в църковната зала. Валандер забеляза, че портата не беше заключена. Светлината падаше на снопове през страничните прозорци.

— Красиво е — потвърди Валандер.

— Но ми се струва, че не сте особено религиозен — рече Меландер и се усмихна.

Валандер не отговори нищо. Седна на една от дървените пейки. Меландер остана прав на централната пътека. Валандер търсеше в съзнанието си път, по който да продължи. Отговор имаше, знаеше го. Холгер Ериксон не би направил дарение на църквата в Свенставик без причина. Основателна причина.

— Холгер Ериксон е съчинявал стихове — поясни Валандер. — Бил е това, което обикновено наричат местен поет.

— И ние си имаме такива — заяви Меландер. — Честно казано, писанията им невинаги са особено добри.

— Също така е обичал да наблюдава птиците — продължи Валандер. — Нощем стоял и търсел да зърне прелетни птици, отправили се на юг. Не е можел да ги види, но е знаел, че са там, над главата му. Навярно човек може да чуе плясъка на хиляди криле?

— Познавам неколцина, дето имат гълъбарници — допълни Меландер. — Орнитолог обаче сме имали един-единствен.

— Имали сте? — учуди се Валандер.

Меландер седна на пейката от другата страна на централната пътека.

— Беше странна история — каза. — История без край.

Засмя се.

— Почти като вашата. И вашата история си няма завършек.

— Е, ние ще намерим извършителя — категоричен бе Валандер. — Обикновено го правим. Що за история е това?

— Една полякиня пристигна тук някъде към средата на шейсетте — поде Меландер. — Никой не знаеше откъде е дошла. Работеше в пансиона. Взе си стая под наем. Странеше от хората. Макар че много бързо научи шведски, нямаше никакви приятели. После си купи къща. В посока към Свег. По онова време бях доста млад. Толкова млад, че често си мислех, че е красива. Нищо, че странеше от хората. И тя се интересуваше от птици. В пощата казаха, че получавала писма и картички от цяла Швеция. Пощенски картички с данни за бухали, на които са сложени халки и бог знае какво. Тя самата също пишеше купища картички и писма. Изпращаше най-много поща след общината. В магазина трябваше допълнително да поръчват картички заради нея. Не я беше грижа какво е изобразено на тях. Изкупуваше картички, залежали другаде.

— От къде знаете всичко това? — попита Валандер.

— В едно малко селце човек научава всичко независимо дали иска, или не — отвърна Меландер. — Какво да се прави?

— Какво се случи после?

— Тя изчезна.

— Изчезна ли?

— Как го казваха? Потъна вдън земя. Изпари се.

Валандер не беше сигурен дали е разбрал правилно.

— Замина ли си?

— Пътуваше доста, но винаги се връщаше. Когато изчезна, беше тук. Разходила се през селото в един октомврийски следобед. Тя често вървеше пеша. Разхождаше се. След този ден вече никой не я видя отново. Много се изписа навремето. Не си беше стягала багажа. Хората започнаха да се чудят защо не идва в пансиона. Отидоха в дома й. Нямаше я. Започнаха да я търсят, но от нея нямаше и следа. Има около двайсет и пет години, откакто се случи. Така и не откриха нищо. Тръгнаха какви ли не слухове. Че я били видели в Южна Америка или в Алингсос. Или че видели призракът й да броди из гората при село Ретансбюн.

— Как се казваше тя? — попита Валандер.

— Криста. Хаберман по фамилия.

Валандер осъзна, че помни случая. Какви ли не предположения се изказаха тогава. „Хубавата полякиня“, смътно си спомняше вестникарско заглавие.

Валандер се замисли.

— Та значи тя си е пишела с други любители на птиците — каза той. — И понякога ги е посещавала?

— Да.

— Запазена ли тази кореспонденция?

— Обявиха я официално за мъртва преди доста години. Някакъв роднина от Полша ненадейно изникна и всичките й вещи изчезнаха. А къщата после бе съборена, за да направят място за нови сгради.

Валандер кимна. Щеше да е цяло чудо, ако картичките и писмата са се запазили.

— Спомням си случая много смътно — обясни той. — Май хората подозираха какво ли не. Че се е самоубила или че е станала жертва на престъпление?

— Имаше много слухове, естествено. И мисля, че полицаите, които разследваха случая, си свършиха добре работата. Бяха тукашни хора, които можеха да различат празните приказки от смислените думи. Имаше слухове за мистериозни автомобили. Че била приемала тайни посетители нощем. Никой не знаеше с какво се е занимавала, когато е пътувала. Това така и не стана ясно. Тя изчезна. И така си остана. Ако е жива, значи е с двайсет и пет години по-стара. Всички остаряват. Дори и изчезналите.

Ето че отново се случва, помисли си Валандер. Нещо от миналото се завръща. Идвам тук, за да разбера защо Холгер Ериксон е завещал пари на църквата в Свенставик. Не получавам отговор на този въпрос. Затова пък научавам, че и тук е имало любител на птиците: жена, която е изчезнала преди повече от двайсет и пет години. Може би все пак ще получа отговор на моя въпрос. И така да е, все още нищо не разбирам.

— Следствените материали вероятно се пазят в Йостерсунд — рече Меландер. — Сигурно тежат доста килца.

Излязоха от църквата. Валандер се загледа в една птица, кацнала на стената на гробището.

— Чували ли сте да се говори за птица, която се нарича среден петнист кълвач? — попита той.

— Това е някакъв вид кълвач — обясни Меландер. — От името се разбира. Но не е ли изчезнал вид? Поне в Швеция?

— Застрашен вид е. На път е да изчезне — уточни Валандер. — В нашата страна не е забелязвана от петнайсет години.

— Може би съм я виждал едно време — колебливо каза Меландер. — Кълвачите вече се срещат рядко в днешни дни. Заедно със сечищата старите дървета изчезнаха. Кълвачите кацаха най-вече там. И по телефонните стълбове, разбира се.

Бяха стигнали до търговския център и спряха при колата на Валандер. Часът бе два и половина.

— Ще продължавате ли? — попита Меландер. — Или ще се прибирате в Сконе?

— Отивам в Йевле — отвърна Валандер. — Колко време отнема? Три-четири часа?

— По-скоро пет. Няма сняг, няма и заледявания. Пътищата са хубави. Обаче пак отнема толкова време. Дотам са почти четиристотин километра.

— Благодаря ви за помощта — каза Валандер. — И за вкусния обяд.

— Но не получихте отговорите, за които бяхте дошли.

— Може и да съм — отговори Валандер. — Времето ще покаже.

— Имаше един стар полицай, дето се занимаваше с изчезването на Криста Хаберман. Когато се случи, той беше на средна възраст. Продължи, докато се пенсионира. Казват, че това било последното, за което говорел на смъртния си одър. Какво й се е случило. Не му излизало от ума.

— Никой не е застрахован — подхвърли Валандер.

Сбогуваха се.

— Ако дойдете на юг, непременно се обадете — каза Валандер.

Меландер се засмя. Лулата му бе угаснала.

— Моите пътища водят най-вече на север. Но човек никога не знае.

— Ще съм ви благодарен, ако се обадите — рече Валандер накрая. — Ако тук се случи нещо, което да обяснява защо Холгер Ериксон е дарил пари на църквата.

— Странно е — поясни Меландер. — Ако е виждал църквата, човек би могъл да го разбере. Тя е толкова красива.

— Имате право — съгласи се Валандер. — Ако е бил тук, човек би могъл да го разбере.

— Може би някога е минал от тук? Без никой да разбере?

— Може би само определени хора — отвърна Валандер.

Меландер се вгледа в него.

— Имате нещо наум? — подхвърли.

— Да — потвърди Валандер. — Ала не знам какво точно.

Ръкуваха се. Валандер се качи в колата и потегли. В огледалото за обратно виждане Меландер стоеше и гледаше след него.

Шофира през безкрайни гори.

Когато пристигна в Йевле, вече се беше мръкнало. Намери хотела, чието име му бе дал Сведберг. Когато попита на рецепцията, го осведомиха, че Линда вече е пристигнала.

Въпреки че беше събота вечер, намериха едно тихо и спокойно ресторантче, където нямаше много клиенти. Радваше се, че Линда реши да дойде. Тъй като и двамата се намираха на непознато място, Валандер реши да сподели с нея идеите си за бъдещето.

Първо говориха за баща му и неин дядо, който вече го нямаше.

— Често съм се чудил на добрите ви отношения — започна Валандер. — Може би чисто и просто съм завиждал? Виждах ви двамата заедно и между вас имаше нещо, което си спомнях от собственото си детство и което после изчезна без следа.

— Може би е било добре да има едно поколение помежду ви — каза Линда. — Не е необичайно бабите и дядовците да се разбират по-добре с внуците си, отколкото децата с родителите си.

— Откъде знаеш?

— От собствен опит. Имам и приятели, които твърдят същото.

— Въпреки това винаги съм имал усещането, че пропастта помежду ни е излишна — продължи Валандер. — Така и не разбрах защо той не можа да приеме, че станах полицай. Поне да ми беше обяснил. Или да бе предложил алтернатива. Така и не го направи.

— Дядо си беше особняк — рече тя. — И с променливи настроения. А ти какво би казал, ако аз изведнъж дойда и съвсем сериозно ти заявя, че смятам да стана полицай?

Валандер се разсмя.

— Честно казано, не знам какво бих си помислил. И по-рано сме зачеквали темата.

След вечеря се прибраха в хотела. Термометърът до един железарски магазин показваше, че е два градуса под нулата. Седнаха във фоайето. Хотелът имаше малко гости, така че бяха сами. Валандер предпазливо започна да я разпитва как вървят нещата с актьорските й амбиции. Веднага забеляза, че хич не й се говори за това. Не и в този момент. Остави темата, но се разтревожи. За няколко години Линда многократно бе сменяла посоката и интересите си. Това, което държеше Валандер нащрек, бяха бързите обрати, които го оставяха с впечатлението, че са напълно необмислени.

Линда си наля чай от един термос и ненадейно го попита защо в Швеция се живее толкова трудно.

— Понякога си мисля, че има нещо общо с това, че престанахме да си кърпим чорапите — отбеляза Валандер.

Тя го изгледа недоумяващо.

— Говоря сериозно — продължи той. — Когато растях, Швеция беше страна, в която хората си изкърпваха чорапите. Даже се научих как да го правя в училище. И след това един ден това свърши. Скъсаните чорапи се изхвърляха. Никой вече не си наплиташе скъсаните, ръчно плетени чорапи. Цялото общество се промени из основи. Хабенето и хвърлянето станаха единственото правило, което наистина важи за всички. Е, имаше и такива, които упорстваха и продължаваха да си кърпят чорапите. Ала те нито се виждаха, нито се чуваха. Докато се отнасяше само за чорапите ни, тази промяна не беше от голямо значение, но много бързо се разпространи. Накрая се превърна в невидим, вездесъщ морал. Смятам, че това промени гледището ни за добро и зло, какво е позволено да причиниш на околните и какво не е. Всичко е станало толкова по-жестоко. Все повече хора, най-вече тези като теб, младите, се чувстват ненужни или нежелани в собствената си страна. И как реагират те? С агресия и презрение. Впрочем най-плашещото според мен е, че се намираме едва в началната фаза и нещата тепърва ще се влошават. Сега расте ново поколение, деца, които са по-млади от теб, и те ще реагират с още по-голямо насилие. Няма да си спомнят, че е имало време, когато всички сме си кърпели чорапите. Когато не сме изхабявали и не сме захвърляли нито чорапите, нито хората.

Валандер не се сещаше какво повече да каже, макар да му беше ясно, че тя очаква продължение.

— Може би не се изразявам много ясно — рече той.

— Така е — потвърди тя. — Но въпреки това ми се струва, че знам какво се опитваш да кажеш.

— Възможно е и аз да разсъждавам погрешно. Навярно всяко време изглежда по-лошо от предишното?

— Никога не съм чувала дядо да казва нещо такова.

Валандер поклати глава.

— Той живееше в свой собствен свят. Рисуваше картините си, където имаше власт над хода на слънцето. То неизменно виси на едно и също място, над пъна, със или без глухар, вече почти половин век. Понякога ми се струваше, че не знае какво се случва извън къщата. Беше начертал невидима стена от терпентин около себе си.

— Грешиш — възрази тя. — Той знаеше много.

— В такъв случай го е криел от мен.

— Понякога той дори пишеше стихове.

Валандер я изгледа недоверчиво.

— Нима е съчинявал стихотворения?

— Веднъж ми показа няколко. Сигурно после ги е изгорил. Обаче пишеше стихове.

— Ти също ли пишеш поезия? — попита Валандер.

— Може би — отвърна тя. — Не знам дали е поезия, но понякога пиша. За самата себе си. Ти не го ли правиш?

— Не — отговори Валандер. — Никога. Аз живея в свят на калпаво написани полицейски рапорти и съдебномедицински експертизи, пълни с нелицеприятни подробности. А пък да не говорим за всички писма, дето ги пращат от Дирекцията на полицията.

Тя смени темата толкова бързо, че впоследствие се зачуди дали не го е планирала предварително.

— Как е Байба?

— Благодаря, добре е. Как вървят нещата между нас обаче не зная. Надявам се, че ще дойде и ще поиска да заживее тук.

— Какво ще прави тя в Швеция?

— Ще живее с мен — заяви Валандер изненадано.

Линда бавно поклати глава.

— Защо мислиш, че няма да го направи?

— Не се засягай — каза тя. — Надявам се да осъзнаваш, че си човек, с когото трудно се живее под един покрив.

— Защо?

— Помисли за мама. Как смяташ — защо пожела да започне наново?

Валандер не отговори. Почувства се като жертва на огромна несправедливост.

— Ето че се ядоса — отбеляза тя.

— Не — отговори той. — Не съм се ядосал.

— Как тогава се чувстваш?

— Не знам. Много съм уморен.

Тя се премести от стола и седна до него на канапето.

— Това не означава, че не те обичам — каза тя. — Става въпрос за това, че се превръщам във възрастен. Разговорите ни ще стават различни.

Той кимна.

— Може би още не съм свикнал — отвърна. — Това ще да е.

Разговорът замря и те изгледаха един филм по телевизията. Линда трябваше да се върне в Стокхолм рано на следващия ден. На Валандер му се стори, че е зърнал частица от това, което им предстоеше. Щяха да се срещат, когато и двамата имаха време. Освен това от сега нататък тя щеше да казва онова, което действително мисли.

Малко преди един си пожелаха „лека нощ“ в коридора на хотела.

След това Валандер дълго лежа, опитвайки се да реши дали е загубил, или спечелил нещо. Детето го нямаше. Линда беше пораснала.

В седем часа се срещнаха за закуска в трапезарията.

После той я изпрати по краткия път до гарата. Докато стояха на перона и чакаха влака, движещ се с няколко минути закъснение, тя внезапно се разплака. Валандер стърчеше, без да знае какво да стори. Само допреди миг не даваше никакви признаци, че е разстроена.

— Какво има? — попита той. — Случило ли се е нещо?

— Липсва ми дядо — отвърна тя. — Сънувам го всяка нощ.

Валандер я прегърна.

— И аз също.

Влакът пристигна. Той чака на перона, докато замина. На гарата съвсем опустя. За миг се почувства като забравен и загубен, напълно безсилен.

Запита се дали силите му щяха да му стигнат.

22

Когато се върна в хотела, го чакаше съобщение. Беше от Роберт Меландер от Свенставик. Качи се в стаята си и набра номера. Вдигна съпругата на Меландер. Валандер се представи и не пропусна да й благодари за вкусния обяд, с който го бяха гостили предишния ден. После самият Меландер дойде на телефона.

— Цяла нощ съм си мислил — каза. — За какво ли не. Обадих се и на стария пощальон. Туре Емануелсон му е името. Потвърди, че Криста Хаберман редовно е получавала купища картички от Сконе. От Фалстербу, доколкото можа да си спомни. Не знам дали това е от значение. Ала си рекох за всеки случай да ви кажа. Получавала е огромна поща, свързана с птици.

— Как разбрахте къде съм отседнал? — учуди се Валандер.

— Обадих се в полицията в Юстад и попитах — отвърна Меландер. — Не беше трудно.

— Сканьор и Фалстербу са известни места, където любителите се събират да наблюдават птиците. Това е единственото логично обяснение защо е получавала толкова много картички оттам. Благодаря ви, задето си направихте труда да ми се обадите.

— Просто не спирам да си блъскам главата — продължи Меландер. — Защо онзи търговец на коли ще дарява пари на нашата църква?

— Рано или късно ще разберем отговора — обясни Валандер. — Ала това може да отнеме време. Както и да е, благодаря, че се обадихте.

След като разговорът приключи, Валандер остана седнал на стола. Още нямаше осем часа. Замисли се за внезапния пристъп на безсилие, който изпита на гарата. Чувството, че е в подножието на нещо непреодолимо. Замисли се и за снощния си разговор с Линда. Но най-вече мислеше за казаното от Меландер и това, което му предстоеше от тук нататък. Беше в Йевле заради конкретна задача. Оставаха шест часа до полета му. Колата под наем щеше да върне на летище „Арланда“. Взе някои книжа от пластмасовата папка в чантата му. Ан-Брит Хьоглунд бе написала, че като начало може да установи контакт с полицейски инспектор на име Стен Венгрен. В неделя щеше да си е у дома и да очаква обаждането на Валандер. По-нататък бе записала името на човека, публикувал обявите в легионерското списание. Казваше се Юан Екберг и адресът му беше в предградието Брюнес. Валандер застана до прозореца. Времето беше много мрачно. Валеше студен есенен дъжд. Зачуди се дали няма да обърне на сняг. И дали колата има зимни гуми. Но най-вече мислеше какво му предстои да свърши в Йевле. Струваше му се, че всяка измината крачка все повече и повече го отдалечава от същината, чийто център, макар и да не му беше известен, трябваше да съществува все някъде.

Докато стоеше до прозореца, отново го обзе усещането, че нещо му се изплъзва, че погрешно е разбрал или разтълкувал основен детайл в картината на престъпленията. Всичко се свеждаше до едни и същи въпроси. Защо тази демонстративна жестокост? Какво иска да ни каже убиецът? Неговият език. Шифърът, който още не бе успял да разгадае.

Разтърси глава, прозя се и си опакова багажа. Тъй като не знаеше за какво да говори със Стен Венгрен, реши да отиде направо при Юан Екберг. Ако не друго, то навярно би могъл да надникне в тъмния свят, където войници се предлагат за продан на онзи, който плаща най-много. Взе чантата и напусна стаята. Плати сметката на рецепцията и помоли да го упътят как да стигне до „Сьодра Фалтшерсгатан“ в Брюнес. После слезе с асансьора до подземия гараж. Когато се качи в колата, безсилието отново го обзе. Остана да седи, без да пали двигателя. Дали не се разболява? Не му беше зле, дори не беше и особено уморен.

Досети се, че е свързано с баща му. Беше реакция към всичко, което се случи. Може би това бе част от скръбта. Да се опита да се приспособи към един нов живот, който се е променил по драматичен начин.

Нямаше друго обяснение. Линда си имаше неин начин. Той посрещна кончината на баща си с непрестанни пристъпи на безсилие.

Запали двигателя и изкара колата от гаража. Рецепционистът му описа пътя много точно. При все това Валандер се загуби почти моментално. Типично за неделя, градът беше пуст. Имаше чувството, че блуждае из лабиринт. Трябваха му двайсет минути да намери верния път. Часът бе вече девет и половина. Спря пред един блок в онова, което според него бе старият квартал на Брюнес. Запита се дали наемните войници си поспиват до късно в неделя сутрин. А също и дали Юан Екберг изобщо е наемен войник. Това, че публикува обяви в „Терминатор“, не значи непременно, че е бил на военна служба.

Валандер седеше в колата и наблюдаваше блока. Дъждът се лееше. Октомври е месецът на безутешността. Всичко посивява. Цветовете на есента избледняват.

За миг беше склонен да се откаже от всичко и да се махне от там. Може да се върне в Сконе и да помоли някой от другите да се свърже с Екберг. А може да го направи и сам. Ако сега си тръгне от Йевле, навярно ще се прибере с по-ранен полет на „Стуруп“.

Естествено, не си тръгна. Валандер никога не би могъл да победи старшината, който носеше в себе си и който го надзираваше дали си изпълнява задълженията. Не пътуваше на разноските на данъкоплатците, за да си седи в колата и да зяпа дъжда. Излезе и пресече улицата.

Юан Екберг живееше на най-горния етаж. В сградата нямаше асансьор. От вътрешността на един апартамент се чуваше жизнерадостен акордеон. Някой пееше. Валандер се спря на стълбището и се заслуша. Беше полка. Усмихна се на себе си. Онзи, дето свири на акордеона, не си губи времето да зяпа безрадостния дъжд, помисли си той и продължи нататък.

Вратата на Екберг имаше вградени стоманени резета и допълнителна ключалка. Валандер натисна звънеца. Инстинктивно усети, че някой го наблюдава през шпионката. Позвъни отново, сякаш за да съобщи, че няма лесно да се откаже. Вратата се отвори. Имаше верига. В антрето беше тъмно. Мъжът, чийто силует се очертаваше вътре, беше много висок.

— Търся Юан Екберг — каза Валандер. — От криминалната полиция съм и идвам от Юстад. Ако вие сте Екберг, трябва са говоря с вас. Не сте заподозрян в нищо. Просто ми е необходима информация.

Гласът, който му отговори, беше рязък, почти писклив.

— Не говоря с полицаи. Независимо дали са от Йевле или от другаде.

Безсилието моментално изчезна. Валандер незабавно реагира на пренебрежителното отношение на мъжа. Не е бил толкова път само за да го изпъдят още на прага. Извади полицейската си карта и я показа високо.

— Работя по разкриването на две убийства в Сконе — обясни той. — Предполагам, че може и да сте чели за тях във вестниците. Не съм дошъл чак дотук, за да стоя пред вратата ви и да водя дебати. Вие сте в пълното си право да ме отпратите. Ала ще се върна. И тогава ще бъдете принуден да дойдете с мен в полицейското управление в Йевле. Можете да избирате.

— Какво искате да знаете?

— Или ме пуснете да вляза, или вие излезте — заповяда Валандер. — Няма да стоя да си приказваме през процепа на врата.

Вратата се затвори. После пак се отвори. Беше откачил веригата. В антрето светна силна лампа. Валандер се изненада. Беше нарочно разположена така, че да удря посетителя право в очите. Валандер последва мъжа, чието лице все още не беше видял. Влязоха във всекидневната. Пердетата бяха дръпнати, лампите запалени. Валандер се спря на прага. Бе като да прекрачиш в друго време. Стаята приличаше на реликва от петдесетте години. До стената имаше джубокс. Блестящите неонови цветове танцуваха под пластмасовия капак. Беше „Вюрлицер“. По стените имаше филмови афиши, на един от тях се мъдреше Джеймс Дийн, но останалите бяха предимно от различни военни филми. „Мъже в действие“. Американски морски пехотинци, които се сражават на японския бряг. От стените висяха и много оръжия. Байонети, мечове, револвери с дълги цеви. В стаята имаше диван и кресла от черна кожа.

Екберг стоеше и го наблюдаваше. Имаше късо подстригана коса и сякаш бе слязъл от някой афиш, като окачените на стената. Носеше шорти в защитен десен и бял потник. По ръцете си имаше татуировки. Мускулите му изпъкваха. Валандер разбра, че пред него стои културист. Погледът на Екберг го пронизваше.

— Какво искате?

Валандер въпросително посочи един от столовете. Мъжът кимна. Валандер седна, а Екберг остана прав. Запита се дали Екберг изобщо е бил роден, когато Харалд Бергрен е водел отвратителната си война в Конго.

— На колко сте години?

— Това ли сте дошли да ме питате чак от Сконе?

Валандер усети, че мъжът го дразни. Не се и опита да го скрие.

— Да, измежду много други работи. Ако не отговаряте на въпросите ми, прекъсваме начаса. Ще се наложи да ви привикам в участъка.

— Заподозрян ли съм в някакво престъпление?

— А извършили ли сте такова? — върна му топката Валандер. Каза си, че в момента нарушава всички правила от полицейския кодекс.

— Не — отговори мъжът.

— Тогава да започнем отначало — продължи Валандер. — На колко години сте?

— На трийсет и две.

Оказа се, че не греши. Когато Екберг се е родил, Хамаршьолд вече е бил загинал година по-рано в самолетната катастрофа до Ндола.

— Дойдох тук, за да поговоря с вас за шведските наемни войници — обясни той. — Присъствието ми тук се дължи на това, че все едно сте си окачили табела. Публикувате обяви в „Терминатор“.

— Това едва ли е незаконно. Публикувам и в „Битка и оцеляване“ и „Войник на съдбата“.

— Не твърдя обратното. Разговорът ни ще протече значително по-бързо, ако отговаряте на моите въпроси, вместо да задавате ваши.

Екберг седна и запали цигара. Валандер забеляза, че тези, които пуши, са без филтър. Запали цигарата с бензинова запалка, каквато Валандер като че бе виждал в старите филми. Запита се дали Юан Екберг не живее изцяло в друга епоха.

— Шведските наемници — повтори Валандер. — Кога е започнало всичко? С войната в Конго в началото на шейсетте години?

— Малко по-рано — отвърна Екберг.

— Кога?

— Можем да опитаме с Трийсетгодишната война.

Валандер се запита дали Екберг не го взима на подбив. Сетне осъзна, че външният му вид и фактът, че изглежда вманиачен в петдесетте години, не бива да го подвеждат. Щом съществуваха страстни изследователи на орхидеите, то Екберг спокойно може да бъде човек, комуто е известно почти всичко за наемните войници. От ученическите си години Валандер имаше неясен спомен, че в Трийсетгодишната война една срещу друга са се сражавали армии, съставени от войници, които са воювали срещу заплащане.

— Нека се задоволим с периода след Втората световна война — предложи Валандер.

— Тогава ще започна от нея. Имало е шведи, които са се записвали доброволци във всички воюващи армии. Имало е шведи в немска униформа, в съветска, в японска, американска, английска и италианска.

— Аз пък си въобразявах, че да се запишеш доброволец не е същото като да си наемен войник.

— Говоря за готовността за битка — поясни Екберг. — Винаги е имало шведи, които са били готови да нарамят оръжие.

Валандер долови безпомощният ентусиазъм, който обикновено бележеше хората с изкривени представи за Велика Швеция. Бързо обходи с поглед стените, за да види дали не е пропуснал някакви нацистки символи, но не забеляза такива.

— Да зарежем доброволците — продължи. — Наемници. Хора, който продават услугите си.

— Чуждестранният легион — каза Екберг. — Това е класическата стартова точка. В него винаги е имало шведи. Мнозина са оставили костите си в пустошта.

— Конго — уточни Валандер. — Тогава започва нещо друго. Вярно ли е?

— Не е имало много шведи там. Неколцина обаче са се сражавали през цялата война на страната на Катанга.

— Кои са били те?

Екберг учудено го изгледа.

— Имена ли търсите?

— Все още не. Искам да знам какъв тип хора са били.

— Бивши военнослужещи. Хора, жадни за приключения. Други, които са били убедени в справедливостта на каузата. Някой и друг полицай, уволнен от служба.

— Убедени в какво?

— Борбата срещу комунизма.

— Та те са убивали невинни африканци?

Екберг отново застана нащрек.

— Не съм длъжен да отговарям на въпроси относно политически си възгледи. Знам си правата.

— Не целя да разбера възгледите ви. Искам да знам кои са били. И защо са ставали наемници.

Екберг го наблюдаваше със зоркия си поглед.

— Защо ви е да го знаете? — попита.

— Да кажем, че това е единственият ми въпрос. И държа да получа отговор.

Валандер нямаше какво да губи и заговори без заобикалки.

— Възможно е някой, с минало сред шведските наемници, да е свързан поне с едно от убийствата. Затова задавам въпросите. Затова и вашите отговори могат да се окажат от огромно значение.

Екберг кимна. Беше разбрал.

— Искате ли нещо за пиене? — предложи.

— Какво например?

— Уиски? Бира?

Валандер съзнаваше, че часът е едва десет сутринта. Поклати глава. Макар всъщност да нямаше нищо против една бира.

— Ще се въздържа — каза.

Екберг се изправи и след момент се върна с чаша уиски.

— Какво работите? — попита Валандер.

Отговорът го изненада. Не знаеше какво бе очаквал. Ала не и това, което каза Екберг.

— Имам консултантска фирма, която се занимава с управление на човешки ресурси. Специализирал съм се в разработването на методи за разрешаване на конфликти.

— Звучи интересно — вметна Валандер. Все още не беше сигурен дали Екберг не си прави шега с него.

— Освен това имам портфейл от акции, които за момента се развиват добре. Ликвидността ми засега е стабилна.

Валандер реши, че Екберг казва истината. Върна се към наемниците.

— Защо се интересувате толкова много от наемни войници?

— Те олицетворяват толкова много от най-доброто в културата ни, което, уви, е на път да изчезне.

У Валандер незабавно се надигна неодобрение. Най-трудно му беше да преглътне това, че Екберг изглеждаше твърдо убеден. Запита се как е възможно това. Мина му през ума дали и другите от играчите на шведската борса нямат татуировки като Екберг. Дали това не предвещаваше, че финансистите на бъдещето и шведският бизнес елит ще се състоят от културисти, които си имат автентичен джубокс във всекидневната?

Валандер отново се върна към темата.

— Как са набирали хората за Конго?

— В Брюксел е имало определени барове. А също и в Париж. Всичко е ставало много дискретно. Впрочем, както и сега. Не на последно място и заради това, което стана в Ангола през 1975-а.

— Какво е станало тогава?

— Група наемни войници не се изтеглили навреме. Били заловени в плен след края на войната. Новият режим назначил съдебен процес. Повечето били осъдени на смърт и разстреляни. Всичко това било много жестоко. И напълно излишно.

— Защо са били осъдени на смърт?

— Защото са били наемници. Като че има някаква разлика! Войниците винаги са наети по един или друг начин.

— Но те не са имали нищо общо с тази война! Дошли са от другаде. Участвали са, за да спечелят пари.

Екберг пренебрегна коментара на Валандер. Сякаш беше под достойнството му.

— Щели да се изтеглят от зоната на сраженията навреме, но загубили двама от взводните си командири в битките. Самолетът, който е трябвало да ги прибере, се приземил на погрешното летище в пустошта. Преследвал ги лош късмет. Петнайсетина души били пленени. По-голямата група се измъкнала. Повечето продължили към Южна Родезия. В едно голямо имение до Йоханесбург днес се издига паметник на екзекутираните в Ангола. Наемни войници от цял свят се стекли там при откриването на паметната плоча.

— Имало ли е шведи сред екзекутираните?

— Били са най-вече англичани и немци. На роднините били предоставени четирийсет и осем часа да приберат телата. Почти никой не го направил.

Валандер се замисли за възпоменателния монумент до Йоханесбург.

— С други думи, съществува голямо единство между наемните войници от различните краища на света?

— Всеки отговаря за себе си. Но единството съществува. Трябва да съществува.

— Навярно мнозина стават наемници именно поради тази причина? Че търсят единство?

— Парите идват на първо място. После приключението. Сетне единството. В този ред.

— Тоест истината е, че наемниците убиват за пари?

Екберг кимна.

— Естествено, че е така. Наемните войници не са някакви чудовища, а човешки същества.

Неприязънта на Валандер се засилваше. Съзнаваше, че Екберг застава зад всяка своя дума. Отдавна не бе срещал човек с такива твърди убеждения. Нищо чудовищно няма у тези войници, които убиват когото и да е срещу точната сума пари. Напротив, това бе определение за тяхната човечност. Поне според Юан Екберг.

Валандер извади копие на снимката и я сложи на стъклената масичка пред себе си. После я бутна към Екберг.

— Имате афиши от филми по стените. Ето ви тук една истинска снимка. Направена в онова, което навремето се е наричало Белгийско Конго. Преди повече от трийсет години. Още не сте бил роден. Представлява трима наемни войници, единият от които е швед.

Екберг се наведе и взе снимката. Валандер чакаше.

— Познавате ли някого от тримата? — попита после.

Назова две от имената. Тери О’Баниън и Симон Маршан.

Екберг поклати глава.

— Не е нужно това да се истинските им имена. А имената им като наемници.

— В такъв случай това са имената, които са ми известни. Мъжът, застанал в средата, е швед — продължи Валандер.

Екберг се изправи и изчезна в една съседна стая. Върна се с лупа в ръка. Отново започна да изучава снимката.

— Името му е Харалд Бергрен — уточни Валандер. — И заради него дойдох тук.

Екберг не каза нищо. Продължи да гледа снимката.

— Харалд Бергрен — повтори Валандер. — Водил си е дневник по време на войната. Познавате ли го? Знаете ли кой е?

Екберг остави снимката и лупата.

— Разбира се, че знам кой е Харалд Бергрен — отговори.

Валандер подскочи на стола. Не знаеше какъв отговор е очаквал, но определено не и този.

— Къде е той сега?

— Мъртъв е. Умря преди седем години.

Това бе възможност, която Валандер вече бе разглеждал. Въпреки това изпита разочарование, задето се бе случило преди толкова време.

— Какво е станало?

— Самоуби се. Нещо, което не е рядкост сред хората с голям кураж. Които са имали опит при боеве в тежки условия.

— Защо се е самоубил?

Екберг сви рамене.

— Смятам, че му беше дошло до гуша.

— До гуша от какво?

— От какво му е дошло до гуша на човек, когато отнеме живота си? От самия живот. Скуката. Умората, която те обзема, когато видиш лицето си в огледалото всяка сутрин.

— Какво се случи?

— Живееше в Солентуна, северно от Стокхолм. Една неделна сутрин пъхнал пистолета в джоба си и се качил на автобуса до последната спирка. Там отишъл в гората и се застрелял.

— Откъде знаете всичко това?

— Знам го. И това означава, че той едва ли има нещо общо с убийствата в Сконе. Освен ако не е възкръснал. Или е заложил мина, която чак сега се е взривила?

Валандер бе оставил дневника в Сконе. Може би беше грешка.

— Харалд Бергрен си е водил дневник в Конго. Открихме го в сейфа на единия от мъжете, които бяха убити. Търговец на коли, на име Холгер Ериксон. Това име говори ли ви нещо?

Екберг поклати глава.

— Сигурен ли сте?

— Паметта ми е без грешка.

— Можете ли да си обясните някак как дневникът се е озовал там?

— Не.

— Можете ли да предположите дали по някакъв начин тези двама мъже не са се познавали преди повече от седем години?

— Срещал съм се с Харалд Бергрен само веднъж. Беше в годината, преди да умре. Тогава живеех в Стокхолм. Една вечер дойде при мен. Беше превъзбуден. Разказа ми, че докато чака нова война, пътува из страната и работи един месец тук, друг там. Нали си имаше професия.

Валандер осъзна, че не е проучил тази възможност. Въпреки че го пишеше в дневника, на една от първите страници.

— Имате предвид, че е бил автомонтьор?

За пръв път Екберг се изненада.

— Откъде знаете?

— Пишеше го в дневника.

— Помислих си, че един автотърговец може понякога да се е нуждаел от още един монтьор. Може би Харалд е минавал през Сконе и е влязъл във връзка с този Ериксон.

Валандер кимна. Естествено, това бе една възможност.

— Беше ли е Бергрен хомосексуалист? — попита Валандер.

Екберг се усмихна.

— И то какъв! — отвърна.

— Това обичайно ли е сред наемниците?

— Не е задължително, но не е и необичайно. Предполагам, че се среща и сред полицаите?

Валандер не отговори.

— А сред консултантите по разрешаване на конфликти? — попита вместо това.

Екберг се бе изправил и стоеше до джубокса. Усмихна се на Валандер.

— Да, среща се — отговори.

— Публикувате обяви в „Терминатор“ — продължи Валандер. — Предлагате си услугите. Но не пише какви са въпросните услуги.

— Посреднича при осъществяването на контакти.

— Какви контакти?

— С различни работодатели, които биха представлявали интерес за някого.

— Военни мисии?

— Понякога. Телохранители, охрана при транспорт. Разнообразието е голямо. Ако искам, мога да захранвам шведските вестници с изумителни истории.

— Обаче не го правите?

— Ползвам се с доверието на клиентите си.

— Аз не съм от журналистическите среди.

Екберг отново бе седнал на стола.

— Тер-Бланш — каза Екберг. — Лидерът на Нацистката партия сред бурите. Има двама телохранители шведи. Само като пример. Но ако го кажете официално, аз, естествено, ще отрека.

— Нищо няма да кажа — обеща Валандер.

Нямаше повече въпроси. Все още бе рано да се каже дали информацията, която Екберг му даде, ще им свърши някаква работа.

— Мога ли да задържа снимката? — попита Екберг. — Имам малка колекция.

— Задръжте я — предложи Валандер и стана на крака. — Оригиналът е при нас.

— У кого е негативът?

— И аз се питам същото.

Валандер вече бе прекрачил прага, когато се сети, че има още един въпрос.

— Защо всъщност правите всичко това?

— Така получавам пощенски картички от цял свят — отговори той. — Няма друго.

Валандер разбра, че друг отговор няма да получи.

— Не ми се вярва — каза. — Но може да се случи да ви позвъня. Ако имам още въпроси.

Екберг кимна. После затвори вратата.

Когато Валандер излезе на улицата, дъждът се бе примесил със сняг. Часът беше единайсет. Нямаше какво повече да прави в Йевле. Качи се в колата. Харалд Бергрен не беше убил Холгер Ериксон, нито пък Йоста Рюнфелд. Това, което можеше да се окаже следа, се бе разпаднало в небитието.

Ще трябва пак да започнем отначало, помисли си Валандер. Ще трябва да се върнем до изходната точка. Зачеркваме Харалд Бергрен. Забравяме за мумифицираните глави и дневниците. Какво остава тогава? Сигурно има начин да открием дали Харалд Бергрен е бил сред бившите служители на Холгер Ериксон. И дали Ериксон е бил хомосексуалист.

Най-горният пласт от разследването не беше дал никакъв резултат.

„Трябва да дълбаем по-дълбоко.“

Валандер запали двигателя. Подкара право към „Арланда“. Когато пристигна, с известно затруднение успя да открие мястото, където трябваше да върне колата под наем. В два часа седеше на една пейка в залата за заминаващи и чакаше самолета си. Разсеяно прелистваше един вечерен вестник, който някой бе оставил. Мокрият сняг бе спрял на север от Упсала.

Самолетът излетя от „Арланда“ навреме. Валандер седеше до пътеката. Заспа почти веднага щом се издигнаха. Събуди се, когато до слуха му достигна съобщение да се приготвят за приземяване на „Стуруп“. До него седеше една жена и кърпеше чорапи. Валандер я зяпна с изумление. После се сети, че трябва да обади в Елмхулт и да попита какво става с колата. Щеше да се наложи да вземе такси до Юстад.

Слезе от самолета и се запъти към изхода, когато изведнъж видя там Мартинсон. Разбра, че нещо се е случило.

Не още един, помисли си. Каквото и да е. Само не и това.

Мартинсон го беше забелязал.

— Какво е станало? — попита Валандер.

— Трябва да си държиш мобилния телефон включен — каза Мартинсон. — Човек не може да се свърже с теб.

Валандер чакаше, затаил дъх.

— Намерихме куфара на Йоста Рюнфелд — каза.

— Къде?

— Лежеше скрит на две на три край шосето за Хьоор.

— Кой го е намерил?

— Някакъв човек, който спрял да се изпикае. Видял куфара и го отворил. Там имало документи на името на Рюнфелд. Човекът бил чел за убийството. Веднага се обади. Нюберг сега е там.

Добре, помисли си Валандер. Това все пак е следа.

— Тогава да отиваме там — предложи той.

— Нямаш ли нужда първо да се отбиеш вкъщи?

— Не — отвърна Валандер. — Ако има нещо, от което нямам нужда, то е именно това.

Запътиха се към колата на Мартинсон.

Валандер изведнъж трябваше да се разбърза.

23

Куфарът стоеше там, където го бяха намерили.

Беше точно до края на платното и много шофьори бяха спрели от любопитство при вида на групата хора и двете полицейски коли.

Нюберг снемаше отпечатъци от мястото на находката. Един от помощниците му държеше патерицата, а той бе коленичил и чоплеше нещо от земята. Вдигна очи, когато Валандер отиде при него.

— Как беше в Норланд? — поинтересува се той.

— Е, не намерих куфар — отговори Валандер. — Много е красиво, макар и студено.

— С малко късмет ще можем да кажем точно колко дълго е бил тук куфарът — каза Нюберг. — Предполагам, че това може да се окаже важна информация.

Куфарът беше затворен. Валандер не можа да види етикет за адрес. Нито пък реклама на „Спесиалресор“.

— Говорихте ли с Ваня Андершон? — попита Валандер.

— Вече беше тук — отвърна Мартинсон. — Разпозна куфара. Освен това го отворихме. Най-отгоре беше изчезналият бинокъл за нощно виждане на Йоста Рюнфелд. Това е неговият куфар.

Валандер се опита да разсъди. Намираха се на Шосе 13, на юг от Енеборг. Точно преди това беше отбивката за Льодинге. В другата посока се стигаше южно от езерото Крагехолмсшьон, недалеч от „Маршвинсхолм“. Валандер осъзна, че се намират приблизително по средата между двете местопроизшествия. Или в крайчеца на един ъгъл, чийто връх беше Юстад.

Намираме се много близо до всичко, помисли си той. Точно в невидимия център.

Куфарът стоеше на източната страна на шосето. Ако е бил поставен от някой, който е дошъл с кола, то вероятно колата се е движела на север от Юстад. Но е възможно и да е идвала откъм „Маршвинсхолм“, да е завила на кръстопътя при Сьовестад и после да е поела на север. Валандер се опита да претегли алтернативите. Освен това Нюберг беше прав, че щеше да им е от голяма полза да научат колко дълго куфарът е стоял там, където го бяха открили.

— Кога ще можем да го отнесем? — попита той.

— Ще бъде в Юстад до един час — отвърна Нюберг. — Скоро привършвам тук.

Валандер кимна на Мартинсон. Тръгнаха към неговата кола. По пътя от летището Валандер му разказа за пътуването, което му бе дало яснота около едно важно обстоятелство. Но не доведе до напредък по другия въпрос. Защо Холгер Ериксон бе дарил пари на църквата в Йемтланд си оставаше загадка. Затова пък сега знаеха, че Харалд Бергрен е мъртъв. Валандер не се съмняваше, че Екберг е казал истината. Знаеше, че той е наясно за какво говори. Бергрен не би могъл да е пряко свързан със смъртта на Холгер Ериксон. Разбира се, щяха да проверят дали е работил при Ериксон. Но не можеха да разчитат, че това ще ги отведе напред. Някои парченца от пъзела нямаха друга стойност, освен да са налице, за да могат да бъдат поставени правилно най-важните. Отсега нататък Харалд Бергрен бе точно такова парченце.

Качиха се в колата и потеглиха обратно към Юстад.

— Може би Ериксон е давал временна работа на безработни наемни войници? — предположи Мартинсон. — Може би е дошъл някой след Харалд Бергрен? Който не си е водил дневник? Но комуто внезапно е хрумнало да изкопае смъртоносен капан за Ериксон? Поради една или друга причина.

— И това е възможност — колебливо каза Валандер. — Но как да обясним случилото се с Йоста Рюнфелд?

— Все още не разполагаме с разумно обяснение. Може би трябва да се съсредоточим върху Ериксон.

— Ериксон е умрял първи — поясни Валандер. — Но това не означава, че е първото звено във веригата от причини. Проблемът е, че не само нямаме мотив, но и не разполагаме със същинска отправна точка.

Мартинсон известно време мълча. Минаваха през Сьовестад.

— Защо куфарът му се е озовал точно край това шосе? — попита внезапно. — Когато Рюнфелд е бил на път в съвсем друга посока? Към Копенхаген? „Маршвинсхолм“ е в правилната посока за „Каструп“. Какво всъщност се е случило?

— Аз също бих искал да узная — отвърна Валандер.

— Успяхме да претърсим колата на Рюнфелд — добави Мартинсон. — Имал е място за паркиране от задната страна на кооперацията, в която е живял. Колата е „Опел“, модел от 1993-та. Всичко изглежда наред.

— Ключовете от колата?

— Бяха горе в апартамента.

Валандер се напомни, че все още не знаят дали Рюнфелд е поръчвал такси за сутринта, когато е трябвало да замине.

— Хансон каза, че е говорил с таксиметровата компания. Рюнфелд бил поръчал кола за пет часа сутринта. Щяла да го откара до Малмьо. Но във фирмата след това отбелязали поръчката като празен курс. Шофьорът чакал. После се обадили на Рюнфелд, защото сметнали, че се е успал. Никой не вдигнал телефона. Шофьорът си отишъл. Хансон каза, че човекът, с когото разговарял, бил много точен в описанието на случилото се.

— Изглежда като добре планирано нападение — каза Валандер.

— Това сочи за повече от един — отбеляза Мартинсон.

— Който също така е познавал плановете на Рюнфелд в подробности. Че е щял да замине рано сутрин. Кой би могъл да знае за това?

— Списъкът е ограничен. И всъщност вече го имаме. Мисля, че Ан-Брит Хьоглунд го състави. Анита Лагергрен от туристическата агенция е знаела, също и децата на Рюнфелд. Дъщерята е знаела само в кой ден е щял да заминава, не и че е било рано сутринта. Едва ли има някой друг.

— Ваня Андершон?

— Мислела си е, че знае, но не е така.

Валандер бавно поклати глава.

— Имало е и още някой, който е знаел — каза той. — В този списък липсва някой. Именно това е човекът, когото търсим.

— Започнахме да преглеждаме регистъра с клиентите му. Открихме различни данни, които сочат, че през годините се е занимавал с около четирийсет поръчки за следене. Или както там ги наричат. С други думи, не са толкова много. Четири годишно. Не можем да пренебрегнем възможността човекът, когото търсим, да се намира сред тях.

— Трябва да прегледаме регистъра внимателно — отвърна Валандер. — Ще е досадна работа. Но може и да се окаже, че си прав.

— Имам чувството, че целият този случай ще отнеме страшно много време.

Валандер си мислеше по същия начин. Напълно споделяше мнението на Мартинсон.

— Остава надеждата, че може и да грешиш — каза той. — Но едва ли е много вероятно.

Наближаваха Юстад. Часът беше пет и половина.

— Явно ще продават цветарницата — съобщи Мартинсон. — Децата са единодушни. Попитали са Андершон дали би искала да я поеме. Но се съмнявам, че има толкова пари.

— Кой ти каза?

— Бу Рюнфелд се обади. Попита дали той и сестра му могат да напуснат Юстад след погребението.

— Кога е то?

— В сряда.

— Нека си заминат — предложи Валандер. — Ще се свържем с тях отново, ако се наложи.

Завиха към паркинга пред участъка.

— Говорих с един автомонтьор от Елмхулт — отбеляза Мартинсон. — Колата ще е готова в средата на следващата седмица. Уви, ще се окаже много скъпо. Но ти сигурно вече знаеш? Обеща да се погрижи да докарат колата до Юстад.

Когато пристанаха, Хансон беше в стаята на Сведберг. Валандер накратко докладва за резултатите от пътуването си. Хансон беше сериозно настанал. Валандер му предложи да си отиде вкъщи.

— Лиса Холгершон също е болна — рече Сведберг. — Явно е хванала грип.

— Нима грипната епидемия вече дойде? — учуди се Валандер. — Може да си имаме големи проблеми.

— Просто съм настинал — увери Хансон. — Надявам се утре да съм се оправил.

— И двете деца на Ан-Брит Хьоглунд са болни — каза Мартинсон. — Мъжът й трябва да се прибере утре.

Валандер излезе от стаята. Помоли ги да му съобщят, като донесат куфара. Възнамеряваше да седне и да напише доклада за пътуването. Да събере квитанциите, които му бяха необходими, за да отчете командировъчните. Но на път към кабинета си размисли. Отново се върна.

— Можете ли да ми заемете кола? — попита той. — Ще се върна до половин час.

Няколко автомобилни ключа се протегнаха към него. Взе този на Мартинсон.

Караше в тъмното към „Вестра Валгатан“. Небето беше безоблачно. Нощта щеше да е студена. Температурите сигурно щяха да паднат под нулата. Паркира пред цветарницата. Закрачи по улицата към кооперацията, където бе живял Рюнфелд. Видя, че прозорците светят. Предположи, че децата му преглеждат апартамента. Полицията им го беше предала. Можеха да започнат да опаковат и изхвърлят. Последен оглед на живота на един мъртвец. Внезапно се замисли за баща си. За Йертруд и сестра си Кристина. Дори не се бе вяснал в Льодеруп да им помогне, докато преглеждаха вещите на баща му. Макар и да нямаше много и помощта му едва ли е била необходима, редно бе да се отбие там. Сам не знаеше дали е постъпил така от неохота или просто защото не е имал време.

Бе спрял пред входа на Рюнфелд. Улицата беше пуста. Имаше нужда да си представи развоя на събитията. Застана точно пред входа и се огледа. После пресече на отсрещната страна на улицата и направи същото. Рюнфелд се е намирал на улицата. Точното време все още е неизвестно. Може да е излязъл през входната врата вечерта или през нощта. Тогава не е носил куфара си със себе си. Нещо друго го е накарало да излезе от апартамента. Но, ако е излязъл през входната врата на сутринта, трябва да е носил куфара със себе си. Улицата е пуста. Поставил куфара до себе си на тротоара. От коя посока идва таксито? Дали е чакал пред входа, или е трябвало да пресече улицата? Нещо се случва. Рюнфелд и куфарът му изчезват. Куфарът впоследствие е намерен край шосето за Хьоор. Самият Рюнфелд виси мъртъв на едно дърво близо до замъка „Маршвинсхолм“.

Валандер разгледа входовете и от двете страни на сградата. Никой не беше достатъчно голям, та да може да се скрие човек. Погледна уличните лампи. Тези, които осветяваха входа на Рюнфелд, работеха. Лека кола, помисли си. Кола, която е стояла тук, точно до входа. Рюнфелд се появява на улицата. Някой излиза от колата. Ако Рюнфелд е бил уплашен, би трябвало да е извикал. Тогава някой наблюдателен съсед е щял да го чуе. Ако човекът е непознат, Рюнфелд може само да се е учудил. Мъжът е пристъпил към Рюнфелд. Дали го е ударил и повалил на земята? Или го е заплашил? Валандер си спомни реакцията на Ваня Андершон в гората. Рюнфелд е отслабнал драстично за краткото време, докато бе изчезнал. Валандер беше убеден, че това се дължи на пленничество. Гладуване. С принуда, в безсъзнание или под заплаха, Рюнфелд е бил вкаран в колата. Отвлечен. Куфарът е намерен край шосето за Хьоор. Точно до пътното платно.

Първото впечатление на Валандер, щом пристигна на мястото, където е стоял куфарът, бе, че е сложен там, за да бъде намерен.

Отново елементът на показност.

Валандер се върна към входа. Започна отначало. Рюнфелд излиза на улицата. Ще започне пътешествие, което очаква с нетърпение. Ще ходи в Африка, за да разглежда орхидеи.

Мислите му бяха прекъснати от преминаващ автомобил.

Валандер започна да снове напред-назад пред входа. Замисли се и над теорията, че преди десет години Рюнфелд е убил съпругата си. Подготвил дупка в леда и я е оставил да пропадне. Бил е брутален човек. Пребивал е жената — майка на децата му. Докато повърхността е мил цветар със страст към орхидеите. И сега ще заминава за Найроби. Всички, които са разговаряли с него в дните, преди да замине, единодушно потвърждаваха огромното му вълнение. Един мил човек, който в същото време е бил чудовище.

Валандер продължи разходката си до цветарницата. Мислеше за взлома. За петната от кръв по пода. Два или три дни след като Рюнфелд е бил видян за последно, някой прониква с взлом. Нищо не е откраднато. Нито едно цвете. По пода има кръв.

Валандер отчаяно поклати глава. Има нещо, което му убягва. Всеки пласт криеше под себе си нов. Йоста Рюнфелд. Любител на орхидеите и насилник. Холгер Ериксон. Човек, който обича да наблюдава птиците, поет и търговец на коли. Около когото витае мълвата за брутални изстъпления към другите.

Жестокостта им е общият знаменател, каза си Валандер. По-точно казано, прикритата жестокост. В случая на Рюнфелд е по-видна, отколкото при Холгер Ериксон. Слуховете обаче бяха налице.

Закрачи обратно към входа. Рюнфелд излиза на улицата. Оставя куфара. При положение, че се е случило на сутринта. Какво прави след това? Чака таксито. Ала когато то пристига, той вече е изчезнал.

Валандер се спря насред крачката. Рюнфелд чака такси. Възможно ли е да е дошло друго такси? Фалшив таксиметров автомобил? Рюнфелд знае само, че е поръчал кола, не и коя точно ще дойде. Нито пък кой ще е шофьорът. Влиза в колата. Шофьорът му помага с куфара. Сетне потеглят към Малмьо, но не стигат по-далеч от „Маршвинсхолм“.

Възможно ли бе да е станало така? Възможно ли бе Рюнфелд да е бил държан в плен близо до горичката, където го откриха? Ала куфарът е намерен край шосето за Хьоор. В съвсем друга посока. Посоката към Холгер Ериксон.

Валандер забеляза, че не можеше да стигне по-нататък. Дори и на него му бе трудно да повярва, че се е появило друго такси. От друга страна, вече не знаеше на какво да вярва. Единственото сигурно нещо бе, че каквото и да се е случило пред входа на Рюнфелд, то е било добре планирано. От някой, който е знаел, че Рюнфелд заминава за Найроби.

Валандер се върна в участъка. Видя, че колата на Нюберг е лошо паркирана при входа. Значи куфарът бе дошъл.

На масата в съвещателната зала имаше постлан найлон, върху който бяха сложили куфара. Все още не го бяха отворили. Нюберг пиеше кафе заедно със Сведберг и Хансон. Валандер се досети, че са го изчакали да се върне. Мартинсон говореше по телефона. Вероятно с някое от децата си. Подаде му ключовете от колата.

— Колко дълго е стоял там куфарът? — попита Валандер.

Отговорът на Нюберг го изненада. Не беше каквото очакваше.

— Най-много два дни — отвърна Нюберг. — Във всеки случай не повече от три.

— С други думи, през повечето време е бил съхраняван на друго място — уточни Хансон.

— Тук изниква и друг въпрос — намеси се Валандер. — Защо извършителят се е отървал от него едва сега?

Отговор нямаше. Нюберг си сложи чифт найлонови ръкавици и отвори капака. Понечи да извади дрехите, поставени най-отгоре, когато Валандер го помоли да почака. Надвеси се над масата. Не знаеше какво бе привлякло вниманието му.

— Имаме ли снимка на това? — попита той.

— Не и на отворения куфар — отвърна Нюберг.

— Погрижи се — нареди Валандер. Беше убеден, че има нещо в начина, по който е подреден куфарът, което го накара да реагира. Само дето в момента не можеше да каже точно какво.

Нюберг излезе от стаята и се върна с фотоапарат. Понеже кракът го болеше, инструктира Сведберг да се качи на един стол и да направи снимките.

После извадиха съдържанието на куфара. Рюнфелд е смятал да пътува из Африка с малко багаж. В куфара нямаше нищо необичайно. В страничните джобове откриха пътните му документи. Имаше и значителна сума в долари. На дъното откриха няколко бележника, книги за орхидеи и фотоапарат. Стояха безмълвно и разглеждаха различните предмети. Валандер трескаво търсеше онова, което бе привлякло вниманието му, когато отвориха капака на куфара. Нюберг бе извадил несесера. Изучаваше надписа на шишенце с хапчета.

— Профилактика против малария — каза той. — Йоста Рюнфелд е знаел какво му трябва в Африка.

Валандер се вгледа в празния куфар. Откри, че нещо се е вклинило в подплатата на капака. Нюберг го изчовърка. Беше синя пластмасова щипка с табелка за име.

— Може би Йоста Рюнфелд е посещавал конгреси — подхвърли Нюберг.

— В Найроби е щял да ходи на фотосафари — обясни Валандер. — Разбира се, може да е останала тук от предишно пътуване. — Взе една хартиена салфетка от масата и хвана иглата от задната страна на щипката. Задържа я близо до очите си. Усети миризмата на парфюм. Това го накара да се замисли. Поднесе го към Сведберг, който стоеше до него.

— Усещаш ли как мирише?

— Афтършейв?

Валандер поклати глава.

— Не — отрече. — Това е парфюм.

Помирисаха един след друг. Хансон, който беше настинал, се въздържа. Съгласиха се, че ухае на парфюм. Дамски парфюм. Валандер още повече се озадачи. Щипката също му се стори позната.

— Някой да е виждал такава щипка преди? — попита.

Мартинсон знаеше отговора.

— Областната управа на Малмьо не използва ли такива? Всички, които работят в болницата, носят подобни щипки.

Валандер беше съгласен с него.

— Нещо не се връзва — отбеляза. — Пластмасова щипка, която мирише на парфюм, лежи в куфара, който Рюнфелд е стегнал за Африка.

В същия миг се сети какво го бе накарало да се замисли в мига, в който вдигнаха капака на куфара.

— Искам Ан-Брит Хьоглунд да дойде тук — рече. — Не ме интересува дали децата й са болни, или не. Може би чудесната й съседка ще може да помогне за половин час? Полицията ще поеме разноските.

Мартинсон набра номера. Разговорът бе много кратък.

— Идва — каза той.

— Защо искаш да дойде тук? — попита Хансон.

— Искам само да направи нещо с куфара — обясни Валандер. — Само това.

— Да върнем ли обратно съдържанието? — попита Нюберг.

— Точно това няма да направим — отвърна Валандер. — Заради това искам тя да дойде тук. За да подреди багажа.

Те го изгледаха въпросително. Но никой не каза нищо. Хансон се изсекна. Нюберг седна на един стол и изтегна болния си крак. Мартинсон изчезна в стаята си — вероятно за да позвъни вкъщи. Валандер излезе от заседателната зала и застана да разгледа една карта на полицейския окръг в Юстад. Проследи пътищата между „Маршвинсхолм“, Льодинге и Юстад. Някъде винаги съществува център, помисли си. Пресечна точка между различни събития, която има своето съответствие и в реалността. Това, че престъпникът се връща на местопрестъплението, много рядко е вярно. От друга страна, убийците често минават през определено място повече от веднъж.

Ан-Брит Хьоглунд забързано се зададе по коридора. Както обикновено Валандер изпита угризения, задето я накара да дойде. Сега разбираше по-добре проблемите й с това, че често остава сама с двете си деца. Този път обаче смяташе, че има много основателна причина да я повика.

— Случило ли се е нещо? — попита тя.

— Знаеш, че намерихме куфара на Рюнфелд.

— Чух за това.

Влязоха в заседателната зала.

— Това, което лежи на масата, беше в куфара — каза Валандер. — Искам да си сложиш чифт ръкавици и после да наредиш всичко вътре.

— По някакъв специален начин ли?

— По начина, който е естествен за теб. Споменавала си ми, че винаги ти подреждаш багажа на мъжа си. Че си имаш рутина.

Тя направи както й каза. Валандер й беше благодарен, задето не зададе никакви въпроси. Наблюдаваха я. Докато подреждаше куфара, избираше предметите с привични и решителни движения. После отстъпи крачка назад.

— Да затворя ли капака?

— Не е необходимо.

Стояха събрани около масата и наблюдаваха резултата. Точно както бе подозирал Валандер.

— Откъде знаеше как Рюнфелд е опаковал куфара си? — зачуди се Мартинсон.

— Нека отложим коментарите — прекъсна го Валандер. — Видях, че в трапезарията седи един пътен полицай. Доведете го.

Полицаят влезе в стаята. Казваше се Лаурин. Междувременно отново изпразниха куфара. Лаурин изглеждаше уморен. Валандер бе чул да се говори за голяма нощна хайка за проверка на пияни шофьори по пътищата. Валандер го помоли да си сложи чифт найлонови ръкавици и да подреди вещите от масата в куфара. Лаурин също не зададе никакви въпроси. Валандер забеляза, че не действа небрежно, а внимателно реди дрехите. Когато приключи, Валандер му благодари. Той излезе от стаята.

— Съвсем различно е — каза Сведберг.

— Целта ми не е да докажа нещо — оправда се Валандер. — Не смятам, че изобщо е възможно. Но когато Нюберг отвори капака на куфара, имах усещането, че нещо не се връзва. Винаги съм си мислил, че мъжете и жените редят багаж по различен начин. Сякаш този куфар бе опакован от женска ръка.

— Ваня Андершон? — подхвърли Хансон.

— Не — отвърна Валандер. — Не тя. Йоста Рюнфелд сам е опаковал багажа си. Можем да бъдем съвсем сигурни.

Ан-Брит Хьоглунд първа схвана накъде бие.

— Смяташ, че по-късно куфарът е бил пренареден? От жена?

— Не смятам нищо определено. Но се опитвам да разсъждавам на глас. Куфарът е стоял край пътя едва няколко дни. Рюнфелд беше изчезнал много по-рано. Къде е бил куфарът междувременно? А и това може да обясни една странна липса в съдържанието му.

Никой, освен Валандер не се беше сетил. Но сега всички тутакси разбраха какво има предвид.

— В куфара нямаше долно бельо — каза Валандер. — Струва ми се странно Йоста Рюнфелд да се приготви за пътуване в Африка, без да сложи в багажа си нито един чифт за смяна.

— Едва ли е го е направил — додаде Хансон.

— Което на свой ред означава, че някой е пренаредил куфара — поясни Мартинсон. — Предполагаме, че става дума за жена. И по време на пренареждането изчезва цялото долно бельо на Рюнфелд.

Валандер долови напрежението в стаята.

— Има още нещо — бавно произнесе. — По някаква причина гащите на Рюнфелд са изчезнали. Но същевременно едно чуждо тяло е попаднало в куфара.

Посочи синята пластмасова щипка. Ан-Брит Хьоглунд все още беше с ръкавиците.

— Помириши я — подкани я Валандер.

Тя направи каквото й каза.

— Дискретен дамски парфюм — беше реакцията й.

В стаята стана тихо. За пръв път цялото разследване затаи дъх.

Най-накрая Нюберг наруши мълчанието.

— Нима това доказва, че във всички тези гадости има замесена жена?

— Във всеки случай не можем да го изключим — отвърна Валандер. — Макар и да нямаме конкретни доказателства в подкрепа на това предположение. Като изключим куфара.

Настъпи дълго мълчание.

Часът бе седем и половина. Неделя, шестнайсети октомври.

* * *

Пристигна в подлеза малко след седем. Беше студено. През цялото време пристъпваше от крак на крак, за да се сгрее. Оставаше още доста време, докато мъжът се появи. Най-малко половин час, може би повече. Но тя винаги подраняваше. Потръпваше от ужас при спомена за случаите, когато беше закъснявала и се налагаше да я чакат. Когато влизаше в стаята, хората се вторачваха в нея.

Никога повече нямаше да закъснее, докато е жива! Организираше битието си според разписание, в което винаги имаше предвиден резерв от време.

Беше напълно спокойна. Мъжът, когото причакваше, не заслужава да живее. Не изпитва омраза към него. Да го мрази можеше жената, която бе наранявал. Тя само чакаше в мрака, за да свърши каквото бе необходимо.

Беше се поколебала единствено дали да не отложи нещата. Пещта беше празна, но работният й график за следващата седмица беше натоварен. Не искаше да рискува и той да умре в пещта. Накрая реши, че трябва да стане веднага. Дори за миг не се двоуми как да го извърши. Жената, която най-накрая разкри името му, й бе разказала за ваната, пълна с вода. Какво е усещането да те натискат под водата, докато почти престанеш да дишаш, сякаш нещо те разкъсва отвътре.

Беше си мислила за неделното училище. За адския огън, който очаква грешника. Страхът все още бе загнезден в нея. Никой не знаеше как се измерват греховете. Никой не знаеше кога се раздава правосъдието. Така и не се осмели да говори с майка си за своите страхове. Мислила беше и за последните мигове от живота на майка си. Алжирската полицайка Франсоаз Бертран й беше написала, че всичко е станало много бързо. Не е страдала. Едва ли е могла да осъзнае какво й се случва. Но какво ли би могла да знае полицайката? Дали не бе премълчала онази част от истината, която бе твърде непоносима?

Един влак премина над главата й. Преброи вагоните. После всичко отново утихна.

Не с огън, помисли си тя. А с вода. Грешникът във водата ще погине.

Погледна си часовника. Забеляза, че една от връзките на маратонките й се е разхлабила. Наведе се и я завърза. Здраво. Имаше силни пръсти. Мъжът, когото очакваше и когото бе наблюдавала през последните дни, беше нисък и дебел. Нямаше да й създаде никакви проблеми. Всичко щеше да свърши за миг.

Мъж с куче премина от другата страна на подлеза. Стъпките му отекнаха по тротоара. Напомни й за старите черно-бели филми. Направи най-лесното — престори се, че чака някого. Сигурна беше, че впоследствие мъжът с кучето няма да си я спомня. През целия си живот се учеше да бъде незабележима, да става невидима. Едва сега разбираше, че това е било приготовление за онова, което предстоеше.

Човекът с кучето вече не се виждаше. Колата й беше от другата страна на подлеза. Макар че се намираше в центъра на Лунд, движението беше слабо. Мъжът с кучето беше единственият минувач, като се изключи един колоездач. Усети, че е готова. Нищо не можеше да се обърка.

После видя мъжа. Вървеше откъм същата страна на тротоара, на която стоеше и тя. В далечината се чу кола. Тя се сви, сякаш я боли стомах. Мъжът спря до нея. Попита я дали е болна. Вместо да отговори, тя се свлече на колене. Той направи точно каквото бе очаквала. Застана плътно до нея и се наведе. Каза му, че внезапно й е прилошало. Дали би могъл да й помогне да стигне до колата си? Била съвсем наблизо. Той я прихвана под ръка. Тя отпусна тежестта на тялото си. Наложи му се да се напъне, за да я държи изправена. Както и очакваше. Не беше много силен. Завлече я до колата. Попита дали се нуждае от още нещо. Но тя отказа. Той й отвори вратата. Тя бързо мушна ръката си там, където беше оставила парцала. За да не изветрее етерът, го беше увила в найлоново пликче. Трябваха й само няколко секунди, за да го извади. Улицата бе все така пуста. Рязко се обърна и притисна парцала плътно към лицето му. Той опита да се бори, но тя беше по-силна. Започна да се свлича към земята, но тя го задържа с едната си ръка, докато отвори задната врата. Лесно го натика вътре. Седна на предната седалка. Премина кола, а веднага след нея още един колоездач. Наведе се към задната седалка и притисна парцала към лицето му. Скоро той изпадна в безсъзнание. Нямаше да се събуди, докато не стигнат езерото.

За да стигне до езерото, трябваше да мине по пътя през Сванехолм и Брода. Зави при малкия къмпинг, който стоеше изоставен до брега. Изгаси фаровете и излезе от колата. Ослуша се. Всичко беше много тихо. Караваните стояха празни. Изтегли изпадналия в безсъзнание мъж на земята. После извади чувала от багажника. Тежестите издрънчаха върху камънака. Отне й повече време от предвиденото, докато успее да го напъха и завърже в чувала.

Още не беше дошъл на себе си. Завлече чувала на малкия кей, издаден в морето. В мрака наоколо някаква птица размаха криле. Остави чувала на края на кея. Сега оставаше само да почака малко. Запали цигара. На светлината на огънчето се вгледа в дланта си. Тя дори не трепна.

След двайсетина минути мъжът в чувала започна да се съвзема. Взе да мърда.

Мислеше за банята. За разказа на жената. И за котетата, които давеха, когато беше дете. Водата ги отнасяше в чували, докато бяха все още живи, и отчаяно се бореха за глътка въздух, за да оцелеят.

Той започна да вика. Ето че задърпа чувала. Хвърли цигарата на кея.

Опита се да мисли, но главата й беше празна. После побутна чувала с крак във водата и си отиде.

24

Останаха в участъка толкова дълго, че неделята премина в понеделник. Валандер изпрати Хансон у дома, а по-късно направи същото и с Нюберг. Другите обаче останаха и отново започнаха да преглеждат следствените материали.

Куфарът ги принуди да се върнат назад. Седяха в заседателната зала, а той стоеше положен пред тях на масата чак докато приключиха. Тогава Мартинсон затвори капака и го отнесе в своята стая.

Преразгледаха всичко, което се беше случило до момента, като се съгласиха, че не бива да приемат, че свършеното дотук е било напразно. По пътя си назад имаха нужда да огледат всичко наново, да обърнат внимание на детайлите, с надеждата да открият нещо, което преди им бе убягнало.

Но не намериха нищо, което да показва, че най-сетне са осъществили пробив. Събитията си оставаха мъгляви, връзките помежду им неясни, мотивите неизвестни. Ретроспекцията ги върна обратно до изходната точка: двама мъже са убити по жесток, брутален начин, а извършителят, изглежда, е един и същ.

Беше дванайсет и четвърт, когато Валандер обяви края на заседанието. Решиха да се срещнат рано на следващата сутрин, за да планират по-нататъшната работа по разследването. Което означаваше преди всичко да преценят дали не трябва да променят нещо в метода си на работа, след като откриха куфара.

Ан-Брит Хьоглунд остана по време на срещата. На два пъти излиза от стаята за по няколко минути. Валандер предположи, че се обажда вкъщи, за да говори със съседката, която й гледа децата. Преди да си тръгнат, Валандер я помоли да остане още няколко минути. Веднага съжали. Не беше редно да я задържа повече. Но тя отново седна на стола си и изчака, докато другите се разотидоха.

— Искам да направиш нещо за мен — помоли я той. — Искам да преразгледаш всичко случило се до този момент от гледната точка на жена. Настоявам да прегледаш следствените материали и да си представиш, че търсим жена, а не мъж. Започни работата си от две отправни точки. В единия случай ще приемеш, че е действала сама. В другия — че е намесена поне най-малкото като съучастник.

— Смяташ, че са били поне двама?

— Да. Единият от които е жена. Естествено, може да са замесени и повече лица.

Тя кимна.

— Започни колкото се може по-скоро — продължи Валандер. — За предпочитане още утре. Искам да свършиш първо това. Ако имаш друга важна работа, която не търпят отлагане, прехвърли я на някой друг.

— Мисля, че Хамрен от Стокхолм ще е тук утре — каза тя. — Ще дойдат и един-двама полицаи от Малмьо. Мога да прехвърля част от работата на някой от тях.

Валандер нямаше какво повече да каже. Но въпреки това продължиха да седят.

— Наистина ли смяташ, че е жена? — попита тя.

— Не знам — отвърна Валандер. — Опасно е да придаваме на улики като куфар и аромат на парфюм по-голямо значение, отколкото имат. Но не мога и да пренебрегна това, че цялото разследване все ми се изплъзва. Имаше нещо странно, още от самото начало. Още докато стояхме там при рова, където Ериксон висеше на бамбуковите пръти, ти каза нещо, над което често се замислям.

— Че всичко изглеждаше така обмислено?

— Езикът на убиеца. Това, което видяхме, миришеше на война. Холгер Ериксон екзекутиран в капан за диви животни.

— Може би е война — отбеляза замислено тя.

Валандер я изгледа внимателно.

— Какво имаш предвид?

— Не знам. Може би трябва да тълкуваме това, което виждаме буквално. Ямите с колове служат за залавянето на зверове. Използват ги и при война.

Валандер тутакси осъзна, че думите й могат да се окажат важни.

— Продължавай — подкани я.

Тя прехапа устни.

— Не мога — отвърна. — Жената, която гледа децата ми, трябва да се прибира. Не мога да я задържам повече. Последния път, когато се обадих, беше ядосана. Това, че й плащам допълнително, не помага кой знае колко.

Валандер не искаше да прекъсват разговора, който бяха започнали. За миг изпита неприязън към децата й. Или може би от съпруга, който никога не си беше вкъщи. Веднага се разкая.

— Ела с мен вкъщи — предложи тя. — Можем да продължим разговора там.

Той забеляза, че е пребледняла и преуморена. Рече си, че не е хубаво да я натоварва толкова. Въпреки това прие поканата. Пътуваха през опустелия нощен град с нейната кола. Бавачката чакаше на прага. Ан-Брит живееше в нова къща, в най-западната част на града. Валандер поздрави, извини се и пое отговорността, задето тя се прибира толкова късно. След това седнаха във всекидневната й. Беше идвал у тях няколко пъти преди. Личеше си, че сред обитателите на къщата има пътешественик. Имаше сувенири от цял свят, но не си личеше присъствието на полицая. Жилището излъчваше уют, който напълно липсваше в неговия апартамент на „Мариягатан“. Тя му предложи нещо за пиене, но той отказа.

— Капан за хищници и война — поде Валандер. — Дотам бяхме стигнали.

— Мъже, които са ловци и мъже войници. Освен това откриваме мумифицирана глава и дневник, воден от наемен войник. Виждаме каквото има за гледане и го тълкуваме.

— Как го тълкуваме?

— Тълкуваме го правилно. Ако убиецът има език, значи можем точно и ясно да разчетем посланието, което ни е оставил.

Валандер внезапно си припомни нещо, което Линда беше казала, докато се опитваше да му обясни какво всъщност включва работата на актьора. За четенето между редовете и търсенето на подтекст.

Сподели гласно мислите си. За думите на Линда. Ан-Брит Хьоглунд кимна.

— Може би не се изразявам добре — рече тя. — Но си мисля, че вече видяхме и разтълкувахме всичко, ала въпреки това резултатите са погрешни.

— Виждаме това, което убиецът иска да видим?

— Навярно ни е заблудил да гледаме в погрешна посока.

Валандер се замисли. Умът му се проясни. Умората беше изчезнала. Следваха диря, която можеше да се окаже важна. Следа, която и по-рано бе изниквала в съзнанието му, но която така и не успя да надуши.

— Тоест показността е маневра за отвличане на вниманието — каза той. — Това ли имаш предвид?

— Да.

— Продължавай!

— Истината може би е съвсем друга.

— Каква по-точно?

— Не знам. Ако смятаме, че разсъждаваме правилно и това е грешно, то погрешното накрая може да се окаже правилно.

— Разбирам — кимна Валандер. — Разбирам и съм съгласен с теб.

— Една жена никога не би набучила мъж на кол в яма — каза тя. — Не би завързала мъж за дърво, за да го удуши после с голите ръце.

Валандер дълго не продума. Тя изчезна на горния етаж и се върна след няколко минути. Направи му впечатление, че е с други обувки.

— През цялото време предполагахме, че всичко е било внимателно планирано — каза Валандер. — Въпросът е дали е било внимателно планирано в повече от едно отношение?

— Не мога да си представя, че жена би извършила всичко това — вметна тя. — Сега обаче си мисля, че може и да е вярно.

— Заключенията ти ще бъдат от голяма полза — каза Валандер. — Смятам, че трябва да го обсъдим и с Матс Екхолм.

— С кого? — попита тя.

— Криминалният психолог, който беше тук през лятото.

Тя отчаяно поклати глава.

— Явно съм много уморена — промълви тя. — Забравила съм му името.

Валандер се изправи. Часът беше един.

— Ще се видим утре — каза той. — Можеш ли да се обадиш за такси?

— Можеш да вземеш колата ми — предложи тя. — Утре сутрин ще имам нужда от дълга разходка, за да ми се избистри главата.

Тя му подаде ключовете.

— Мъжът ми скоро се прибира. Всичко ще е по-лесно.

— Едва сега разбирам колко ти е трудно — добави той. — Когато Линда беше малка, Мона винаги беше до нея. Мисля, че нито веднъж, докато беше дете, не ми се е налагало да не отида на работа.

Тя го изпрати навън. Нощта беше ясна. Температурата бе паднала под нулата.

— Макар че не съжалявам — каза тя неочаквано.

— За какво не съжаляваш?

— Че станах полицай.

— Ти си добър полицай — похвали я Валандер. — Много добър при това. В случай, че не го знаеш.

Видя, че думите му я поласкаха. Кимна, седна в колата й и потегли.

На следващия ден — понеделник, седемнайсети октомври — Валандер се събуди с леко главоболие. Лежеше в леглото и се питаше дали не се е простудил. Нямаше други симптоми. Направи си кафе и изнамери хапчета против главоболие. През кухненския прозорец видя, че навън духа вятър.

През нощта плътни облаци бяха покрили Сконе. Температурите се бяха повишили. Термометърът показваше четири градуса над нулата.

В седем и петнайсет беше в участъка. Взе си кафе и седна в кабинета си. На бюрото му лежеше съобщение от полицая в Гьотеборг, с когото работеха съвместно по износа на крадени коли от Швеция. Подържа бележката в ръка за момент. После я прибра в чекмеджето. Придърпа една тетрадка и започна да търси химикалка. В друго чекмедже намери бележката на Сведберг. За кой ли път забравяше да му я върне.

Изправи се ядосан и излезе в коридора. Вратата към стаята на Сведберг беше отворена. Влезе и остави листа на бюрото, върна се в своя кабинет, затвори вратата и през следващия половин час си записа всички въпроси, на които незабавно искаше да получи отговори. Реши, веднага щом следственият екип се събере тази сутрин, да постави на обсъждане това, което си бяха говорили през нощта с Ан-Брит Хьоглунд.

В осем без четвърт някой заблъска по вратата. Дошъл беше Хамрен от Дирекцията по криминални престъпления в Стокхолм. Поздравиха се. Валандер имаше добро мнение за него. През лятото заедно бяха свършили чудесна работа.

— Вече си тук? — учуди се той. — Мислех, че ще се появиш едва по-късно през деня.

— Вчера дойдох с колата — отвърна Хамрен. — Не можах да се стърпя.

— Как е в Стокхолм?

— Като тук. Само че по-голямо.

— Нямам представа къде са решили да те настанят — каза Валандер.

— При Хансон. Вече е уредено.

— Имаме среща след около половин час.

— А преди това имам доста материал за четене.

Хамрен излезе от стаята. Без да се замисли, Валандер посегна с ръка към телефона, за да се обади на баща си. Сепна се. Силната, мигновена скръб бликна сякаш от нищото.

Вече нямаше баща, на когото да се обади. Нито днес, нито утре. Никога.

Седеше вцепенен на стола си, уплашен колко много го боли.

Наведе се напред и набра номера. Йертруд отговори веднага. Стори му се уморена и избухна в сълзи, когато я попита как е. И в неговото гърло заседна буца.

— Живея ден за ден — каза тя, щом се успокои.

— Ще се опитам да намина при теб следобеда — рече Валандер. — Няма да стоя много. Но ще гледам да дойда.

— Постоянно си мисля разни неща — каза тя. — За теб и баща ти. Знам толкова малко за вас.

— Това важи и за мен. Можем да се опитаме заедно да попълним празнините.

Затвори с ясното съзнание, че едва ли днес ще да успее да отскочи до Льодеруп. Защо тогава й беше казал, че ще се опита? Сега тя щеше да седи и да го чака.

Цял живот разочаровам хората, помисли си отчаяно.

Ядно строши химикалката, която държеше в ръка. Запокити парченцата в кошчето. Едно падна отвън. Ритна го с крак. За миг го обзе желание да избяга. Запита се кога ли разговаря с Байба за последно. Тя също не се обади. Дали връзката им не бе на път да угасне от само себе си? Кога ще да му остане време да огледа някоя къща? Да си купи куче?

Имаше моменти, когато ненавиждаше професията си. Този бе един от тях.

Застана до прозореца. Виелица и есенни облаци. Прелетни птици, отправили се към топлите страни. Сети се за Пер Окесон, който най-накрая бе решил да се махне. Беше решил, че животът винаги може да бъде и нещо повече.

Веднъж, по време на циганското лято, когато се разхождаха край бреговете на Скаген, Байба каза, че сякаш всички западняци имат една обща мечта за гигантска яхта, която да побере на борда си целия континент и да отплава за Карибите. Разпадането на Източния блок й отворило очите. В осиромашалата Латвия, подобно на острови, имало изобилие от малки радости. Беше открила, че дори и в богатите държави, които сега можеше свободно да посещава, съществува огромна бедност. Море от незадоволеност и празнота. Ето защо хората мечтаят да избягат.

Валандер опита да мисли за себе си като за някоя объркана и изоставена мигрираща птица. Но идеята му се стори толкова идиотска и безсмислена, че веднага я отпъди.

Записа си на бележка, че трябва да се обади на Байба още същата вечер. После видя, че вече е осем и четвърт. Отиде в съвещателната зала. Освен новодошлия Хамрен там бяха и двама полицаи от Малмьо. Валандер не ги познаваше. Запозна се с тях. Единият се казваше Аугустсон, а другият Хартман. Лиса Холгершон влезе и всички седнаха. Приветства ги с „добре дошли“. Нямаше време за повече. Погледна към Валандер и му кимна.

Започна както си бе намислил малко по-рано — от разговора, който проведе с Ан-Брит Хьоглунд след експеримента с подреждането на куфара. Веднага забеляза колебливите реакции на останалите в залата. Точно както беше очаквал. Той също споделяше колебанието им.

— Това е просто още една възможност. Тъй като не знаем нищо, не можем и нищо да изключим.

Кимна към Ан-Брит.

— Помолих за обобщение на разследването от гледната точка на жена — каза той. — Такова нещо не сме правили досега. Не бива нищо да остане непроверено.

Последва разгорещено разискване. Валандер го бе предвидил. Хансон, който тази сутрин, изглежда, се чувстваше по-добре, взе нещата в свои ръце. Приблизително по средата на съвещанието влезе Нюберг. Тази сутрин се движеше без патерица.

Валандер срещна погледа му. Имаше усещането, че Нюберг иска да каже нещо. Погледна го въпросително. Ала той поклати глава.

Валандер слушаше дискусията, без да взима дейно участие. Забеляза, че Хансон се изразява ясно и се аргументира добре. Важното беше да открият несъответствията в разследването и още сега да ги обсъдят.

Към девет направиха кратка пауза. Сведберг показа на Валандер вестника със снимка на новосформираната Браническа гвардия в Льодинге. Няколко други селища в Сконе също щели да последват примера им. Лиса Холгершон бе гледала репортаж във вечерните новини.

— Скоро страната ще е залята от подобни групи — поясни тя. — Представете си ситуация, в която числеността на хората, които си играят на стражари и апаши, ни надвишава десет пъти.

— Много е вероятно това да е неизбежно — обади се Хамрен. — Престъпността винаги е била доходоносен бизнес. С тази разлика, че днес може да се види черно на бяло. Ако получавахме десет процента от всички пари, които потъват в сивата икономика, със сигурност щяхме да можем да назначим още три хиляди полицаи.

Цифрата се стори на Валандер абсурдна. Но Хамрен държеше на своето.

— Въпросът е само дали желаем такова общество — продължи той. — Домашният лекар е едно нещо. Но домашен полицай? Полицаи на всяка крачка? Общество, разделено на охранявани зони? Ключове и кодове, за да посетиш старите си родители?

— Не са ни необходими толкова много нови полицаи — възрази Валандер. — Необходими са ни полицаи, които са различни.

— Вероятно ни е необходимо и друго общество — каза Мартинсон. — С по-малко договори за „златни парашути“ и по-голяма солидарност.

Думите му неволно придобиха нюанса на предизборна реч. Но Валандер добре разбра какво има предвид Мартинсон. Знаеше, че той постоянно се тревожи за децата си. Да не се забъркат с наркотици. Да не им се случи нещо.

Валандер седна до Нюберг, който изобщо не бе ставал от масата.

— Май искаш да кажеш нещо.

— Само една дребна подробност — отвърна той. — Сещаш ли се, че намерих изкуствен нокът в гората при „Маршвинсхолм“?

Валандер си спомни.

— Онзи, за който смяташе, че е стоял там от дълго време?

— Нищо не смятах. Но не го изключвах. Сега съм почти сигурен, че не е стоял там много време.

Валандер кимна. С жест привика Ан-Брит Хьоглунд.

— Използваш ли изкуствени нокти?

— Не много често — отвърна тя. — Но, естествено, случвало се е.

— Здраво ли стоят?

— Отлепят се много лесно.

Валандер кимна.

— Помислих си, че трябва да го знаеш — изтъкна Нюберг.

Сведберг влезе в стаята.

— Благодаря за листа — каза той. — Но можеше да го изхвърлиш.

— Рюдберг обичаше да казва, че да изхвърлиш бележките на колега е непростим грях — рече Валандер.

— Той казваше много неща.

— Които често се оказваха верни.

Валандер знаеше, че Сведберг никога не се бе разбирал с по-възрастния си колега. Това, което го изненада, беше, че макар Рюдберг да бе покойник от няколко години, враждата още не е забравена.

Срещата продължи. Преразпределиха някои задачи, та Хамрен и полицаите от Малмьо да могат веднага да се включат в разследването. Когато стана единайсет без петнайсет, Валандер реши, че е време да приключат срещата. Иззвъня телефон. Мартинсон, който седеше най-близо, грабна слушалката. Валандер беше гладен. Може би по-късно щеше да му остане време да иде до Льодеруп и да навести Йертруд. В този миг забеляза, че Мартинсон е вдигнал ръка. Около масата настана тишина. Мартинсон слушаше съсредоточено. Погледна Валандер, който тозчас разбра, че се е случило нещо сериозно. Не отново, помисли си. Няма да можем да се справим.

Мартинсон остави слушалката.

— Открили са труп в езерото Крагехолмсшьон — осведоми го Мартинсон.

Първата мисъл на Валандер беше, че това съвсем не значи, че техният убиец е направил нов удар. Инцидентите с удавяне не са нещо необичайно.

— Къде? — попита Валандер.

— Има малък къмпинг от източната страна. Тялото лежало съвсем до кея.

Валандер разбра, че е твърде рано да си отдъхва с облекчение. Мартинсон продължи:

— Трупът се намира в чувал. Мъж е.

Всичко се повтаря, помисли си Валандер. Стомахът му отново се сви на възел.

— Кой се обади? — попита Сведберг.

— Гост на къмпинга. Обади се от мобилния си телефон. Беше много разстроен. Звучеше, сякаш повръща право в ухото ми.

— По това време никой не ходи на къмпинг — възрази Сведберг.

— Има каравани, които са там на разположение целогодишно — каза Хансон. — Знам къде е.

Валандер внезапно се почувства неспособен да се справи с положението. Прииска му се да зареже всичко. Навярно и Ан-Брит Хьоглунд се чувства по същия начин. Тя скочи на крака и това го извади от унеса му.

— Най-добре да тръгваме — предложи тя.

— Да — съгласи се Валандер. — Най-добре е незабавно да тръгнем.

Понеже Хансон знаеше къде трябва да отидат, Валандер седна в неговата кола. Другите ги следваха. Хансон шофираше бързо и небрежно. Валандер неволно удряше въображаеми спирачки с краката си. Телефонът в колата иззвъня. Беше Пер Окесон, който искаше да говори с Валандер.

— Какво чувам? — попита той. — Пак ли се е случило?

— Твърде рано е да се каже. Но има такава опасност.

— Какво те кара да мислиш така?

— Ако ставаше дума за тяло, което се носи по водата, можем да предположим, че става дума за нещастен случай или самоубийство. Но труп в чувал говори за убийство. Не може да е друго.

— Дявол да го вземе! — изруга Окесон.

— И аз това казвам.

— Дръж ме в течение. Къде си сега?

— На път за Крагехолмсшьон. Предполагам, че ще сме там след двайсетина минути.

Валандер затвори. Направи му впечатление, че пътуват в същата посока, в която бяха намерили куфара. Крагехолмсшьон се намираше в хипотетичния триъгълник, който бе очертал по-рано.

Хансон, изглежда, си мислеше за същото.

— Езерото се намира по средата между Льодинге и гората при „Маршвинсхолм“ — отбеляза той. — Разстоянията не са големи.

Валандер грабна телефона и набра номера на Мартинсон. Колата се намираше точно зад тях. Мартинсон вдигна.

— Какво още ти каза? Човекът, дето се обади? Как се казваше?

— Струва ми се, че не си каза името. Но беше от Сконе.

— Труп в чувал. Откъде е знаел, че в чувала има труп? Отворил ли го е?

— От него е стърчал крак в обувка.

Въпреки лошата връзка Валандер можа да долови умората в гласа на Мартинсон. Затвори телефона.

Стигнаха Сьовестад и завиха наляво. Валандер се замисли за клиентката на Йоста Рюнфелд. Всичко наоколо напомняше за случая. Ако съществуваше географски център, то това беше Сьовестад.

Езерото се мярна между дънерите на дърветата. Валандер опита да се подготви за това, което ги очакваше.

Когато отбиха към къмпинга, един мъж се приближи тичешком към тях. Валандер излезе от колата преди още Хансон да е спрял напълно.

— Там долу — каза мъжа. Гласът му беше несигурен и заекваше.

Валандер бавно се запъти по склона, който водеше към водата. Още отдалеч мярна нещо от едната страна на кея. Мартинсон се присъедини към него, но спря на брега. Останалите изчакваха от разстояние. Валандер внимателно пристъпи по кея. Той се олюля под краката му. Водата беше кафява и изглеждаше студена. Потръпна.

Чувалът отчасти се подаваше на повърхността на водата. Отвътре наистина стърчеше крак. Обувката беше кафява, с връзки. Кожата се белееше през една дупка на крачола.

Валандер погледна към сушата и помаха на Нюберг да дойде при него. Хансон говореше с мъжа, който им се беше обадил, Мартинсон чакаше малко по-нагоре, Ан-Брит Хьоглунд стоеше сама. Напомня ми на снимка, помисли си Валандер. Уловен миг от действителността, сякаш са замръзнали. Като че няма какво повече да се случи.

Видението изчезна, щом Нюберг стъпи на кея. Върна се към действителността. Валандер беше приклекнал, Нюберг стори същото.

— Чувал от зебло — отбеляза Нюберг. — Обикновено са здрави. Но този има дупка. Сигурно е бил стар.

На Валандер му се искаше Нюберг да е прав. Ала вече знаеше, че случаят не е такъв.

Чувалът не беше продупчен. Личеше си, че мъжът е направил дупката, докато се е опитал да се измъкне с ритане. Нишките на зеблото първо са били разтегнати, след което са се скъсали.

Мъжът е бил още жив, когато са го напъхали в чувала и са го хвърлили в езерото.

Валандер тежко си пое дъх. Призля му и усети световъртеж.

Нюберг го изгледа въпросително. Но не каза нищо. Чакаше.

Валандер продължаваше да вдишва тежко, отново и отново. После каза на глас това, което знаеше, че е истината.

— Пробил е дупка в чувала с ритници. Значи е бил още жив, когато са го хвърлили в езерото.

— Екзекуция? — подхвърли Нюберг. — Разчистване на сметки между престъпни групировки?

— Можем само да се надяваме да е така — отвърна Валандер. — Но не ми се вярва.

— Същият убиец?

Валандер кимна.

— Така изглежда.

Валандер с усилие стана на крака. Коленете му се огънаха. Тръгна обратно към брега. Нюберг остана на кея. Криминалистите тъкмо бяха пристигнали с колата си. Валандер отиде горе при Ан-Брит Хьоглунд. Сега тя стоеше заедно с Лиса Холгершон. Другите го последваха. Накрая всички се събраха. Мъжът, намерил чувала, седеше на един камък, заровил лице в дланите си.

— Възможно е да е същият извършител — започна Валандер. — Ако е така, значи този път е удавил човек, напъхан в чувал.

Вълна от отвращение заля групата.

— Трябва да спрем този луд — каза Лиса Холгершон. — Какво изобщо става в тази държава?

— Яма със заострени колове — поясни Валандер. — Мъж, завързан за дърво, и удушен. А сега човек, завързан в чувал, и удавен.

— Все още ли вярваш, че жена е способна да извърши такова нещо? — попита Хансон. Тонът му бе отявлено агресивен.

Валандер сам си задаваше този въпрос. Какво мислеше наистина? За няколко секунди всички събития преминаха пред очите му като на филм.

— Не — отвърна после. — Не вярвам. Защото не искам да го вярвам. Но въпреки това може да го е извършила и жена. Или поне да е замесена.

Погледна Хансон.

— Не задаваш правилно въпроса — продължи той. — Не става дума за това в какво вярвам аз.

Валандер се върна долу, на брега на езерото. Един самотен лебед се носеше към кея. Плъзгаше се безшумно по тъмната повърхност на водата.

Валандер дълго го наблюдава.

После дръпна ципа на якето си и се върна на кея при Нюберг, който вече бе започнал работа.

25

Сконе

17 октомври — 3 ноември 1994 година

Нюберг внимателно сряза чувала. Заедно с един лекар, който тъкмо беше пристигнал, Валандер се качи на кея, за да огледа лицето на мъртвеца.

Не го познаваше. Никога преди не го беше виждал. Разбира се, не беше и очаквал друго.

Валандер прецени, че мъжът е между четирийсет и петдесет години.

Трупът беше изваден от чувала и той го наблюдава по-малко и от минута. Чисто и просто не издържа повече. През цялото време главата му се въртеше.

Нюберг претърси джобовете на мъртвеца.

— Носи скъп костюм — отбеляза Нюберг. — Обувките му също не са евтини.

Не намериха нищо в джобовете. Някой се беше постарал да затрудни идентифицирането му. И все пак убиецът трябва да е предположил, че трупа бързо ще бъде намерен в Крагехолмсшьон. Излиза, че намерението му не е било да го скрие.

Вече изваден от чувала, трупът лежеше върху найлоново платнище. Нюберг с жест повика Валандер, който стоеше отстрани.

— Всичко е много точно изчислено — каза той. — Човек ще реши, че убиецът е наясно с принципите за разпределението на натоварването и съпротивлението на водата.

— Какво искаш да кажеш? — попита Валандер.

Нюберг посочи няколко дебели канта, обточващи вътрешната страна на чувала.

— Всичко е внимателно подготвено. Чувалът има вшити тежести, които подсигуряват две неща. Благодарение на образувалата се тънка въздушна възглавница от едната страна на чувала, на повърхността се е подавала само част от него. Тежестите, пришити от другата страна, са били точно толкова, че чувалът с мъртвеца да не потъне на дъното. Всичко е много прецизно изчислено и ме навежда на мисълта, че онзи, който е подготвил чувала, трябва да е знаел колко тежи мъртвецът. Или поне приблизително. Може би с допустима разлика от четири-пет килограма.

Валандер се опитваше да разсъждава, макар че от всяка мисъл за начина, по който е бил убит мъжът, му се гадеше.

— Значи тънката въздушна възглавница е гарантирала, че мъжът действително се е удавил?

— Не съм лекар — каза Нюберг. — Но този мъж вероятно е бил още жив, когато са хвърлили чувала във водата. Това означава, че е бил убит.

Лекарят, който бе коленичил и оглеждаше трупа, дочу разговора им. Изправи се и отиде при тях. Кеят се люлееше под тежестта им.

— Естествено, твърде рано е да правя каквито и да било категорични заключения — каза той. — Но можем да приемем, че се е удавил.

— Не се е удавил — възрази Валандер. — Бил е удавен.

— Полицията е тази, която определя дали е злополука или убийство — продължи лекарят. — Дали се е удавил, или е бил удавен. Аз мога да говоря само за това, което се е случило с тялото му.

— Никакви външни наранявания? Никакви удари? Или рани?

— Трябва да го съблечем, за да сме сигурни. Но по видимите части на тялото засега не открих нищо. Разбира се, при аутопсията могат да излязат други резултати.

Валандер кимна.

— Искам да бъда уведомен възможно най-бързо, ако откриете някакви следи от насилие.

Лекарят продължи работата си. Въпреки че го беше срещал неведнъж, Валандер не можа да си спомни как се казва.

Слезе от кея и събра колегите си на брега. Хансон тъкмо бе приключил разговора с мъжа, който беше намерил чувала във водата.

— Не откриваме никакви документи за самоличност — каза Валандер. — Не знаем кой е. Точно сега това е най-важното. Трябва да установим самоличността му. Преди това не можем да направим нищо. Ще трябва да прегледаме списъците с обявените за изчезнали.

— Има голяма вероятност още да не са го обявили за изчезвал — вметна Хансон. — Нилс Йорансон, мъжът, който го е намерил, твърди, че за последно е бил тук вчера следобед. Работи на смени в един цех в Сведала и обикновено идва тук, защото има проблеми със съня. Тъкмо е преминал към работа на смени. Та той е бил тук вчера. Винаги излиза на кея. И тогава не е имало никакъв чувал. Значи трябва да е бил изхвърлен във водата през нощта. Или вчера вечерта.

— Или днес рано сутринта — додаде Валандер. — Кога е дошъл тук?

Хансон потърси в записките си.

— В осем и четвърт. Смяната му е свършила в седем и тръгнал право насам. Спрял по пътя да закуси.

— Е, значи поне това ни е известно — отбеляза Валандер. — Не е изминало много време. Това може да ни даде предимство. И така, по-трудно ще ни е да установим самоличността му.

— Много е възможно чувалът да е хвърлен в езерото на друго място — каза Нюберг.

Валандер поклати глава.

— Не е стоял дълго във водата. А и тук няма почти никакви подводни течения.

Мартинсон неспокойно подритваше пясъка, сякаш му е студено.

— Трябва ли е наистина да е същият убиец? — попита той. — Смятам, че този случай е по-различен.

Валандер беше толкова убеден в правотата си, колкото бе възможно.

— Не. Същият извършител е. Най-мъдро ще е да приемем, че е така. И да хвърляме по един поглед през рамо, когато се налага.

Пусна ги да си вървят. Нямаше голяма полза от тях на брега на езерото.

Автомобилите потеглиха. Валандер погледна към водата. Лебедът беше изчезнал. Наблюдаваше хората, които работеха на кея. Линейката, полицейските коли, ограничителните ленти. Всичко това изведнъж му се стори толкова нереално. Общуваше с природата, като я обграждаше с найлонови ленти, опънати около някое местопрестъпление. Навсякъде, където отидеше, имаше мъртъвци. Ако иска, можеше да огледа езерото за лебеда. Но на преден план лежеше човек, когото току-що бяха извадили мъртъв от чувал.

Помисли си, че в същината си работата му не е нищо друго, освен зле платена непоносимост. Плащаше му се, за да я понася. През целия му житейски път найлоновите ленти се извиваха като змии.

Отиде при Нюберг, който разкърши гръб.

— Намерихме угарка от цигара — уточни той. — Това е всичко. Поне тук на кея. Но вече успяхме да направим повърхностен оглед на пясъка. За следи от влачене. Нямаше такива. Този, който е носил чувала, е бил силен. Освен ако е довел човека тук на кея и после го е напъхал в чувала.

Валандер поклати глава.

— Нека приемем, че чувалът е бил носен — каза той. — Заедно със съдържанието си.

— Как смяташ, има ли смисъл да претърсваме дъното?

Валандер се поколеба.

— Според мен не — отвърна. — Мъжът е бил в безсъзнание, когато е пристигнал тук. Трябва да е станало с кола. После чувалът е бил хвърлен във водата. Колата си е заминала.

— Тогава ще отложим претърсването — предложи Нюберг.

— Разкажи ми какво виждаш — каза Валандер.

Нюберг направи гримаса.

— Възможно е да е същият човек — каза после. — Насилието, жестокостта — приличат си. Макар че има разнообразни похвати.

— Може ли жена да го е извършила?

— Ще ти отговоря така, както и ти преди малко — отговори Нюберг. — Не ми се иска да го вярвам. Но мога да ти кажа, че ако е била жена, значи е в състояние да носи осемдесет килограма без проблем. Колко жени могат това?

— Не познавам такава — рече Валандер, — но може би има.

Нюберг се върна към работата си. Валандер тъкмо щеше да слезе от кея, когато забеляза самотния лебед точно отстрани. Прииска му се да имаше залче хляб. Лебедът си чистеше перата близо до брега. Валандер се приближи с една крачка. Лебедът изсъска и се обърна към водата.

Отиде горе до една от полицейските коли и помоли да го закарат в Юстад.

По обратния път към града се опита да помисли. Това, от което най-много се бе опасявал, се случи. Убиецът не беше приключил. Не знаеха нищо за него. Дали се намира в началото или в края на това, което смята да извърши. Дори не знаеха дали действията му бяха премислени, или просто беше луд.

Трябва да е мъж, помисли си Валандер. Всичко друго противоречи на здравия разум. Жените убиват много рядко. А още по-рядко извършваха такива сложни убийства. Жестоки, рафинирани актове на насилие.

Трябва да е мъж, може би дори няколко. Никога няма да можем да разрешим случая, ако не открием връзката между жертвите. А те вече са три. Това би трябвало да увеличи шансовете ни. Но нищо не е сигурно. Нищо няма да се разкрие от само себе си.

Наклони бузата си към стъклото на колата. Пейзажът навън бе в кафяво, което преливаше към сиво. Тревата обаче все още бе зелена. На полето работеше самотен трактор.

Валандер пак се замисли за ямата с колове, където намериха Холгер Ериксон. За дървото, където Йоста Рюнфелд е стоял завързан и където е бил удушен. И сега един човек, напъхан жив в чувал, и после захвърлен в езерото, за да се удави.

Отмъщение вероятно е единственият възможен мотив. Ала това надхвърля разумните граници. За какво отмъщава убиецът? Каква може да е причината? Нещо толкова ужасяващо, че не му стига просто да убива, ами жертвите трябва да осъзнават и какво им се случва.

Тук няма нищо случайно, каза си Валандер. Всичко е внимателно подбрано и премислено.

Последната мисъл го накара да спре за момент.

Убиецът избира. Някой бива избран. Избран от каква група и защо?

Когато пристигна в участъка, беше умислен и изпита потребност да остане малко насаме, преди да седне с колегите си. Остави телефонната слушалка отворена, бутна настрана телефонните съобщения, които лежаха на бюрото му, и вдигна краката си върху купчина папки от Дирекцията на полицията.

Най-тревожна бе мисълта, че убиецът е жена. Как една жена би могла да има пръст в събитията? Опита да си спомни случаите, когато си бе имал работа с жени, извършили престъпления. Не се случваше често. Припомни си всички такива случаи, с които се бе сблъскал през кариерата си на полицай. Един-единствен път, преди петнайсет години, самият той бе заловил жена, извършила убийство. Впоследствие Районния съд определи деянието като непредумишлено убийство. Ставаше дума за жена на средна възраст, убила брат си, който я беше преследвал и смущавал още от детството. Най-накрая тя не издържала и го застреляла със собствената му ловджийска пушка. Всъщност не е имала намерение да го застреля. Искала само да го уплаши, но била лош стрелец. Уцелила го право в гърдите и той умрял на място. В останалите случаи, за които Валандер си спомняше, жените прибягваха до насилие заради някакъв импулс или при самозащита. Обикновено ставаше въпрос за собствените им мъже или мъже, с които са имали връзка. В много от случаите имаше намесен и алкохол.

При целия му професионален опит сега за първи път се сблъскваше с жена, способна да планира и извърши убийство. Поне не и такава, която се придържа към грижливо предначертан план.

Изправи се и отиде до прозореца.

Какво толкова му пречи да зареже хипотезата, че има замесена жена?

Не успя да си отговори. Не знаеше дори дали вярва, че е става дума за сама жена или за съучастница.

Нямаше нищо, което да говори в подкрепа на едното или на другото.

Мартинсон почука на вратата и се вмъкна вътре.

— Списъкът е почти готов — каза той.

Валандер не разбираше за какво му говори. Беше се вглъбил в собствените си мисли.

— Какъв списък?

— Списъкът на лицата, обявени за издирване — изненадано отвърна Мартинсон.

Валандер кимна.

— Тогава да се съберем — предложи той и подкани Мартинсон да отидат в заседателната зала.

Щом затвориха вратата на залата, усети, че предишното безсилие е изчезнало. Противно на навика си, остана да стои прав до масата. Обикновено винаги сядаше. А сега сякаш нямаше време дори и за това.

— С какво разполагаме? — попита той.

— В Юстад няма подадени сигнали за изчезнали лица през последните седмици — каза Сведберг. — Тези, които издирваме от дълго време, изобщо не съответстват на човека, когото намерихме в Крагехолмешьон. Имаме две подрастващи момичета и едно момче, избягало от бежански лагер. Вероятно е напуснало страната и е на път обратно към Судан.

Валандер се сети за Пер Окесон.

— Е, значи поне това ни е известно — допълни. — А другите окръзи?

— Проверяваме двама души в Малмьо — каза Ан-Брит Хьоглунд. — Но и те не съответстват. В единия от случаи възрастта може и да е точната. Но изчезналият е мъж от Южна Италия. Удавникът никак не приличаше на италианец.

Прегледаха сигналите, постъпили от окръзите, най-близки до Юстад. Валандер съзнаваше, че ако се наложи, ще трябва да покрият цялата страна и дори цяла Скандинавия. Можеха само да се надяват, че мъжът е живял близо до Юстад.

— В Лунд е постъпил сигнал късно снощи — съобщи Хансон. — Обадила се жена, която обяснила, че съпругът й не се е върнал от вечерната си разходка. Възрастта му съответства. Бил научен работник в университета.

Валандер колебливо поклати глава.

— Съмнявам се — каза. — Но, естествено, ще трябва да го проверим.

— Чакам да ми пратят снимка — продължи Хансон. — Ще ни я пуснат по факса веднага щом я получат.

Валандер бе останал прав през цялото време. Сега седна. В същия миг в стаята влезе Пер Окесон. На Валандер му се прииска да не беше се появявал. Не е никак лесно да докладваш, когато работата е в застой. Колелата на разследването бяха заседнали в дълбока кал. Не помръдваха ни напред, ни назад.

А ето че сега имаха нова жертва.

У Валандер се породи неприятно чувство. Сякаш той лично бе отговорен за това, че не разполагат със следа, по която да тръгнат. Въпреки това знаеше, че работеха толкова здраво и целенасочено, колкото им беше по силите. Полицаите, събрани в залата, бяха способни и всеотдайни.

Валандер потисна раздразнението си от присъствието на Пер Окесон.

— Идваш тъкмо навреме — каза вместо това. — Точно смятах да обобщя положението, до което е стигнало разследването.

— То стигнало ли е изобщо до някакво положение? — попита Окесон.

Валандер знаеше, че не е искал да прозвучи като злобен или критичен коментар. Онези, които не познаваха Пер Окесон, можеха да реагират на безцеремонния му маниер. Ала Валандер бе работил с него толкова много години и знаеше, че думите му са израз на тревога и желание да помогне с каквото може.

Хамрен изгледа Окесон с неодобрение. Как ли се изразяват прокурорите, с които си има работа в Стокхолм?, запита се Валандер.

— Разследването винаги е стигало до някакво положение — отвърна Валандер. — В настоящия случай също е така. Но е много неясно. Доста от следите, с които разполагахме, вече не са актуални. Смятам, че сме достигнали момента, в който трябва да се върнем по обратния път до изходната точка. Все още не можем да кажем какво е значението на новото убийство. Твърде рано е, разбира се.

— Същият извършител ли е? — попита Пер Окесон.

— Така смятам — отвърна Валандер.

— Защо?

— Заради подхода. Бруталността. Жестокостта. Чувал, разбира се, доста се различава от подострените бамбукови пръти, но би могло да се каже, че е вариация по темата.

— Какво стана с идеята, че в дъното на всичко това може да има замесен наемен войник?

— Открихме, че Харалд Бергрен е мъртъв от седем години.

Пер Окесон нямаше повече въпроси.

Вратата предпазливо се открехна. Една секретарка подаде снимка, получена по факса.

— От Лунд е — каза момичето и затвори вратата.

Всички станаха като по команда и се скупчиха около Мартинсон, който стоеше със снимката в ръка.

Валандер си пое дъх. Нямаше никакво съмнение. Това бе мъжът, когото откриха в езерото.

— Добре — глухо каза Валандер. — Току-що отнехме голяма част от преднината на убиеца.

Отново насядаха.

— Кой е той? — попита Валандер.

Хансон беше подготвил книжата си.

— Йожен Блумберг, петдесет и една годишен. Асистент-изследовател към университета в Лунд. Изглежда, се занимава с научна работа, свързана с млякото.

— С млякото ли? — учуди се Валандер.

— Така пише. „Влиянието на млечните алергии върху заболяванията на стомашно-чревния тракт“.

— Кой е подал сигнал за изчезването му?

— Съпругата му. Кристина Блумберг. Адресът й е „Сириусгатан“ в Лунд.

Валандер знаеше, че сега трябва да оползотворят времето си възможно най-добре. Искаше му се още повече да съкратят невидимата преднина на убиеца.

— Потегляме натам — съобщи той и се изправи. — Уведомете колегите, че сме го идентифицирали. Погрижете се да издирят съпругата, така че да мога да разговарям с нея. В Лунд има инспектор на име Бирш. Кале Бирш. Познаваме се. Свържете се с него и му кажете, че пътувам натам.

— Позволено ли е да говориш с нея, преди да сме потвърдили самоличността?

— Някой друг ще трябва да го идентифицира. От университета например. Някой друг изследовател на млякото. А сега впрочем целият материал за Ериксон и Рюнфелд трябва да се прегледа наново. Йожен Блумберг. Има ли някаква връзка? Днес трябва да отхвърлим доста работа.

Валандер се обърна към Пер Окесон.

— Мисля, спокойно можем да кажем, че състоянието на разследването току-що се промени.

Пер Окесон кимна, но не каза нищо.

Валандер си взе якето и ключовете за една от полицейските коли. В два и четвърт напусна Юстад. Поколеба се дали да не сложи синята лампа на покрива, но се отказа. Едва ли щеше да пристигне по-бързо.

Стигна в Лунд към три и половина. Една полицейска кола го посрещна на изхода на града и го направлява до „Сириусгатан“. Улицата се намираше в район с еднофамилни къщи, източно от центъра на града. На отбивката към улицата пилотната кола удари спирачки. Там беше паркиран друг автомобил. Валандер видя Кале Бирш да излиза от нея. Бяха се запознали преди няколко години на една голяма конференция на полицаите от Южна Швеция, която се бе състояла в един крайморски курорт на западното крайбрежие. Целта беше да се подобри оперативното сътрудничество в региона. Валандер взе участие в конференцията с голяма неохота. Наложи се тогавашният началник на полицията, Бьорк, да му заповяда да отиде. На обяд случайно се озова седнал на една маса с Бирш от Лунд. Откриха, че ги свързва общият интерес към операта. През годините, от време на време, поддържаха контакт един с друг. От различни места Валандер бе чувал, че Бирш е много способен полицай, но понякога изпадал в тежки депресии. Сега вървеше срещу Валандер и изглеждаше в добро настроение. Здрависаха се.

— Тъкмо ме въведоха в цялата история — заяви Бирш. — Един колега на Блумберг е тръгнал, за да идентифицира тялото. Ще ни съобщят по телефона.

— А вдовицата?

— Все още не е информирана. Решихме да не прибързваме.

— Това може да попречи на разпита — каза Валандер. — Тя вероятно ще изпадне в шок.

— Не мисля, че можем да направим нещо по въпроса.

Бирш посочи една сладкарница от отсрещната страна на улицата.

— Можем да почакаме там — предложи той. — И без това съм гладен.

Валандер също не беше обядвал. Седнаха в сладкарницата, хапнаха сандвичи и пиха кафе. Валандер разказа на Бирш всичко, което се беше случило досега.

— Това напомня случая, който разнищвахте през лятото — поясни той, щом Валандер млъкна.

— Само по това, че извършителят е убил повече от един човек — каза Валандер. — Мотивите се различават.

— Каква всъщност е разликата между това да сваляш скалпове и да давиш живи хора?

— Не мога да го формулирам с думи — отвърна Валандер. — Обаче разликата е огромна.

Бирш не коментира повече.

— Със сигурност не си представяхме това, когато станахме полицаи — отбеляза вместо това.

— Вече почти не помня какво съм си представял — каза Валандер.

— Спомням си един стар комисар — продължи Бирш. — Отдавна не е сред живите. Карл-Оскар Фредрик Вилхелм Сюнесон. Той е почти легенда. Поне тук, в Лунд. Предвиждаше, че това ще стане. Спомням си, че често говореше с нас, младите инспектори, и ни предупреждаваше, че всичко ще става все по-тежко. Насилието щяло да се увеличи, да стане по-жестоко. Обясняваше ни защо. Говореше, че благоденствието на Швеция е като добре замаскирано тресавище. Разрухата ни е заложена. Дори отделяше време да прави икономически анализи и да обяснява връзката между различните видове престъпност. Другото, с което съм го запомнил, е, че беше от малкото хора, които никога не говорят лошо за другите. Можеше да бъде критичен към политици, можеше да разбива на пух и прах предложенията за реформи в полицията с аргументите си. Никога не се съмняваше обаче, че те са продиктувани от добри, но объркани намерения. Обичаше да казва, че добрите намерения, когато не са облечени с разум, водят до по-големи катастрофи от делата, основани на зъл умисъл или глупост. Тогава не разбирах много-много от това, но днес го разбирам.

Валандер се замисли за Рюдберг. Сякаш Бирш бе говорил за него.

— Това обаче не дава отговор на въпроса — обясни Валандер. — Какво всъщност сме си представяли, когато сме избрали професията полицай?

Валандер така и не разбра какво смяташе Бирш по въпроса. Телефонът иззвъня. Бирш изслуша, без да каже нищо.

— Идентифицирали са го — поясни, щом разговорът приключи. — Йожен Блумберг. Няма и грам съмнение по въпроса.

— Да влизаме тогава — предложи Валандер.

— Ако искаш, можеш да изчакаш, докато уведомим съпругата — каза Бирш. — Обикновено е доста мъчително.

— Ще дойда с теб — предложи Валандер. — По-добре това, отколкото да стоя тук и да бездействам. Пък и може да ми подскаже какви са били отношенията с мъжа й.

Жената, която ги посрещна, явно се владееше добре и сякаш тутакси разбра защо стоят на вратата. Валандер застана малко по-назад, докато Бирш съобщи смъртната вест. Тя приседна на крайчеца на един стол, сякаш само за да даде опора на краката си, и мълчаливо кимаше. Валандер предположи, че е на годините на мъжа си. Изглеждаше по-възрастна, сякаш се бе състарила преждевременно. Беше много слаба, кожата на скулите й бе силно изопната. Валандер крадешком я изучаваше с поглед. Не му се вярваше да се срине. Поне не и сега.

Бирш кимна към Валандер, който пристъпи напред. Бирш й бе разказал накратко, че са открили съпруга й мъртъв в Крагехолмсшьон. И нито дума за това какво се е случило. Това беше задача на Валандер.

— Крагехолмсшьон се намира под юрисдикцията на полицейски окръг Юстад — каза Бирш. — Затова е дошъл колега оттам. Казва се Курт Валандер.

Кристина Блумберг вдигна поглед. Напомняше му на някого. Но не можеше да се сети на кого.

— Лицето ви ми е познато — каза тя. — Сигурно съм ви виждала във вестниците.

— Възможно е — отвърна Валандер и седна на стола срещу нея. Междувременно Бирш бе останал на заден план, както Валандер преди малко.

Къщата беше много тиха. Обзаведена с вкус, обаче някак притихнала. Валандер се сети, че все още не знаеше дали семейството има деца.

Това бе и първият му въпрос.

— Не — отговори тя. — Нямахме деца.

— А от предишни бракове?

Валандер незабавно усети несигурността й. Тя се забави с отговора си за част от секундата, но на него не му убягна.

— Не — отвърна тя. — Не и доколкото ми е известно. Не и мои.

Валандер се спогледа с Бирш, който също бе доловил колебанието й, породено от въпрос, чийто отговор не би трябвало да я затрудни. Бавно продължи с въпросите.

— Кога за последен път видяхте съпруга си?

— Снощи излезе на разходка. Както обикновено.

— Знаете ли по кой път е вървял?

Тя поклати глава.

— Често го нямаше повече от час. Къде се е разхождал, не знам.

— Случи ли се нещо необичайно снощи?

— Не.

Валандер отново долови сянката на колебанието в отговора й. Внимателно продължи.

— И така, значи не се е върнал? Какво направихте тогава?

— Когато часът стана два през нощта, се обадих в полицията.

— Не предположихте ли, че може да отишъл на гости у някой приятел?

— Имаше много малко приятели. Обадих им се, преди да позвъня в полицията. Нямаше го там.

Тя го погледна. Все още овладяна. Валандер осъзна, че не може да чака повече.

— Съпругът ви е бил открит мъртъв в езерото. Установихме, че е бил убит. Много съжалявам за загубата ви, но трябва да ви разкажа цялата истина.

Валандер наблюдаваше лицето й. Не се изненада, помисли си той. Нито че е мъртъв, нито че е бил убит.

— Важно е да заловим човека или хората, които са го извършили. Имате ли някакво предположи ние кой може да го е сторил? Мъжът ви имаше ли врагове?

— Не знам — отговори тя. — Не познавах добре съпруга си.

Валандер помисли, преди да продължи. Отговорът й го беше обезпокоил.

— Не знам как да тълкувам отговора ви — отвърна той.

— Нима е толкова трудно? Не познавах съпруга си. Някога, много отдавна, смятах, че го познавам. Но това беше тогава.

— Какво се случи? Кое го промени?

Тя поклати глава. Валандер като че ли долови по израза на лицето й огорчението, което напира да излезе. Той чакаше.

— Нищо не се случи — отговори тя. — Отчуждихме се един от друг. Живеем под един покрив. Но имаме отделни стаи. Той живее свой живот. Аз живея моя.

После се поправи.

— Той живееше свой живот. Аз живея моя.

— Ако правилно съм разбрал, бил е научен работник в университета?

— Да.

— Алергии към млякото? Вярно ли е?

— Да.

— И вие ли работите там?

— Аз съм учителка.

Валандер кимна.

— Значи не знаете дали съпругът ви е имал врагове?

— Не.

— Но е имал малцина приятели?

— Да.

— Тоест не можете да си представите някой, който е искал да му отнеме живота? Или пък защо?

Лицето й беше изопнато. Валандер имаше усещането, че вижда право през него.

— Никой друг, освен самата аз — отвърна тя. — Не съм го убила обаче.

Валандер дълго се взира в нея, без да продума. Бирш бе пристъпил до него.

— Защо ви е да го убивате? — попита той.

Тя стана от стола и смъкна блузата си толкова рязко, че я скъса. Случи се толкова светкавично, че Валандер и Бирш не разбраха какво става. Сетне тя протегна напред ръцете си. Бяха обсипани със заздравели белези.

— Ето това ми причини той — каза. — И много други неща, за които дори не ми се говори.

Тя излезе от стаята със съдраната блуза в ръка. Валандер и Бирш се спогледаха.

— Той я е малтретирал — допълни Бирш. — Смяташ ли, че тя го е извършила?

— Не — отвърна Валандер. — Не е тя.

Чакаха мълчаливо. След няколко минути тя се върна. Беше си облякла друга блуза.

— Не го оплаквам — рече тя. — Не знам кой го е извършил. И не искам да знам. Но разбирам, че трябва да го заловите.

— Да — съгласи се Валандер, — така е. И ни е нужна всичката помощ, която можете да ни окажете.

Тя го погледна и лицето й изведнъж стана напълно безпомощно.

— Вече нищо не знаех за него — поясни тя. — Не мога да ви помогна.

Валандер си помисли, че със сигурност казва истината. Че не може да им помогне.

Ала грешеше. Вече им беше помогнала.

Когато Валандер видя ръцете й, и последната капчица съмнение се изпари.

Сега знаеше, че убиецът е жена.

26

Когато излязоха от къщата на „Сириусгатап“, навън беше започнало да вали. Спряха до колата на Валандер. Той се чувстваше неспокоен.

— Струва ми се, че никога не съм срещал току-що овдовяла жена, която толкова леко да приеме загубата на мъжа си — заяви Бирш с нотки на неудоволствие.

— Определено ще трябва да я държим под око — отвърна Валандер.

Не си направи труда да се аргументира. Вместо това се опита да състави план за следващите няколко часа. Обзе го усещането, че има неотложна работа.

— Трябва да претърсим вещите му и тук, вкъщи, и в университета — каза той. — Естествено, това си е ваша работа. Но много бих искал и някой от Юстад да присъства. Не знаем какво търсим. Така вероятността по-бързо да попаднем на нещо интересно ще е по-голяма.

Бирш кимна.

— Ти няма ли да останеш?

— Не. Ще помоля Мартинсон и Сведберг да дойдат. Ще им кажа да тръгнат незабавно.

Валандер извади мобилния си телефон от колата, набра номера на полицията в Юстад, където го прехвърлиха на Мартинсон. Обясни накратко какво се бе случило. Мартинсон обеща, че двамата със Сведберг ще потеглят веднага. Валандер му каза да се срещне с Бирш в полицейския участък в Лунд. Наложи се да продиктува името му на Мартинсон буква по буква. Бирш се подсмихна.

— Бих останал — продължи Валандер. — Но трябва да поровя назад в разследването. Подозирам, че разковничето към убийството на Блумберг е някъде там. Макар и още да не сме го видели. Разковничето за всичките три убийства. Сякаш сме се изгубили в сложна пещерна система.

— Добре ще е, ако успеем да избегнем още убийства — каза Бирш. — И тези са ни предостатъчни.

Сбогуваха се. Валандер пое обратно към Юстад. Дъждът ту се изсипваше на порои, ту спираше. Когато премина близо до „Стуруп“, един самолет тъкмо се приземяваше. Докато шофираше, в главата си отново прехвърляше следствения материал. Вече сам не знаеше за кой пореден път го прави. Реши и как ще подходи, щом се върне в Юстад.

Когато паркира колата, часът бе шест без четвърт. На пропуска попита Ебба дали Ан-Брит Хьоглунд е в сградата.

— С Хансон се върнаха преди час.

Валандер забърза нататък. Откри Хьоглунд в стаята й. Говореше по телефона. Валандер й направи знак да привърши разговора на спокойствие. Почака отвън в коридора. Веднага щом чу, че оставя слушалката, отново влезе в стаята.

— Мислех си да седнем при мен — предложи той. — Трябва да прегледаме всичко отначало.

— Да взема ли нещо? — Тя посочи папките и книжата, разпръснати по бюрото.

— Не мисля, че е нужно. Ако нещо ни потрябва, можеш да го донесеш после.

Тя отиде с него в кабинета му. Валандер се обади на централата и каза, че не желае да го безпокоят. Не уточни докога. Това, което си бе наумил, щеше да им отнеме доста време.

— Помниш, че те помолих да прегледаш наново събитията и да потърсиш женски почерк.

— Направих го — отвърна тя.

— Трябва отново да прегледаме целия материал — продължи той. — Това и ще направим сега. Убеден съм, че някъде има точка, от която можем да осъществим пробив. Просто още не сме я забелязали. Подминали сме я. Щурали сме се напред-назад покрай нея, тя си е била там, но ние сме гледали в друга посока. И сега съм абсолютно сигурен, че е замесена жена.

— Защо смяташ така?

Той й разказа за разговора с Кристина Блумберг. За това как раздра блузата си и показа белезите от тормоза, на който е била подлагана.

— Говориш за малтретирана жена — отбеляза тя. — Не за убийца.

— Може би е едно и също — каза Валандер. — При всички случаи трябва да разбера дали съм прав, или греша.

— Откъде да започнем?

— От началото. Като в приказката. А първото нещо, което е станало, е, че някой в Льодинге е копал в един ров и е заложил капан за Холгер Ериксон. Представи си, че е става дума за жена. Какво виждаш тогава?

— Разбира се, не е невъзможно. Нямаше нищо твърде голямо или твърде тежко.

— Защо е избрала именно този начин?

— За да създаде впечатлението, че е извършено от мъж.

Валандер дълго размишлява над отговора й, преди да продължи.

— Тоест искала е да ни насочи по грешна следа?

— Не е задължително. Може да е искала да покаже как насилието се връща. Като бумеранг. Или защо не и двете?

Валандер отново се замисли. Предположенията й можеха да се окажат напълно верни.

— Мотивът — продължи той. — Кой е имал причина да убие Холгер Ериксон?

— Това е по-неясно, отколкото в случая с Йоста Рюнфелд. Там поне има различни възможности. За Холгер Ериксон все още знаем твърде малко. Толкова малко, че е направо странно. Като че е изживял живота си далеч от чужди очи. Сякаш е бил забранена зона.

Веднага усети, че тя казва нещо важно.

— Какво имаш предвид?

— Това, което казвам. Би трябвало да знаем повече. За един осемдесетгодишен мъж, който е прекарал целия си живот в Сконе. Бил е доста известен. Толкова малко ни е известно, че е чак неестествено.

— Какво е обяснението?

— Не знам.

— Хората страхуват ли се да говорят за него?

— Не.

— Какво е тогава?

— Издирвахме наемен войник — каза тя. — Открихме мъж, който е мъртъв. Научихме, че тези хора често действат под чужди имена. Хрумна ми, че това би могло да се отнася и за Холгер Ериксон.

— Да е бил наемник ли?

— Не ми се вярва. Но може да се е представял под чуждо име. Не е задължително винаги да е бил Холгер Ериксон. Това би могло да обясни защо знаем толкова малко за личния му живот. Може от време на време да е приемал друга самоличност.

Валандер си спомни някои от най-ранните стихосбирки на Ериксон. Беше ги издал под псевдоним. По-късно започнал да използва истинското си име.

— Трудно ми е да повярвам в това, което казваш — продължи той. — Най-вече защото не намирам логичен мотив. Защо човек използва чуждо име?

— Защото прави нещо, за което не иска другите да разберат.

Валандер я погледна.

— Имаш предвид, че е възприемал чуждо име, защото е бил хомосексуалист? Във времена, когато е било най-добре да пази това в дълбока тайна?

— Това е една от възможностите.

Валандер кимна. И все пак се съмняваше.

— Налице е дарението за църквата в Йемтланд — каза. — Трябва да означава нещо. Защо му е да го прави? И изчезналата полякиня? Има нещо, свързано с нея, което я прави специална. Замисляла ли си се какво може да е то?

Ан-Брит поклати глава.

— Че тя е единствената жена, която изобщо се появява в материалите по разследването за Ериксон. И това я прави много специална.

— Пристигнаха копия от следствения материал за нея от Йостерсунд — добави тя. — Не мисля, че някой е имал време да се запознае с тях. Освен това тя се появява само в периферията. Не разполагаме с доказателства, че с Холгер Ериксон са се познавали.

Валандер изведнъж стана много категоричен.

— Правилно — съгласи се той. — Трябва да се заемем с това колкото се може по-бързо. Да установим дали съществува връзка.

— Кой ще го направи?

— Хансон. Той чете най-бързо. Освен това винаги се натъква на най-същественото.

Тя си отбеляза. Оставиха случая на Холгер Ериксон за момента.

— Йоста Рюнфелд е бил брутален мъж — поде Валандер. — В това сме сигурни. И по това си прилича с Холгер Ериксон. Сега се оказва, че същото важи и за Йожен Блумберг. Рюнфелд е малтретирал жена си. Както и Блумберг. Докъде ни отвежда това?

— До това, че имаме трима мъже, склонни към насилие. От които поне двама са малтретирали жени.

— Не — заяви Валандер. — Не е точно така. Имаме трима мъже. За двама от които знаем, че са малтретирали жени. Това може да се отнася и за третия, Холгер Ериксон. Просто още не знаем.

— Полякинята ли? Криста Хаберман?

— Например тя. Може да се окаже и че Йоста Рюнфелд е убил съпругата си. Подготвил е дупката в леда, където тя е паднала и се е удавила.

И двамата усетиха, че са напипали нещо. Валандер отново се върна назад в разследването.

— Ямата с колове — добави той. — Какво представлява тя?

— Подготвена, добре планирана. Смъртоносен капан.

— Нещо повече от това. Тя е начин бавно да отнемеш човешки живот.

Валандер изрови един документ от бюрото си.

— Според съдебния лекар в Лунд е възможно Холгер Ериксон да е висял набучен на бамбуковите пръти няколко часа преди да умре.

Остави настрана документа с погнуса.

— Йоста Рюнфелд — додаде после. — Измършавял, удушен, увиснал за едно дърво. Какво подсказва това?

— Че е бил държан в плен. Той не е висял в яма с колове.

Валандер вдигна ръката си. Тя замълча. Той мислеше. Спомни си посещението при Стонгшьон. Открили са я под леда.

— Да се удавиш, когато има лед — продума. — Винаги съм си го представял като едно от най-ужасяващите неща, които могат да сполетят човек. Да пропаднеш под леда. Да не можеш да го пробиеш. Може би дори виждаш светлината, която прозира през леда.

— Пленник под леда — рече тя.

— Точно така. И аз си мисля същото.

— Имаш предвид, че извършителят е отмъстил по начин, който напомня за сполетялото човека, за когото мъсти?

— Нещо такова. Във всеки случай е напълно възможно.

— Но тогава случилото се на Йожен Блумберг повече напомня за съпругата на Рюнфелд.

— Знам — каза Валандер. — Може би ще успеем да разберем и това, ако помислим още малко.

Преминаха нататък. Говориха за куфара. Той отново обърна внимание на изкуствения нокът, който Нюберг намери в гората при „Маршвинсхолм“.

После се захванаха със случая на Блумберг. Моделът се повтаряше.

— Трябвало е да се удави. Но не прекадено бързо. Трябвало е да съзнава какво му се случва.

Валандер се облегна назад в стола и се загледа в нея от отсрещната страна на бюрото.

— Кажи ми какво виждаш.

— Оформя се мотив за отмъщение. Повтаря се във всеки един от случаите като свързващо звено. Мъже, които извършват насилие над жени, на свой ред стават жертва на рафинирана мъжка жестокост. Сякаш за да бъдат принудени да усетят собствените си ръце върху телата си.

— Сполучлива формулировка — вметна Валандер. — Продължавай.

— Също така може да е начин да се скрие, че една жена е извършила всичко. Трябваше ни много време, докато изобщо ни хрумне, че може да е замесена жена. И когато ни хрумна тази мисъл, веднага я отхвърлихме.

— Кое точно противоречи на идеята, че убиецът е жена?

— Все още знаем твърде малко. Освен това жените не прибягват до насилие, освен ако не трябва да защитят себе си или децата си. Това не е планирано насилие. Само инстинктивни защитни рефлекси. При нормални обстоятелства никоя жена няма да тръгне да копае капан. Няма да държи човек в плен. Или пък да захвърли в езерото мъж, завързан в чувал.

Валандер я изгледа изпитателно.

— При нормални обстоятелства — натърти. — Ти го каза.

— Ако е замесена жена, то тя трябва да не е с всичкия си.

Валандер се изправи и отиде до прозореца.

— Има още нещо — каза той. — И то може да събори въздушната кула, която се опитваме да изградим. Тя не отмъщава за себе си. Отмъщава за други. Жената на Йоста Рюнфелд е мъртва. Съпругата на Йожен Блумберг не го е извършила, сигурен съм. Холгер Ериксон няма жена. Ако това е отмъщение и ако е жена, то тя отмъщава за други. А това не звучи логично. Ако се окаже вярно, то аз никога не съм имал досег с подобно нещо.

— Може да е повече от една — колебливо рече Ан-Брит Хьоглунд.

— Няколко ангели на смъртта? Група жени? Секта?

— Не звучи правдоподобно.

— Не — съгласи се Валандер, — не звучи.

Той отново седна на стола.

— Искам сега да направиш обратното — предложи. — Да прегледаш отново целия материал. И после да ми посочиш всички основателни доводи, че престъпленията не са извършени от жена.

— Няма ли да е по-добре да изчакаме, докато узнаем повече за случая с Блумберг?

— Може би — отвърна Валандер. — Но не мисля, че ще имаме време.

— Смяташ, че може да се повтори?

На Валандер му се искаше да й даде отговора искрено. Известно време седя мълчаливо, преди да заговори.

— Няма начало — продължи той. — Не и такова, което можем да видим. Затова ми се струва малко вероятно да има и край. Може да се случи отново. И изобщо не знаем накъде да гледаме.

Не продължиха нататък. Валандер се безпокоеше, че Мартинсон и Сведберг не се обаждаха. После се сети, че телефонът е блокиран. Обади се в дежурната стая. Нито Мартинсон, нито Сведберг се бяха обаждали. Поръча да го свържат, ако някой от двамата се обади.

— Влизанията с взлом — каза тя внезапно. — В цветарницата и в дома на Холгер Ериксон. Как се вписват те в картината?

— Не знам — отговори той. — Нито пък петната кръв по пода. Мислех си, че имам обяснение. Сега вече не знам.

— Мислех си… — започна тя.

Валандер забеляза, че е нетърпелива. Кимна й да продължи.

— Говорим си как трябва да правим разлика между това, което действително виждаме, и това, което се случва — поде тя. — Холгер Ериксон е подал сигнал за взлом, при който нищо не е било откраднато. Защо тогава е подал сигнала?

— Аз също мислих над това — отвърна Валандер. — Може да е бил потресен, че някой е проникнал в дома му с взлом.

— В такъв случай това съответства на модела.

Валандер не разбра веднага какво има предвид тя.

— Възможно е някой да е извършил взлома, за да го накара да се разтревожи. Не за да открадне нещо.

— Първо предупреждение? — подхвърли той. — Това ли имаш предвид?

— Да.

— А цветарницата?

— Йоста Рюнфелд напуска апартамента си. Или е бил подмамен да излезе. Или е било рано сутринта. Слиза на улицата, за да си чака таксито. Оттам изчезва безследно. Може би е отишъл до магазина? Само на няколко минути път е. Куфарът може да е оставил във входа. Или да го е носил със себе си. Не беше тежък.

— Защо му е било да ходи до цветарницата?

— Не знам. Може да си е забравил нещо.

— Искаш да кажеш, че е бил нападнат в магазина?

— Знам, че идеята не е добра. Ала въпреки това ми хрумна.

— Не е по-лоша от останалите — отвърна Валандер.

Погледна я.

— Изобщо направиха ли проверка дали кръвта по пода е от Рюнфелд?

— Струва ми се, че не. В такъв случай вината е моя.

— Ако трябва да търсим чия е отговорността за всички грешки, които се правят по време на разследването на престъпления, нямаше да ни остане време за друго — рече Валандер. — Предполагам, че не са останали никакви следи?

— Мога да говоря с Ваня Андершон.

— Направи го. Можем да го проверим. Просто за да сме сигурни.

Тя се изправи и излезе от стаята. Валандер беше уморен. Бяха провели плодотворен разговор. Но безпокойството му продължаваше да нараства. Намираха се толкова далече от същината на нещата, колкото бе възможно. На разследването все още му липсваше гравитационна сила, която да ги притегли в определена посока.

Някой раздразнено повиши глас в коридора. Замисли се за Байба. В съзнанието му изникна образът на кучето, което искаше да си купи. Но бързо си наложи да се върне към разследването. Стана и отиде за кафе. Някой го попита дали е имал време да обмисли доколко е уместно дружеството за опазване на народните занаяти да се нарича „Приятелите на секирата“. Отговори, че не е мислил по въпроса. Върна се в кабинета си. Дъждът беше престанал. Облачното покривало бе надвиснало неподвижно над водната кула.

Телефонът иззвъня. Беше Мартинсон. Валандер се заслуша в гласа му за нотки, които да издават, че се е случило нещо важно. Но не долови нищо.

— Сведберг току-що се върна от университета. Йожен Блумберг, изглежда, е бил от типа хора, за които малко злонамерено казват, че се сливат с пейзажа. Може би не е бил и кой знае какъв учен в своята област. Бил е донякъде обвързан с детската клиника в Лунд, но считат, че работата му е била на доста елементарно ниво. Поне така твърди Сведберг. От друга страна, какво ли знае той за млечните алергии?

— Продължавай — подкани го Валандер, без да прикрива нетърпението си.

— Трудно ми е да разбера как един човек може да бъда така съвършено необременен от интереси — каза Мартинсон. — Изглежда, се е занимавал единствено с проклетото мляко. И с нищо друго. С едно-единствено изключение.

Валандер чакаше.

— Имал извънбрачна връзка — каза Мартинсон. — Намерих няколко писма. Появяват се инициалите КА. Това, което е интересното в случая, е, че, изглежда, жената е очаквала дете.

— Откъде разбра това?

— От писмата. От най-скорошното писмо се подразбира, че тя е в края на бременността си.

— От кога е писмото?

— Няма дата. Но споменава, че гледала филм по телевизията, който й харесал. Ако не греша, даваха го само преди месец. Естествено, ще установим това с по-голяма точност.

— Тя има ли някакъв адрес?

— Не става ясно.

— Дори това дали е в Лунд?

— Не. Със сигурност обаче е местна, от Сконе. Някои от изразите, които използва, го издават.

— Пита ли вече вдовицата?

— Именно за това исках да говоря с теб. Дали е удобно. Или е редно да изчакам.

— Питай — нареди Валандер. — Не можем да чакаме. Освен това имам чувството, че тя и без това знае. Необходими са ни името и адресът на тази жена. При това колкото се може по-бързо! Обади се веднага щом научиш нещо.

Валандер остана седнал с телефонната слушалка в ръка. Обля го студена вълна недоволство. Това, което му каза Мартинсон, му напомни за нещо.

Беше свързано със Сведберг.

Но не се сещаше какво е.

Докато чакаше Мартинсон да позвъни отново, на вратата се появи Хансон и каза, че още същата вечер ще се опита да прегледа част от следствените материали, които бяха пристигнали от Йостерсунд.

— Единайсет килограма са — съобщи той. — Само за твое сведение.

— Да не си ги премерил? — учудено попита Валандер.

— Не аз — каза той. — А куриерската фирма. Пратка 11,3 килограма от полицейския участък в Йостерсунд. Искаш ли да знаеш колко струваше?

— По-добре не.

Хансон изчезна. Валандер зачопли ноктите си. Представи си черен лабрадор, който дреме до леглото му. Часът стана осем без двайсет. Мартинсон все още не се беше обадил. Нюберг позвъни и каза, че мисли вече да се прибира.

Валандер се зачуди защо ли въобще му го казва. За да знае, че може да го намери вкъщи или защото искаше да бъде оставен на мира.

Най-накрая Мартинсон се обади.

— Беше си легнала и спеше — каза той. — Всъщност не исках да я будя. Затова отне толкова време.

Валандер не каза нищо. Той самият не би се поколебал да събуди Кристина Блумберг.

— Какво каза тя?

— Оказа се прав. Знаеше, че мъжът й е имал и други жени. Тази не била първата. Имало и други преди нея. Но не знае коя е. КА не й говори нищо.

— А знае ли къде живее?

— Отрече. Склонен съм да й вярвам.

— Но трябва да е знаела, ако е пътувал някъде?

— Попитах я за това. Не знае. Освен това не е имал лека кола. Не е имал и шофьорска книжка.

— Това означава, че тя е наблизо.

— И аз мисля така.

— Жена с инициалите КА. Трябва да я открием. Зарежете всичко друго засега. Бирш там ли е?

— Преди малко отпътува за участъка.

— Къде е Сведберг?

— Щеше да говори с човека, за когото се смята, че най-добре е познавал Йожен Блумберг.

— Нека съсредоточи усилията си върху това да разбере коя е жената с инициали КА.

— Не знам дали ще мога да се свържа с него — отвърна Мартинсон. — Забрави си телефона при мен.

Валандер изпсува.

— Вдовицата би трябвало да знае кой е най-добрият приятел на мъжа й. Важно е Сведберг да го знае.

— Ще видя какво мога да направя.

Валандер вече слагаше слушалката на вилката, когато внезапно промени решението си. Ала беше твърде късно. Изведнъж си спомни какво бе забравил. Изнамери номера на полицейския участък в Лунд. Провървя му и почти веднага се свърза с Бирш.

— Може би попаднахме на нещо — каза той.

— Мартинсон е говорил с Ерен, който работи заедно с него на „Сириусгатан“ — отвърна Бирш. — Доколкото разбрах, издирваме непозната жена, за която се предполага, че има инициалите КА.

— Не се предполага — поправи го Валандер. — Това са инициалите й. Карин Андершон, Катарина Алстрьом, трябва да я открием, както и да се казва. Има една подробност, която според мен е важна.

— Това, че скоро ще ражда?

На Бирш му сечеше пипето.

— Точно така — отвърна Валандер. — Та би трябвало да се свържем с Родилното отделение в Лунд. Жени, които са родили наскоро. Или тези, на които им предстои да родят. Всички с инициали КА.

— Лично ще се заема с това — продължи Бирш. — Такива неща са винаги малко щекотливи.

Валандер затвори телефона. Започна да се поти. Нещата взеха да се раздвижват. Излезе в коридора. Беше празен. Стресна се от звъна на телефона. Беше Ан-Брит Хьоглунд, която се обаждаше от цветарницата на Рюнфелд.

— Нищо не е останало от кръвта — каза тя. — Ваня Андершон сама е излъскала пода.

— Парцалът? — подхвърли Валандер.

— Уви, изхвърлила го е. Локвичката кръв я разстройвала. А кофите, естествено, отдавна са изпразнени.

Валандер знаеше, че и най-малкото количество ще е достатъчно, за да направят анализа.

— Обувките — каза той. — С какво е била обута през онзи ден? Може да е останало някое миниатюрно петънце на подметката.

— Ще я попитам.

Валандер чакаше на телефона.

— Носила е чифт дървено сабо — осведоми го Ан-Брит. — Но сега е в апартамента й.

— Вземи ги — нареди Валандер. — Донеси ги тук и се обади на Нюберг. Той си е вкъщи. Поне може да ни каже дали по тях има кръв.

Докато говореха, на вратата изникна Хамрен. Откакто бе пристигнал в Юстад, Валандер почти не го беше виждал. Запита се също с какво ли се занимават и двамата полицаи от Малмьо.

— Захванах се със съпоставките между Ериксон и Рюнфелд — каза Хамрен. — Поне докато Мартинсон е в Лунд. Дотук не даде никакъв резултат. Мисля, че пътищата им никога не са се пресичали.

— Въпреки това е важно да се свърши работата докрай — каза Валандер. — Все някъде разследванията имат допирна точка. Убеден съм в това.

— А Блумберг?

— Той също си има своето място в модела. Друг вариант е немислим.

— Откога полицейската работа стана въпрос на вероятности? — учуди се Хамрен и се усмихна.

— Прав си, разбира се — каза Валандер. — Но човек все пак се надява.

Хамрен стоеше с лулата си в ръка.

— Ще изляза да попуша — рече той. — Прочиства мозъка.

Изчезна. Часът минаваше осем. Валандер чакаше Сведберг да се обади. Взе си чаша кафе и няколко бисквити. Телефонът иззвъня. От централата бяха прехвърлили по погрешка обаждане до дежурния. Когато часът стана осем и половина, той застана на вратата на лавката и известно време вяло позяпа телевизора. Красиви кадри от Коморските острови. Запита се къде ли се намират. В девет без петнайсет отново седеше на стола си. Тогава се обади Бирш. Каза му, че са започнали да проверяват всички жени, които са родили през последните месеци или им предстои да родят през близките два месеца. Досега не бяха намерили никоя с инициалите КА. Щом разговорът приключи, Валандер реши, че може да се прибере вкъщи. Можеха да го намерят на мобилния му телефон. Опита да се свърже с Мартинсон, но удари на камък. После се обади Сведберг. Часът беше девет и десет минути.

— Няма лице с инициалите КА — заяви. — Във всеки случай не и такова, познато на човека, сочен за най-добър приятел на Йожен Блумберг.

— Е, поне вече го знаем — каза Валандер, без да крие разочарованието си.

— Сега се прибирам вкъщи — поясни Сведберг.

Валандер едва остави слушалката, когато телефонът отново иззвъня. Беше Бирш.

— Уви — каза той. — Няма никой с инициали КА. Информацията е достоверна.

— По дяволите! — изруга Валандер.

Бирш размишлява за миг.

— Но тя може да е родила някъде другаде — каза Бирш. — Не е задължително да е в Лунд.

— Имаш право — съгласи се Валандер. — Ще трябва да продължим с това утре.

Остави слушалката.

Сега знаеше какво беше онова нещо, свързано със Сведберг, което го притесняваше. Листът хартия, който по погрешка се бе озовал на неговото бюро. Нещо, станало през една нощ в Родилното отделение на Юстад. Дали не беше нападение? Нещо свързано с мнима медицинска сестра?

Обади се на Сведберг, който отговори от колата си.

— Къде си? — попита Валандер.

— Още не съм стигнал до Стафансторп.

— Ела тук — нареди Валандер. — Има нещо, което трябва да проучим.

— Добре — съгласи се Сведберг. — Идвам.

Дойде след точно четиридесет и пет минути.

В десет без пет Сведберг се появи пред прага на кабинета на Валандер. По това време вече бе започнал да се съмнява в идеята си. Твърде вероятно бе всичко да е плод на въображението му.

27

Едва когато вратата се затръшна зад него, той осъзна какво се беше случило. Измина няколкото крачки до колата си и седна зад волана. След това изрече високо на глас името си: Оке Давидсон.

Отсега нататък Оке Давидсон щеше да е един много самотен мъж. Не бе очаквал, че точно на него ще му се случи такова нещо. Че жената, с която имаше връзка от толкова много години, макар и да не живееха под един покрив, ще му каже, че й е дошло до гуша. И ще го изхвърли.

Разплака се. Болеше. Не можеше да го проумее. Ала тя беше категорична. Каза му да се маха и повече да не се връща. Била срещнала друг мъж, който искал да живее заедно с нея.

Беше почти полунощ. Понеделник, седемнайсети октомври. Взря се в мрака. Знаеше, че не бива да шофира, когато е тъмно. Зрението му бе твърде лошо. Можеше да управлява автомобил само на дневна светлина, и то със специални очила. Присви очи към стъклото. С трудност различаваше очертанията на пътя. Ала не можеше да стои тук цяла нощ. Трябваше да се върне в Малмьо.

Запали колата. Беше покрусен и още не проумяваше какво се бе случило.

Направи завой и излезе на пътя. Беше му много трудно да вижда. Може би ще стане по-лесно, когато излезете на главния път. Но първо трябваше да намери пътя, който да го изведе от Льодинге.

Обърка се. Отбивките бяха прекалено много и всички изглеждаха еднакви в мрака. След половин час разбра, че се е изгубил. В този момент се озова в някакъв двор, където пътят сякаш свършваше. Започна да обръща. Изведнъж в светлината на фаровете се мярна сянка. Някой вървеше към колата. Веднага изпита облекчение. Там отвън имаше някой, който ще му обясни как да намери пътя.

Отвори вратата на колата и излезе навън.

Сетне настана пълен мрак.

На Сведберг му трябваха петнайсет минути да намери листа хартия, който Валандер искаше да види. Когато Сведберг влезе в кабинета му точно преди десет, Валандер му каза много ясно:

— Може би стрелям напосоки, но издирваме жена с инициалите КА, която току-що е родила или й предстои да роди дете в Сконе. Смятахме, че е в Лунд. Но сгрешихме. Може вместо това да е тук, в Юстад. Ако не се лъжа, Родилното ни отделение се е прославило с добрите си резултати даже в чужбина. Една нощ там се случва нещо странно. По-късно се повтаря. Пак казвам, изстрелът може да е напосоки. Въпреки това искам да знам какво точно се е случило.

Сведберг намери листа със записките. Върна се в стаята, където Валандер чакаше нетърпеливо.

— Юлва Бринк — каза Сведберг. — Тя ми е братовчедка. Това, което хората обикновено наричат далечна братовчедка. Акушерка е в Родилното отделение. Дойде при мен и разказа как една нощ в отделението се появила непозната жена. Това я разтревожило.

— А защо?

— Чисто и просто нощем, в Родилното отделение, не е нормално да се появяват непознати хора.

— Ще трябва добре да проучим това — каза Валандер. — Кога се е случило за пръв път?

— Нощта между трийсети септември и първи октомври.

— Преди почти три седмици. И тя се разтревожила?

— Дойде тук на следващия ден. Падаше се събота. Поговорих с нея. Тогава си водих записките.

— И след това се е случило отново?

— В нощта срещу тринайсети октомври. По случайност Юлва била дежурна и през тази нощ. Тогава е била ударена и съборена на земята. Извикаха ме там на сутринта.

— Какво беше станало?

— Непознатата се появила отново. Когато Юлва се опитала да я спре, била повалена на пода. Каза, че било като да те ритне кон.

— Никога ли не е виждала жената преди?

— Не.

— И е носела униформа?

— Да. Но Юлва беше сигурна, че не работи там.

— Как е могла да бъде сигурна? Вероятно в болницата работят много хора, които тя не познава.

— Сигурна беше. Уви, не я попитах защо.

Валандер се замисли.

— Въпросната жена се е интересувала от Родилното отделение между трийсети септември и тринайсети октомври — обобщи той. — Прави две нощни посещения и без никакво колебание удря акушерка. Въпросът е какво всъщност е правила там?

— И Юлва се пита същото.

— Нямаше ли отговор?

— И двата пъти са обиколили отделението. Но всичко си било както обикновено.

Валандер погледна часовника. Скоро щеше да стане единайсет без четвърт.

— Искам да се обадиш на братовчедка си — каза той. — Няма как, може би ще се наложи да я събудим.

Сведберг кимна. Валандер посочи телефона си. Знаеше, че Сведберг, макар често да забравяше разни неща, имаше силно развита памет за телефонни номера. Той набра номера. Дълго дава свободно. Никой не вдигна.

— Щом не си е вкъщи, значи е на работа — рече той, щом остави слушалката.

Валандер бързо се изправи.

— Още по-добре — каза. — Не съм ходил в Родилното отделение, откакто се роди Линда.

— Старото отделение е разрушено — поясни Сведберг. — Всичко е построено наново.

Трябваха им само няколко минути, за да стигнат с колата на Сведберг от участъка до приемното на Спешното отделение на болницата. Валандер си спомни онази нощ преди много години, когато се събуди със силни болки в гръдния кош и реши, че е получил инфаркт. Тогава в Спешното се влизаше от друго място. Всичко в болницата изглеждаше променено. Натиснаха звънеца. Веднага дойде един пазач и им отвори. Валандер показа полицейската си карта. Изкачиха се по стълбите до Родилното отделение. Пазачът бе съобщил, че идват. На входа на отделението ги очакваше една жена.

— Моята братовчедка — представи я Сведберг. — Юлва Бринк.

Валандер поздрави. На заден план се мярна медицинска сестра. Юлва Бринк ги отведе в малка служебна стая.

— Тъкмо сега е много спокойно — каза тя. — Но това може да се промени за секунда.

— Ще говоря направо — поде Валандер. — Знам, че всяка информация за хора, които по различен повод се намират в болницата, следва да се третира като поверителна. Нямам никакво намерение да се противопоставям на това правило. Единственото, което засега искам да узная, е дали между трийсети септември и тринайсети октомври в отделението е имало родилка с инициали КА. К като Карин и А като Андершон.

Сянка на тревога пробягна по лицето на Юлва Бринк.

— Случило ли се е нещо?

— Не — отвърна Валандер. — Просто ми е нужно да установя самоличността на едно лице. Нищо друго.

— Не мога да отговоря — отказа тя. — Чисто и просто това е поверителна информация. Освен ако родилката писмено не е декларирала, че данните за пребиваването й тук могат да бъдат предоставяни на други хора. По мое мнение това се отнася и за инициали.

— Рано или късно ще получа отговори на въпроса ми — настоя Валандер. — Проблемът е, че трябва да го науча сега.

— Въпреки това не мога да ви помогна.

Сведберг стоеше, без да се обажда. Валандер забеляза, че на челото му се е образувала бръчка.

— Има ли тоалетна? — попита той.

— Зад ъгъла.

Сведберг кимна към Валандер.

— Нали спомена, че ти се ходи до тоалетната. Най-добре се възползвай от случая.

Валандер разбра. Изправи се и излезе от стаята.

Изчака пет минути в тоалетната, преди да се върне. Юлва Бринк я нямаше. Сведберг стоеше надвесен над някакви документи на бюрото.

— Какво й каза? — полюбопитства Валандер.

— Да не излага родата — отвърна Сведберг. — Освен това й обясних, че би могла да получи една година затвор.

— Че за какво? — изненада се Валандер.

— Възпрепятстване изпълнението на служебните ни задължения.

— Такова престъпление не съществува!

— Тя откъде да знае? Ето ти тук всички имена. Мисля, че най-добре е да четем бързо.

Прегледаха списъка. Нито една от жените нямаше инициалите КА. Валандер осъзна, че опасенията му се бяха потвърдили. Изстрелът беше нахалост.

— Може би не са били инициали — вметна Сведберг замислено. — КА може би означава нещо друго?

— Какво би могло да бъде?

— Ето тук има една Катарина Таксел — каза Сведберг, като посочи. — Буквите КА може би просто са съкращение от Катарина.

Валандер погледна името. Отново прегледа списъка. Нямаше никое друго име с комбинацията КА. Никаква Карин, никаква Каролина.

— Може и да си прав — отвърна колебливо. — Запиши адреса.

— Не е посочен тук — обясни той. — Само името. Може би е най-добре да почакаш долу. Докато аз си поговоря още веднъж с Юлва.

— Ограничи се до това, че не бива да излага родата — посъветва го Валандер. — Не споменавай нищо за повдигане на обвинения. После може да си имаме неприятности. Искам да знам дали Катарина Таксел все още е в отделението, дали е имала посещения. Искам да знам дали има нещо специално около нея. Семейното й положение. Но най-вече къде живее.

— Това ще отнеме малко време — обясни Сведберг. — Юлва е заета с едно раждане.

— Ще чакам — отговори Валандер. — И цялата нощ, ако трябва.

Взе си бисквита от един поднос и напусна отделението. Когато слезе долу в приемната на Спешното, тъкмо бе пристигнала линейка с пиян, окървавен мъж. Валандер го позна. Казваше се Никласон и държеше гробище за стари коли в покрайнините на Юстад. Обикновено беше трезвен. Но се случваше да се запие и тогава често се замесваше в побоища.

Валандер кимна на парамедиците, които познаваше.

— Зле ли е? — попита Валандер.

— Никласон е държелив — отвърна по-възрастният от мъжете. — Ще се справи и с това. Сбил се в една вила в боровата гора.

Валандер излезе отвън на паркинга. Беше мразовито. Трябва да проверят дали няма някоя Карин или Катарина и в Лунд. Бирш щеше да се заеме с това. Часът бе единайсет и половина. Провери вратите на колата на Сведберг. Бяха заключени. Замисли се дали да не се върне и да помоли за ключовете. Чакането можеше да се проточи дълго. Не го направи.

Вместо това започна да снове напред-назад из паркинга.

Изведнъж отново беше в Рим. Баща му крачеше на известно разстояние пред него. Беше на тайното си нощно странстване, устремен към неизвестна цел. И синът, който следи и охранява баща си. Испанското стълбище, после фонтанът. Мокрият блясък в очите му. Самичък старец насред Рим. Дали е знаел, че скоро ще умре? Че пътуването до Италия е трябвало да се осъществи точно в онзи момент или иначе никога е нямало да се случи?

Валандер спря. В гърлото му се беше събрала буца. Кога изобщо ще може да преодолее скръбта от загубата? Животът го подхвърляше напред-назад. Скоро ще стане на петдесет. Сега беше есен. Нощ. А той обикаля, зъзнейки зад някаква болница. Това, от което най-много се страхуваше, бе, че светът ще стане толкова чужд и враждебен, че вече няма да може да се справя с него. Какво му остава при това положение? Предсрочно пенсиониране? Молба за по-лека работа? Нима ще свърши, като посвети следващите петнайсет години на обиколки из училищата, където ще говори за наркотици и опасността по пътищата?

Къщата, помисли си. И едно куче. А може би и Байба. Външната промяна е наложителна. Ще започна с нея. После ще видим какво ще се случи с мен. Натоварването в службата е винаги голямо. Няма да се справя с работата, ако в същото време трябва да се справям и със себе си.

Полунощ отмина. Той обхождаше паркинга. Линейката си беше заминала. Всичко бе замряло. Знаеше, че има да обмисля много неща. Ала беше твърде уморен. Единственото, за което имаше сили, бе да чака. И да се движи, за да не измръзне.

В дванайсет и половина дойде Сведберг. Крачеше бързо. Валандер разбра, че носи новини.

— Катарина Таксел е от Лунд — съобщи той.

Валандер усети как напрежението нараства.

— Още ли е тук?

— Родила е на петнайсети октомври. Вече е изписана.

— Имаш ли адреса?

— Имам повече от това. Тя е самотна майка. В документите не е посочен бащата. Освен това никой не е идвал на свиждане по време на престоя й тук.

Валандер затаи дъх.

— Тогава може да е тя — каза. — Трябва да е тя. Жената, която Йожен Блумберг е наричал КА.

Потеглиха обратно към участъка. Точно на входа Сведберг рязко закова спирачките, за да не прегази един заек, който се бе залутал из града.

Седнаха в лавката, която в момента бе пуста. Някъде слабо жужеше радио. Телефонът при дежурните полицаи звънна. Валандер си бе налял чаша горчиво кафе.

— Едва ли точно тя е натикала Блумберг в чувала — отбеляза Сведберг, като се почесваше с лъжичката за кафе по плешивото теме. — Трудно ми е да повярвам, че жена, която току-що е станала майка, ще тръгне да убива хора.

— Тя е връзката — рече Валандер. — Ако онова, което си мисля, е истина. Тя е звеното между Блумберг и човека, който точно в този момент е най-важен.

— Медицинската сестра, която е ударила Юлва?

— Тя и никой друг.

Сведберг се напрегна, за да следва мисълта на Валандер.

— Тоест искаш да кажеш, че онази сестра се появява в Родилното на Юстад, за да се срещне с нея?

— Да.

— Но защо е дошла през нощта? Защо не я е посетила в редовните часове за свиждане? Нали си има такива часове? И никой не записва нито имената на посетителите, нито при кого отиват?

Валандер осъзна, че Сведберг повдига важни въпроси. Трябваше да им отговори, преди да продължат нататък.

— Не е искала да я видят — установи той. — Това е единственото възможно обяснение.

Сведберг беше упорит.

— Кой да я види? Дали не се е страхувала, че някой ще я разпознае? Сигурно дори не е искала Катарина Таксел да я види? Посещавала е болницата нощем, за да се любува на една спяща жена, така ли?

— Не знам — каза Валандер. — Съгласен съм, че е странно.

— Има само едно приемливо обяснение — продължи Сведберг. — Идвала е нощем, защото денем е можело да я разпознаят.

Валандер обмисли думите му.

— Това може да означава, че е идвала нощем, защото някой, който работи там през деня е щял да я познае?

— Не можем да приемем, че е ходела нощем в Родилното без конкретна причина. Освен това се забърква в ситуация, при която й се налага да удари братовчедка ми, дето не е сторила никакво зло.

— Съществува още едно обяснение — поясни Валандер.

— Какво?

— Че има възможност да посещава Родилното само нощем.

Сведберг замислено кимна.

— Разбира се, може и така да е. Но защо?

— За това може да има куп обяснения. Къде живее. Работата й. Може да е искала да запази посещенията си в тайна.

Сведберг бутна настрана чашата си с кафе.

— Посещенията й трябва да са били важни — отбеляза той. — Ходила е два пъти.

— Можем да съставим разписание — каза Валандер. — За пръв път идва в нощта срещу първи октомври. В онези часове на нощта, когато всички, дето са на смяна, са най-уморени и с най-притъпено внимание. Остава само няколко минутки, после изчезва. Две седмици по-късно цялата история се повтаря. По същото време. Този път Юлва Бринк я спира и бива повалена на пода. Жената изчезва безследно.

— Детето на Катарина Таксел се ражда няколко дни по-късно.

— Жената не се връща повече. Затова пък Йожен Блумберг е убит.

— Да не би зад всичко това да стои медицинска сестра?

Спогледаха се, без да кажат нищо.

Валандер изведнъж се сети, че е забравил да помоли Сведберг да попита Юлва Бринк за една важна подробност.

— Спомняш ли си пластмасовата щипка, която открихме в куфара на Йоста Рюнфелд? — попита той. — От тези, дето се използват от болничния персонал?

Сведберг кимна. Спомняше си.

— Обади се в Родилното — нареди Валандер. — Питай Юлва дали може да си спомни дали жената, която я е ударила, е носела табелка с име.

Сведберг стана и използва един телефон, монтиран на стената. Отговори една от колежките на Юлва. Сведберг зачака. Валандер изпи чаша вода. После Сведберг заговори. Разговорът бе кратък.

— Сигурна е, че е имала табелка с име — каза той. — И двата пъти.

— Успяла ли е да прочете името, което е било написано?

— Не беше сигурна, че е имало написано име.

Валандер се замисли.

— Възможно е да е изгубила първата — обобщи той. — Отнякъде се е сдобила с болнична униформа. По същия начин може да се сдобила и с нова щипка.

— Малко вероятно е да открием дактилоскопични отпечатъци в болницата — отбеляза Сведберг. — Там непрекъснато се чисти. Освен това не знаем дали изобщо е докоснала нещо.

— Във всеки случай не е била с ръкавици — вметна Валандер. — На Юлва щеше да й направи впечатление.

Сведберг се почука по челото с лъжичката за кафе.

— Най-вероятно — каза той. — Ако правилно съм разбрал Юлва, жената я е сграбчила, когато я е ударила.

— Тя е хванала само дрехите — поясни Валандер. — А по тях няма да намерим нищо.

За миг го обзе униние.

— Все пак ще поговорим с Нюберг — каза той. — Може пък да се е хванала за леглото, в което е лежала Катарина Таксел? Длъжни сме да опитаме. Ако можем да намерим дактилоскопични отпечатъци, които съвпаднат с някои от тези, открити в куфара на Йоста Рюнфелд, разследването ще направи голяма крачка напред. Тогава можем да започнем да търсим същите отпечатъци при Холгер Ериксон и Йожен Блумберг.

Сведберг побутна бележката, на която бе записал адреса на Катарина Таксел. Валандер забеляза, че е на трийсет и три години и се занимава с частен бизнес, но не пишеше точно какъв. Адресът й беше в центъра на Лунд.

— Утре сутринта в седем часа ще сме там — каза той. — Понеже тази нощ ние двамата се занимавахме с това, спокойно можем да продължим. Сега най-добре да поспим няколко часа.

— Странно е — вметна Сведберг. — Първо издирваме наемен войник. А сега издирваме медицинска сестра.

— За която предполагаме, че не е истинска сестра — уточни Валандер.

— Всъщност не знаем дали е така — изтъкна Сведберг. — Това, че Юлва не я е познала, не означава непременно, че не е истинска медицинска сестра.

— Имаш право. Не бива да изключваме тази възможност.

Валандер се изправи.

— Ще те откарам у вас — каза Сведберг. — Какво става с колата?

— Трябва да купувам нова. Но не знам откъде ще взема пари.

Един от дежурните полицаи се втурна в стаята.

— Знаех, че сте тук — рече той. — Мисля, че се е случило нещо.

Валандер усети топката в стомаха си. Не пак, каза си. Няма да се справим.

— Мъж с тежки наранявания лежи в крайпътната канавка между Сьовестад и Льодинге. Открил го е шофьор на камион. Не знаем дали е прегазен, или е станал жертва на насилие. Натам е тръгнала линейка. Помислих си, понеже е близо до Льодинге…

Така и не довърши изречението. Сведберг и Валандер вече излизаха от стаята.

Пристигнаха тъкмо когато парамедиците вдигаха ранения мъж на носилка. Валандер разпозна медицинския екип, който бе срещнал по-рано пред болницата.

— Като кораби, които се разминават в нощта — пошегува се шофьорът на линейката.

— Катастрофа ли е?

— Ако е така, този, който го е ударил, е избягал. Но изглежда по скоро като побой.

Валандер се огледа. Отсечката от пътя беше пуста.

— Кой би се размотавал тук посред нощ? — попита той.

Мъжът имаше жестоки наранявания по лицето. Едвам дишаше с хриптене.

— Тръгваме — каза шофьорът. — Нямаме време за губене. Може да има вътрешни разкъсвания.

Линейката изчезна. Огледаха местопроизшествието на светлината от фаровете на колата на Сведберг. Веднага след това пристигна нощен патрул от Юстад. Сведберг и Валандер не бяха открили нищо. Нямаше дори следи от спиране. Сведберг разказа на новопристигналите полицаи какво се беше случило. След това двамата с Валандер се върнаха в Юстад. Беше излязъл вятър. Датчик в колата на Сведберг показваше каква е температурата отвън. Три градуса над нулата.

— Вероятно няма връзка с нашия случай — каза Валандер. — Ако ме оставиш в болницата, ще можеш да си идеш у вас да поспиш. Поне един от двама ни ще е малко по-бодър утре сутрин.

— От къде да те взема? — попита Сведберг.

— От „Мариягатан“. Да кажем, в шест часа. Мартинсон става рано. Обади му се и му разкажи какво е станало. Помоли го да говори с Нюберг за пластмасовата щипка. Кажи му, че заминаваме за Лунд.

За втори път тази нощ Валандер се озова пред входа на Спешното отделение. Когато пристигна там, на ранения вече му оказваха лекарска помощ. Валандер седна и зачака. Беше капнал от умора. Без да иска, заспа. Събуди се рязко, когато някой произнесе името му, и отначало не си спомни къде се намира. Беше сънувал. Рим. Бродил бе из тъмни улици и бе търсил баща си, без да може да го намери.

Един лекар стоеше изправен пред него. Изведнъж се разбуди напълно.

— Ще се оправи — съобщи лекарят. — Но е бил жестоко пребит.

— Значи не е катастрофа?

— Не. Побой. Доколкото можем да установим, няма вътрешни разкъсвания.

— Има ли документи у себе си?

Лекарят му подаде един плик. Валандер извади портфейл, който освен всичко друго съдържаше и шофьорска книжка. Името на мъжа бе Оке Давидсон. Валандер забеляза, че не е трябвало да шофира през нощта.

— Мога ли да говоря с него?

— Струва ми се, че е най-добре да почакате.

Валандер реши да помоли Хансон или Ан-Брит Хьоглунд да се заемат по-нататък. Въпреки че бяха нанесени тежки телесни повреди, засега трябваше да оставят случая на второ място. Нямаха достатъчно време.

Валандер стана да си ходи.

— Намерихме нещо измежду дрехите му, което мисля, че ще ви заинтересува — каза лекарят.

Подаде му лист хартия. Валандер разчете разкривените букви: „Крадец, обезвреден от нощните стражи“.

— Какви нощни стражи? — зачуди се.

— Нали писаха по вестниците — поясни лекарят. — За гражданската гвардия, която се сформира. Не е ли възможно да са се нарекли нощни стражи?

Валандер се вторачи невярващо в текста.

— Ето още нещо, което го потвърждава — продължи лекарят. — Листът бе прикрепен към тялото му. Беше защипан за кожата с телбод.

Валандер поклати глава.

— По дяволите, не може да бъде! — възкликна.

— Да — съгласи се лекарят. — Не е за вярване, че нещата са стигнали дотам.

Валандер не обичаше да се вози с такси. Тръгна пеш към дома през празния град. Мислеше за Катарина Таксел. И Оке Давидсон, който бе получил послание, защипано с телбод към тялото му.

Щом се добра до апартамента на „Мариягатан“ само си изу обувките и смъкна якето, след което се просна на дивана, заметнат с одеяло. Будилникът бе нагласен да звъни. Въпреки това не можеше да заспи. А и главата почна да го боли. Отиде в кухнята и разтвори няколко хапчета в чаша вода. Уличната лампа пред прозореца се полюшваше от вятъра. Отново си легна. Дрема неспокойно, докато будилникът иззвъня. Когато приседна на дивана, се почувства по-уморен, отколкото когато си легна. Отиде в банята и наплиска лицето си със студена вода. След това си сложи друга риза. Докато чакаше да се свари кафето, позвъни на домашния телефон на Хансон. Мина доста време, преди да отговори. Валандер разбра, че го е събудил.

— Не съм готов с архивните материали от Йостерсунд — каза Хансон. — Седях до два през нощта. Остават ми около четири кила.

— После ще говорим за това — прекъсна го Валандер. — Искам само да отидеш до болницата и да говориш с мъж на име Оке Давидсон. Снощи е бил нападнат някъде около Льодинге. От хора, които най-вероятно са част от някаква гражданска гвардия. Искам ти да се заемеш със случая.

— Какво да правя с книжата от Йостерсунд?

— Ще се наложи да свършиш и двете неща едновременно. Сведберг и аз отиваме в Лунд. Ще научиш повече по-късно.

Затвори, преди Хансон да успее да зададе някакви въпроси. Нямаше сили да им отговори.

Точно в шест сутринта Сведберг спря пред вратата му. Застанал с чаша кафе до кухненския прозорец, Валандер го видя как пристига.

— Говорих с Мартинсон — осведоми го Сведберг, когато Валандер се качи в колата. — Ще помоли Нюберг да се заеме с щипката.

— Наясно ли е до какви изводи стигнахме?

— Струва ми се, че да.

— Да потегляме тогава.

Валандер се облегна назад и затвори очи. Най-доброто, което можеше да направи на път за Лунд, бе да поспи.

Сградата, в която живееше Катарина Таксел, се оказа жилищен блок, разположен на площад, чието име Валандер не знаеше.

— Може би ще е най-добре да се обадим на Бирш — каза Валандер. — Та да си нямаме разправии след това.

Сведберг се свърза с Бирш на домашния му телефон. Подаде слушалката на Валандер, който набързо обясни какво беше станало. Бирш обеща да дойде до двайсет минути. Чакаха, седнали в колата. Небето беше сиво. Не валеше дъжд. Но вятърът се бе засилил. Бирш спря колата си зад тяхната. Валандер подробно обясни какво са разбрали след разговора с Юлва Бринк. Бирш слушаше внимателно, но Валандер виждаше съмнението, изписано на лицето му.

Влязоха в сградата. Катарина Таксел живееше на втория етаж вляво.

— Аз ще стоя настрана — поясни Бирш. — Ти ще трябва да водиш разговора.

Сведберг позвъни на вратата. Тя се отвори почти мигновено. Пред тях стоеше жена по халат. Имаше тъмни кръгове от умора под очите си. Валандер си помисли, че му напомня на Ан-Брит Хьоглунд.

Поздрави я и се опита да звучи колкото се може по-любезно. Ала забеляза реакцията й, щом каза, че е полицай от Юстад. Влязоха в малък и тесен апартамент. Навсякъде имаше признаци, че е родила наскоро. Валандер си спомни как изглеждаше собственият му дом, когато Линда току-що се бе родила. Влязоха във всекидневна със светли дървени мебели. Една брошура върху масата привлече вниманието на Валандер. „Продукти за коса Таксел“. Това даваше отговор на въпроса какъв е частният бизнес, с който се занимава.

— Моля да ни извините за ранното идване — каза той, щом седна. — Но работата ни не търпи отлагане.

Той се поколеба как да продължи. Жената седеше срещу него и не сваляше поглед от лицето му.

— Наскоро сте родили в Родилното отделение на Юстад — каза той.

— Момченце — потвърди тя. — Роди се на петнайсети, в три часа следобед.

— Да ви е живо и здраво — честити й Валандер. Сведберг и Бирш се присъединиха към пожеланията му и смотолевиха по нещо.

— Две седмици по-рано — продължи Валандер — или, ако трябва да съм по-точен, в нощта между трийсети септември и първи октомври, някъде след полунощ сте имали посещение, нали?

Тя го погледна недоумяващо.

— От кого?

— Медицинска сестра, която може би не сте виждали преди?

— Познавах всички, които работеха нощна смяна.

— Тази жена се е върнала две седмици по-късно — уточни той. — И смятаме, че е била там, за да види вас.

— През нощта?

— Да. Някъде след два часа.

— Никой не ме е посещавал. Освен това спях.

Валандер бавно кимна. Бирш стоеше зад дивана, Сведберг на един стол до стената. Изведнъж се възцари гробна тишина.

Чакаха Валандер да продължи.

И той възнамеряваше да го направи.

Но първо искаше да се вземе в ръце. Все още беше уморен. Всъщност би трябвало да попита защо е лежала толкова време в Родилното отделение. Дали бременността й е имала усложнения? Обаче не го направи.

Нещо друго беше по-важно.

И то не му беше убягнало — тя не казваше истината.

Беше убеден, че е имала посетител. И че знае коя е жената.

28

Внезапно се чу детски плач.

Катарина Таксел стана и излезе от стаята. В същия миг Валандер реши как ще поведе разговора по-нататък. Беше сигурен, че тя не казва истината. Още от първия миг забеляза, че говори уклончиво. През дългите години като полицай се бе научил да отличава истината от лъжата, беше си изработил почти непогрешим усет за това кога някой спестява истината. Изправи се и отиде до прозореца, където стоеше Бирш. Сведберг го последва. Скупчиха се и Валандер заговори тихо. През цялото време държеше под око вратата, през която беше изчезнала жената.

— Тя не казва истината — рече той.

Другите, изглежда, не бяха забелязали нищо. Или поне не бяха убедени като него. Но не възразиха.

— Това може да отнеме време — продължи Валандер. — Тъй като смятам, че тя има ключова роля, нямам намерение да се предавам. Тя знае коя е онази жена. И съм убеден повече от всякога, че е важен свидетел.

Бирш сякаш едва сега започна да разбира връзката.

— Искаш да кажеш, че зад всичко това стои жена, така ли? Убиецът е жена?

Изглежда, се уплаши от собствените си думи.

— Не е задължително тя да е убиецът — рече Валандер, — обаче някъде близо до центъра на това разследване има жена. Сигурен съм. Най-малкото ни пречи да видим какво се крие зад всичко това. Затова трябва да се доберем до нея колкото се може по-бързо. Трябва да разберем коя е.

Детето спря да плаче. Сведберг и Валандер бързо се върнаха по местата си. Измина около минута. Сетне Катарина Таксел се върна и седна на дивана. Валандер забеляза, че бдителността й се е изострила.

— Нека да се върнем към Родилното в Юстад — любезно поде Валандер. — Казвате, че сте спали. И че никой не ви е посещавал през нощта?

— Точно така.

— Живеете тук в Лунд. И въпреки това сте избрали да родите в Юстад. Защо?

— Допаднаха ми методите, които се прилагат там.

— Разбирам — каза Валандер. — Впрочем и дъщеря ми е родена в Юстад.

Тя не реагира. Валандер се досети, че тя само ще отговаря на въпросите му. Извън това нямаше да каже нищичко доброволно.

— Сега ще ви задам няколко въпроса от лично естество — продължи той. — Тъй като това не е разпит, можете да решите и да не отговаряте. Но съм длъжен да ви предупредя, че тогава може да се наложи да ви отведем в полицейския участък и да проведем официален разпит. Дойдохме тук, понеже търсим сведения, касаещи няколко изключително тежки криминални престъпления.

Тя пак не реагира. Погледът й бе прикован в лицето му. Сякаш се опитваше да погледне право в главата му. Нещо в погледа й го караше да е нащрек.

— Разбирате ли какво ви казвам?

— Разбирам. Не съм глупава.

— Съгласна ли сте да ви задам няколко въпроса от личен характер?

— Не мога да знам, преди да съм ги чула.

— Очевидно живеете в апартамента сама. Не сте ли омъжена?

— Не съм.

Отговорът прозвуча бързо и категорично. Като шамар, помисли си Валандер. Сякаш удари нещо.

— Мога ли да ви попитам кой е бащата на детето ви?

— Не смятам да отговоря на този въпрос. Това не може да представлява интерес за някого другиго, освен за мен самата. И за детето.

— Ако бащата на детето е станал жертва на криминално престъпление, бих казал, че има отношение към случая.

— Това означава, че ви е известно кой е бащата на детето ми. Но вие не знаете. Значи въпросът е неуместен.

Валандер осъзна, че тя е права. Не беше никак глупава.

— Нека ви задам друг въпрос — продължи той. — Познавате ли човек на име Йожен Блумберг?

— Да.

— И по-конкретно?

— Познавам го.

— Знаете ли, че е бил убит?

— Да.

— Как разбрахте за това?

— Видях във вестника сутринта.

— Той ли е бащата на детето ви?

— Не.

Добре лъже, помисли си Валандер. Но не достатъчно убедително.

— Не е ли вярно, че вие и Йожен Блумберг сте имали връзка?

— Така е.

— И все пак не той е баща на детето ви?

— Не.

— Колко дълго продължи връзката ви?

— Две години и половина.

— Трябва да сте я пазили в тайна, понеже той е женен.

— Той ме излъга. Разбрах го много по-късно.

— Какво се случи тогава?

— Скъсах с него.

— Кога се случи това?

— Преди около година.

— След това не сте ли се срещали отново?

— Не.

Валандер се възползва от случая и премина в атака.

— В дома му намерихме писма, които сте му писали преди два месеца.

Тя не се остави да бъде разколебана.

— Пишехме си, но не се срещахме.

— Цялата работа изглежда доста странна.

— Той ми пишеше писма. Аз им отговарях. Искаше да се срещнем отново, не и аз обаче.

— Защото сте срещнали друг мъж?

— Защото чаках дете.

— И не желаете да разкриете името на бащата?

— Не.

Валандер стрелна с поглед Сведберг, който зяпаше в пода. Бирш гледаше през прозореца. Валандер знаеше, че и двамата са на нокти.

— Кой смятате, че може да е убил Йожен Блумберг?

Валандер изстреля въпроса с все сила. Бирш се размърда. Подът проскърца под тежестта му. Сведберг сега се вторачи в дланите си.

— Не знам кой е искал да го убие.

Детето отново се обади. Тя скочи на крака. Пак излезе. Валандер погледна другите. Бирш поклати глава. Валандер се опита да прецени ситуацията. Да приберат за разпит жена с тридневно пеленаче щеше да създаде огромни проблеми. Освен това тя не беше заподозряна в нищо. Той бързо взе решение. Отново се скупчиха при прозореца.

— Ще спра до тук — обясни. — Но искам да бъде поставена под наблюдение. И да знам всичко, което можем да разберем за нея. Явно има фирма за продажба на козметични продукти за коса. Искам да знам всичко за нейните родители, приятели, с какво се е занимавала преди. Проверете я във всички бази данни. Искам да я проучите напълно.

— Ще се погрижим за това — обеща Бирш.

— Сведберг ще остане тук в Лунд. Имаме нужда от някой, който е запознат с предишните убийства.

— Всъщност бих предпочел да се прибера у дома — възрази Сведберг. — Знаеш, че не се чувствам особено добре извън Юстад.

— Знам — каза Валандер. — Точно сега обаче няма как да го избегнем. Ще помоля някой да те смени, когато пристигна в Юстад. Но не можем да допуснем хората ни само да се разкарват напред-назад без нужда.

Изведнъж тя се появи на вратата. Държеше бебето. Валандер се усмихна. Пристъпиха напред, за да видят момченцето. Сведберг, който много обичаше децата, въпреки че нямаше собствени, започна да му гука.

Валандер забеляза нещо странно. Върна се назад в спомените си към времето, когато Линда бе новородена. Когато Мона я бе разнасяла в прегръдките си. Когато той самият го бе правил, постоянно на тръни, че ще я изпусне.

Разбра какво не беше в ред. Тя не държеше детето притиснато към тялото си. Сякаш то бе нещо, което всъщност не й принадлежеше.

Стана му неприятно, така и не го показа.

— Няма да ви безпокоим повече — каза. — Но със сигурност ще ви се обадим отново.

— Надявам се да заловите човека, който е убил Йожен — отвърна тя.

Валандер я изгледа. После кимна.

— Да. Ще разрешим случая. Мога да ви го обещая.

Излязоха отвън на улицата. Вятърът се беше усилил още повече.

— Какво мислиш за нея? — попита Бирш.

— Естествено, че не казва истината — рече Валандер. — Но сякаш и не лъжеше.

Бирш го изгледа недоумяващо.

— Как да го тълкувам? Че хем лъже, хем казва истината?

— Горе-долу — отвърна Валандер. — Не знам какво ще излезе от това.

— Направи ми впечатление една малка подробност — внезапно се обади Сведберг. — Тя каза „човека“. Не „мъжа“.

Валандер кимна. Той също го беше забелязал. Тя се бе надявала да заловят „човека“, убил Йожен Блумберг.

— Необходимо ли е това да означава нещо? — скептично попита Бирш.

— Не — отговори Валандер. — Но и на двама ни със Сведберг ни направи впечатление. Дори само това следва да значи нещо.

Решиха Валандер да се върне в Юстад с колата на Сведберг. Обеща колкото се може по-скоро да изпрати някой, който да го смени в Лунд.

— Това е важно — каза той още веднъж на Бирш. — Катарина Таксел е била посещавана в болницата от тази жена. Трябва да разберем коя е. Акушерката, която е ударила, даде много добро описание.

— Дайте ми го — предложи Бирш. — Може да я посети и в дома й.

— Била е много висока — обясни Валандер. — Самата Юлва Бринк е висока метър и седемдесет и четири. Смяташе, че нападателката е била около метър и осемдесет. Тъмна права коса със средна дължина. Сини очи, остър нос, тънки устни. Била е силна, без да изглежда дебела. Не особено изразен бюст. Мощта на удара сочи, че е силна. Можем да допуснем, че е в добра спортна форма.

— Това описание съответства на страшно много хора — отвърна Бирш.

— Винаги е така — продължи Валандер. — Въпреки това веднага разбираш, когато откриеш издирваното лице.

— Казала ли е нещо? Какъв е бил гласът й?

— Не е произнесла нито дума. Само я е ударила.

— Обърнала ли е внимание на зъбите й?

Валандер погледна към Сведберг, който поклати глава.

— Била ли е гримирана?

— Не повече от нормалното.

— Как са изглеждали дланите й? Имала ли е изкуствени нокти?

— Със сигурност знаем, че не е имала. Юлва смята, че е щяла да го забележи.

Бирш си бе водил записки. Кимна.

— Ще видим какво можем да свършим — рече той. — Наблюдението трябва да се проведе много дискретно. Тя ще бъде нащрек.

Разделиха се. Сведберг даде на Валандер ключовете от колата си. По пътя към Юстад Валандер се опита да проумее защо Катарина Таксел не иска да признае, че на два пъти е имала нощни визити, докато е лежала в Родилното в Юстад. Коя беше жената? Каква е връзката й с Катарина Таксел и Йожен Блумберг? Накъде водеха нишките? Как изглежда веригата, която води до убийството?

Беше го страх, че е поел в съвсем погрешна посока. Че направлява разследването встрани от правилния курс и се носи устремено към зона с невидими подводни рифове, където всичко ще свърши с пълно крушение.

Нищо друго не го тормозеше повече от това. Прокуждаше съня му, докарваше му язва. Мисълта, че под негово ръководство едно криминално разследване може да се носи с пълна пара към провал. Случвало му се бе и преди. Разследванията изведнъж започваха да се разпадат. Нямаше какво друго да се направи, освен да започнат пак от нулата. И то по негова вина.

В девет и половина паркира пред участъка в Юстад. Когато влезе на пропуска, Ебба го спря.

— Тук цари пълен хаос — осведоми го тя.

— Какво се е случило?

— Лиса Холгершон иска да говори с теб незабавно. Става дума за онзи мъж, когото със Сведберг сте намерили на пътя нощес.

— Ще говоря с нея — каза Валандер.

— Направи го незабавно — отвърна Ебба.

Валандер се запъти право към кабинета й. Вратата беше отворена. Хансон седеше вътре и изглеждаше пребледнял. Никога преди не бе виждал Лиса Холгершон толкова разстроена. Тя посочи към един стол.

— Смятам, че трябва да чуеш това, което има да разкаже Хансон.

Валандер си съблече якето и седна.

— Оке Давидсон — каза Хансон. — Тази сутрин си поговорих с него надълго и нашироко.

— Как е той? — поинтересува се Валандер.

— Изглежда по-зле, отколкото е в действителност. И все пак положението е много лошо. Но не колкото историята, която ми разказа.

По-късно Валандер се убеди, че Хансон не преувеличава. Изслуша го, отначало с удивление, сетне с нарастващо възмущение. Хансон говори сбито и ясно. Въпреки това историята излизаше извън всякакви граници. Валандер чу неща, за които никога преди не би си и помислял, че могат да се случат. Сега се бяха случили и те трябваше да се примирят. Швеция постоянно се променяше. Най-често тези промени се прокрадваха незабелязано и се установяваха едва по-късно. Понякога Валандер имаше чувството, че през цялата структура на обществото преминава спазъм. Като полицай той наблюдаваше и преживяваше.

Историята на Хансон за Оке Давидсон бе подобен спазъм, който на свой ред разтърси Валандер из основи.

Оке Давидсон е служител в „Социални грижи“ в Малмьо. Категоризиран е като частично нетрудоспособен поради лошо зрение. Но след многогодишна борба бе получил шофьорска книжка при условия, които ограничават нейната валидност. От края на седемдесетте Давидсон поддържал връзка с жена от Льодинге. Предишната вечер връзката приключила. Обикновено Оке Давидсон оставал да нощува в Льодинге, понеже нямал право да шофира на тъмно. Сега обаче бил принуден да го направи. Загубил се и най-накрая спрял, за да попита за пътя. Тогава бил пребит от нощен патрул, съставен от доброволци, които се били организирали в Льодинге. Обвинили го, че е крадец, и отказали да приемат обясненията му. Очилата му изчезнали, навярно били строшени. Пребили го до безсъзнание и дошъл на себе си едва когато парамедиците го вдигнали на носилката.

Това бе историята на Хансон за Оке Давидсон. Но имаше и още.

— Давидсон е миролюбив човечец, който, освен че недовижда, страда и от високо кръвно налягане. Разговарях с някои от колегите му от Малмьо, които са потресени. Един от тях ми разказа нещо, което самият Давидсон премълча. Може би защото по природа е срамежлив.

Валандер бе цял в слух.

— Оке Давидсон е активен и всеотдаен член на „Амнести Интернешънъл“ — съобщи Хансон. — От сега нататък тази организация може да се заинтересува и от Швеция. Освен ако възходът на гражданската гвардия и атаките над граждани не бъдат спрени.

Валандер загуби дар слово. Призляваше му и кипеше от гняв.

— Тези кретени си имат водач — продължи Хансон. — Казва се Ескил Бенгтсон и има фирма за превози в Льодинге.

— Трябва да сложим край на това — заяви Лиса Холгершон. — Дори и да сме затънали до гуша в разследването на убийствата. Трябва да имаме поне план за действие.

— Този план вече съществува — каза Валандер и се изправи. — Той е много прост. Състои се в това да отидем и да задържим Ескил Бенгтсон. Както и всеки, замесен в тази опълченска гвардия. Оке Давидсон ще трябва да ги разпознае един по един.

— Та той нищо не вижда — възрази Лиса.

— Хората, които имат лошо зрение, често имат развит слух — поясни Валандер. — Доколкото разбрах, докато са го били, те са разговаряли помежду си.

— Чудя се дали това е оправдано — поколеба се тя. — С какви доказателства всъщност разполагаме?

— За мен е оправдано — каза Валандер. — Естествено, ти можеш да ми заповядаш да остана в участъка.

Тя поклати глава.

— Тръгвай — нареди тя. — Колкото по-бързо, по-добре.

Валандер кимна на Хансон. Спряха се отвън в коридора.

— Искам две патрулни коли — уточни Валандер, докато настойчиво забиваше пръст в рамото на Хансон. — И да карат със сини лампи и сирени. При излизане от Юстад и при влизане в Льодинге. Няма да навреди и ако подшушнем на вестниците за това.

— Не мисля, че можем да го направим — угрижено каза Хансон.

— Естествено, че не можем — съгласи се Валандер. — Потегляме след десет минути. В колата можем да поговорим за документите от Йостерсунд.

— Остава ми едно кило — обясни Хансон. — Невероятно разследване! Кръг след кръг. Има дори и един син, който е поел щафетата на разследването от баща си.

— В колата — прекъсна го Валандер. — Не тук.

Щом Хансон си тръгна, Валандер продължи към пропуска. Поговори под сурдинка с Ебба. Тя кимна и обеща да направи каквото я бе помолил.

Пет минути по-късно бяха на път. Напуснаха града с пуснати сирени и сини лампи.

— За какво ще го задържим? — попита Хансон. — Имам предвид Ескил Бенгтсон.

— Заподозрян е в нанасяне на тежка телесна повреда — отговори Валандер. — Подстрекателство към насилие. Някой трябва да е откарал Давидсон до пътя. Тогава ще пробваме с отвличане. Подстрекаване към безредици.

— Пер Окесон ще те удуши за това.

— Не съм много сигурен — оспори Валандер.

— Май сме на път да заловим няколко наистина опасни субекта — каза Хансон.

— Да — отвърна Валандер, — напълно си прав. По петите сме на много опасни хора. Точно в този момент ми е трудно да се сетя за някой, който да представляват по-голяма заплаха за законността в тази държава.

Удариха спирачките при двора на Ескил Бенгтсон, който се намираше до отбивката към селището. Там имаше два камиона и багер. Някакво куче ожесточено лаеше пред колибата си.

— Да го пипнем — предложи Валандер.

Тъкмо бяха стигнали до входната врата, когато я отвори як мъж с огромно шкембе. Валандер хвърли поглед към Хансон, който кимна.

— Комисар Валандер от полицията в Юстад — представи се Валандер. — Облечете си яке. Идвате с нас.

— Че къде?

Арогантността на мъжа насмалко щеше да накара Валандер да загуби самоконтрол. Хансон забеляза това и го сграбчи за ръката.

— Идваш с нас в Юстад — поясни Валандер, като си наложи да говори спокойно. — И много добре знаеш защо.

— Нищо не съм направил — оправда се Ескил Бенгтсон.

— Напротив — каза Валандер. — Дори си направил твърде много. Ако не си вземеш якето, ще трябва да пътуваш без него.

Дребна слаба женица изникна редом до мъжа.

— Какво има? — извика тя високо и гръмогласно. — Какво е направил?

— Не се бъркай, дето не ти е работа — сопна се мъжът и я блъсна обратно в къщата.

— Сложи му белезници — нареди Валандер.

Хансон се вторачи в него недоумяващо.

— Ама защо?

Търпението на Валандер вече се бе изчерпало. Той се обърна към един от пътните полицаи и получи чифт белезници. Изкачи се по стълбата, каза на Ескил Бенгтсон да си подаде ръцете и после му щракна белезниците. Всичко стана толкова светкавично, че Бенгтсон така и не успя да се окопити и да реагира. В този миг проблесна светкавица на фотоапарат. Един фотограф, който тъкмо бе изскочил от колата си, направи снимка.

— Откъде, по дяволите, пресата знае, че сме тук? — удиви се Хансон.

— Кажи „зеле“ — рече Валандер, като си помисли, че Ебба, освен надеждна, беше и много бърза. — Сега да тръгваме.

Жената отново бе излязла отвън. Изведнъж тя се нахвърли върху Хансон и започна да го налага с пестници. Фотографът снимаше. Валандер поведе Бенгтсон към колата.

— Ще ти се разплаче майката заради това — процеди Ескил Бенгтсон.

Валандер се усмихна.

— Сто процента — отговори. — Но това не е нищо в сравнение с онова, дето ти се пише на тебе. Да започнем ли веднага с имената? Кои участваха нощес?

Ескил Бенгтсон не отговори. Валандер безцеремонно го натика в колата. Междувременно Хансон се беше откопчил от побеснялата жена.

— По дяволите, трябвало е нея да завържат в кучешката колиба — каза той. Беше толкова възмутен, че чак трепереше. На бузата си имаше дълбока драскотина.

— Да потегляме — нареди Валандер. — Ти се качи в другата кола и отивай в болницата. Искам да знам дали Оке Давидсон е чул някакви имена. Дали е видял някой, който да прилича на Ескил Бенгтсон.

Хансон кимна и тръгна, фотографът дойде при Валандер.

— Получихме анонимно обаждане — каза той. — Какво става?

— Неколцина мести жители са нападнали и смазали от бой един невинен човек снощи. Изглежда, са си организирали един вид гражданска гвардия. Единственото провинение на мъжа е било, че имал нещастието да обърка пътя. Обявили го за крадец. Пребили са го почти до смърт.

— А мъжът в колата?

— Заподозрян е в съучастничество — обясни Валандер. — Освен това знаем, че именно той стои зад всичко това. Не ни трябват граждански гвардии в Швеция. Нито в Сконе, нито където и да било.

Фотографът искаше да зададе още един въпрос, но Валандер го възпря с жест.

— Ще има пресконференция — каза той. — Сега тръгваме.

Нареди да пуснат сирените и по обратния път. Няколко коли със зяпачи бяха спрели при отбивката към двора. Валандер се намести на задната седалка до Ескил Бенгтсон.

— Да започваме ли с имената? — попита той. — Така ще спестим време. И твоето, и моето.

Бенгтсон не отговори. Валандер усети силна миризма на пот, която струеше от него.

Трябваха му три часа, за да накара Ескил Бенгтсон да признае, че е участвал в побоя над Оке Давидсон. След това всичко се разви много бързо. Бенгтсон издаде и тримата си съучастници. Валандер разпореди незабавно да бъдат задържани. Дотогава колата на Оке Давидсон, скрита в изоставен навес за машини край една нива, вече бе докарана в участъка. Към три следобед Валандер убеди Пер Окесон, че четиримата мъже трябва да останат в ареста. След разговора с него отиде направо в залата, където чакаха неколцина журналисти. Когато Валандер влезе, Лиса Холгершон вече ги бе информирала за събитията от изминалата нощ. Този път той с радост очакваше да се срещне с пресата. Макар да съзнаваше, че Лиса вече е съобщила основната информация, той обрисува развоя на събитията още веднъж. Сякаш само веднъж не беше достатъчно.

— Четирима души току-що бяха задържани с прокурорска заповед — каза той после. — Не съществува абсолютно никакво съмнение, че те са виновници за побоя. По-тревожното е, че не било задължително да са го извършили точно те. Има още петима или шестима души, които са замесени в тази самоволна група охранители от Льодинге. Това са хора, които са решили да се поставят над закона. Как точно стоят нещата, можем ясно да видим в този случай, когато един невинен човек с лошо зрение и високо кръвно насмалко да бъде убит, задето се е изгубил с колата си. Въпросът е дали искаме да бъде така? Искаме ли да ни грози смъртна опасност всеки път, когато направим погрешен завой? Така ли стоят нещата? Нима от сега нататък всички ще бъдем в очите на другите крадци, изнасилвачи и убийци? Не мога да го кажа достатъчно ясно. Някои от хората, подведени да участват в тези незаконни и опасни отряди, може би не са разбирали в какво се забъркват. Могат да бъдат извинени, ако незабавно се откажат. Но онези, които са се присъединили с пълното съзнание какво вършат — за тях няма оправдание. Четиримата мъже, които задържахме днес, уви, са нагледен пример за това. Можем само да се надяваме, че наказанието, което ще им бъде наложено, ще послужи за назидание на останалите.

Валандер умишлено си бе послужил със силни думи. Усетиха го и журналистите, които незабавно го заляха с въпросите си. Присъстващите не бяха много и целяха единствено да потвърдят някои детайли. Ан-Брит Хьоглунд и Хансон стояха в дъното на залата. Валандер търсеше измежду събралите се журналисти представителя на вестник „Протестен глас“, но него го нямаше.

Само след половин час пресконференцията свърши.

— Справи се добре — похвали го Лиса Холгершон.

— Има само един възможен начин да се справи човек с това — отвърна Валандер.

Ан-Брит Хьоглунд и Хансон изръкопляскаха, когато той отиде при тях. На Валандер не му беше забавно. Беше прегладнял и имаше нужда от въздух. Погледна си часовника.

— Дайте ми един час — каза той. — Нека се срещнем в пет часа. Сведберг още ли не се е върнал?

— Пътува.

— Кой ще го смени?

— Аугустсон.

— Кой е той? — изненада се Валандер.

— Един от полицаите от Малмьо.

Валандер бе забравил името му. Кимна.

— В пет часа — повтори. — Чака ни много работа.

Спря се на пропуска и благодари на Ебба за помощта. Тя се усмихна.

Валандер слезе до центъра. Духаше вятър. Седна в сладкарницата при автогарата и изяде два сандвича. Залъга глада. Главата му беше празна. Прелисти напред-назад едно парцаливо списание. На връщане към участъка спря и си купи хамбургер. Изхвърли салфетката в кошчето и отново се замисли за Катарина Таксел. Ескил Бенгтсон вече бе престанал да съществува за него. Но Валандер знаеше, че тепърва ще се сблъскват с разни местни граждански гвардии. Случилото се с Оке Давидсон беше само началото.

В пет и десет се събраха в заседателната зала. Валандер започна, като разказа на останалите всичко, което бяха научили за Катарина Таксел досега. Веднага забеляза, че присъстващите слушат с голямо внимание. За пръв път, откакто пое разследването, изпита усещането, че се приближават към нещо, което би могло да се окаже техният пробив. Чувството се подсили и от онова, което имаше да каже Хансон.

— Документацията по разследването за Криста Хаберман е огромна — каза той. — Разполагах с твърде малко време и е възможно да съм изпуснал нещо важно. Ала открих нещо, което би могло да представлява интерес.

Той разлисти бележките си, докато откри каквото търсеше.

— Малко след средата на шейсетте Криста Хаберман е идвала в Сконе три пъти. Свързала се била с любител-орнитолог, който живеел във Фалстербу. Години по-късно, много след нейното изчезване, един полицай на име Фредрик Нилсон пропътувал целия път от Йостерсунд, за да говори с въпросния мъж във Фалстербу. Впрочем отбелязал е, че е пропътувал цялото разстояние с влак. Мъжът от Фалстербу се казва Тандвал. Ерик Густав Тандвал. Чистосърдечно му разказал, че Криста Хаберман го е посещавала. Не е изрично споменато, но човек лесно може да се досети, че са имали връзка. Ала полицай Нилсон от Йостерсунд не могъл да открие нищо подозрително в цялата работа. Връзката между Хаберман и Тандвал отдавна била приключила, когато тя изчезнала безследно. Тандвал със сигурност нямал нищо общо с изчезването й. С това бива зачеркнат от разследването и не се появява отново.

До този момент Хансон бе чел на глас от записките си. Сега погледна слушателите си около масата.

— Името ми се стори някак познато — каза той. — Тандвал. Необичайно име. Имах чувството, че съм го виждал и преди. Мина известно време, докато се сетя къде. В списък на лицата, работили като продавачи на коли за Холгер Ериксон.

Сега в стаята се бе възцарила абсолютна тишина. Напрежението бе голямо. Всички съзнаваха, че Хансон е успял да напипа много важна връзка.

— Продавачът на коли не се казваше Ерик Тандвал — продължи той. — Собственото му име беше Йоте, Йоте Тандвал. Точно преди тази среща ми бе потвърдено, че това е синът на Ерик Тандвал. Трябвало да добавя, че Ерик Тандвал е починал преди две години. Все още не съм успял да открия сина.

Хансон замълча.

Дълго време никой не продума.

— С други думи, има голяма вероятност Холгер Ериксон да е срещнал Криста Хаберман — бавно произнесе Валандер. — Жена, която впоследствие изчезва безследно. Жена от Свенставик, където има една църква, която приема дарение според указание в завещанието на Холгер Ериксон.

В стаята отново се възцари тишина.

Всички осъзнаваха какво значи това.

Най-накрая нещата започваха да се навързват.

29

Малко преди полунощ Валандер осъзна, че всички са прекалено уморени. Съвещанието продължаваше вече пет часа, с кратки почивки колкото да проветрят стаята.

Хансон им осигури пробива, от който се нуждаеха. Бяха установили връзка. Започнаха да се очертават контурите на някой, който се движи като сянка между тримата убити мъже. Макар все още да внимаваха с назоваването на определен мотив, определено имаха усещането, че се движат в периферията на низ от събития, свързани с отмъщение.

Валандер ги бе призовал заедно да щурмуват трудното препятствие. Хансон им даде посоката. Но все още не разполагаха с карта, която да следват.

В следствения екип имаше и колебания. Възможно ли е всичко това да е истина? Нима загадъчен случай на изчезване с многогодишна давност, осветлен чрез килограми следствен материал, събран от отдавна починали полицаи от далечния Север, може да им помогне да разкрият престъпник, който освен всичко друго залага капан със заострени бамбукови пръти в един ров в Южна Швеция?

Колебанията им се бяха поразсеяли, когато малко след шест вратата се отвори и влезе Нюберг. Той дори не си направи труда да седне на мястото си в най-далечния край на масата. По изключение даваше признаци на възбуда — нещо, което никой не можеше да си спомни да се е случвало преди.

— На кея имаше угарка от цигара — съобщи той. — Успяхме да свалим пръстов отпечатък от нея.

Валандер го изгледа учудено.

— Не мислех, че е възможно. Пръстов отпечатък на угарка от цигара?

— Имахме късмет — поясни Нюберг. — Прав си, че при нормални обстоятелства не е възможно. Обаче има едно изключение. Ако цигарата е свита ръчно. А тази беше именно такава.

В стаята се възцари тишина. Първо Хансон бе открил предполагаемо, че дори и правдоподобно свързващо звено между една отдавна изчезнала полякиня и Холгер Ериксон. А ето че сега се появи Нюберг с новината, че пръстови отпечатъци има както по куфара на Рюнфелд, така и на мястото, където бяха намерили Блумберг в чувал.

За кратко време им се струпа твърде много. Криминалното разследване се бе влачило дълго време без посока, а ето че сега започна бързо да набира скорост.

След като съобщи своята, новина Нюберг седна.

— Убиецът е пушач — отбеляза Мартинсон. — Ще ни бъде по-лесно да го открием сега, отколкото преди двайсет години. Предвид това, че все по-малко хора пушат.

Валандер кимна разсеяно.

— Необходимо е да открием още допирни точки между убийствата — каза той. — С трима убити са ни необходими поне девет комбинации. Пръстови отпечатъци, моменти във времето, всичко, което би могло да покаже наличието на общ знаменател.

Огледа се из стаята.

— Ще ни е нужно да съставим подробна хронологична схема — каза той. — Знаем, че лицето или лицата, които стоят зад това, действат със зловеща бруталност. Открихме елемент на показност в начина, по който са убити жертвите. Ала още не сме разчели езика на убиеца. Кодът, за който говорихме и преди. Имам чувството, че убиецът ни говори. Той или тя, или те. Ала какво се опитват да ни кажат? Не знаем. Сега въпросът е: дали във всичко съществува още някакъв модел, който не сме открили?

— Имаш предвид от рода на това дали престъпникът убива по пълнолуние? — попита Сведберг.

— Именно. Символичната пълна луна. Как изглежда тя в този случай? Има ли я? Бих искал някой да състави хронологична схема. Има ли там нещо, което би могло да ни даде нова следа?

Мартинсон обеща да систематизира данните, с които разполагаха. Валандер знаеше, че по своя собствена инициатива той бе осигурил няколко компютърни програми, разработени в централата на ФБР във Вашингтон. Предположи, че Мартинсон сега вижда възможност да се възползва от някоя от тях.

Започнаха да обсъждат дали престъпленията имат географски център. Ан-Брит Хьоглунд постави част от подробна карта в един проектор. Валандер застана до осветения правоъгълник.

— Започва се от Льодинге — каза той и посочи. — От нищото се появява човек, който започва да наблюдава стопанството на Холгер Ериксон. Можем да предположим, че се придвижва с лека кола и използва черния път от другата страна на хълма, на който е наблюдателницата на Ериксон. Година по-рано, вероятно същият човек, е влязъл с взлом в къщата му, без да открадне нищо. Може би за да го предупреди, да му даде знак. Не знаем. Дори не е задължително и да е бил един и същи човек.

Валандер посочи Юстад.

— Йоста Рюнфелд с нетърпение очаква да замине за Найроби, където ще изучава редки орхидеи. Всичко е готово. Куфарът е стегнат, валутата обменена, билетът е взет. Дори си е поръчал такси за ранния утринен час, когато ще замине. Ала пътуването не се осъществява. Той изчезва безследно за три седмици, преди да се появи отново.

Пръстът отново се върна. Сега към гората около замъка „Маршвинсхолм“, западно от града.

— Открива го състезател по ориентиране, излязъл на нощна тренировка. Вързан за дърво и удушен. Отслабнал, изнемощял. Най-вероятно е държан в плен през времето, когато е бил изчезнал. Дотук имаме две убийства на две различни места, като Юстад се явява нещо като междинна точка.

Пръстът се върна на североизток.

— Откриваме куфар край шосето към Шьобу. Недалеч от място, където може да се завие към стопанството на Ериксон. Куфарът лежи на видно място край пътя. Веднага решихме, че е бил оставен там, за да бъде лесно открит. С право можем да се запитаме: защо именно там? Дали защото шосето е удобно на извършителя? Не знаем. Ала въпросът може би е по-важен, отколкото сме си давали сметка досега.

Валандер отново премести дланта си. На югозапад, Крагехолмсшьон.

— Ето тук открихме Йожен Блумберг. Това означава, че имаме обособен район, който не е особено голям. Трийсет-четирийсет километра между крайните точки. Пътуването с кола между различните места не отнема повече от половин час.

Той седна.

— Нека за момента си извадим няколко предварителни заключения — продължи той. — Какво ни подсказва това?

— Че познава местността — рече Ан-Брит Хьоглунд. — Мястото в гората при „Маршвинсхолм“ е добре подбрано. Куфарът е бил поставен на място, където няма къща, откъдето шофьорът да бъде видян, че спира и оставя нещо.

— От къде знаеш? — попита Мартинсон.

— Лично го проверих.

Мартинсон млъкна.

— Човек може да познава една местност или може да разбере за нея от някой друг — продължи Валандер. — Към кое сочи стрелката в този случай?

Не бяха единодушни. Хансон смяташе, че чужд човек много лесно би могъл да се научи да се ориентира на всяко едно от местата. Сведберг бе на противоположното мнение. Изборът на мястото, където бяха открили Йоста Рюнфелд, сочеше, че извършителят добре познава околностите.

Самият Валандер се колебаеше. По-рано смътно си бе представял външен човек. Сега вече не беше толкова сигурен.

Така и не постигнаха съгласие. И двете възможности съществуваха и не биваше да ги пренебрегват. Не успяваха да открият ясен център. С линеал и компас биха се озовали някъде близо до мястото, където откриха куфара на Рюнфелд. Но това не ги отвеждаше по-напред.

Тази вечер постоянно се връщаха към куфара. Защо бе сложен там, край пътя? И защо беше пренареден, най-вероятно от жена. Не можаха да намерят и приемливо обяснение защо в багажа липсваше долно бельо. Хансон дори предположил, че Рюнфелд сигурно е бил перверзник, който е ходел без нищо отдолу. Но, разбира се, никой не го прие на сериозно. Трябваше да има друго обяснение.

Когато стана девет вечерта, направиха почивка, за да проветрят. Мартинсон изчезна в кабинета си, за да се обади вкъщи, Сведберг си облече якето, за да се поразходи. Валандер влезе в тоалетната и изплакна лицето си. Погледна се в огледалото. Изведнъж го обзе усещането, че след смъртта на баща му лицето му се е променило. В какво се състояха разликите обаче, не можеше да каже. Поклати глава срещу отражението си в огледалото. Скоро трябваше да намери време и да премисли всичко случило се до този момент. Баща му бе покойник от няколко седмици. А той все още не беше успял да проумее какво се е случило. Това го караше да изпитва угризения. Замисли се и за Байба. Байба, на която държеше толкова много, но никога не й се обаждаше.

Често се съмняваше, че полицейската работа може да се съчетае с нещо друго. Това, разбира се, изобщо не беше вярно. Мартинсон бе в чудесни отношения със семейството си. Ан-Брит Хьоглунд почти сама носеше отговорността за две деца. Изглежда, вината си беше само на Валандер, който не можеше да се справя и с двете.

Прозя се срещу отражението си. Дочу, че колегите му отново се събират в залата. Реши, че сега е моментът да обсъдят жената, чийто силует съзираха в далечината. Трябваше да се опитат да видят нея, също и ролята, която по всяка вероятност играе.

Това бе първото, което каза, след като затвориха вратата.

— Зад кулисите на всичко това се крие жена — поде той. — През остатъка от вечерта, доколкото ни позволяват силите, трябва да се съсредоточим върху тази следа. Говорим, че мотивът е отмъщение. Но не сме достатъчно конкретни. Означава ли това, че разсъждаваме погрешно? Че гледаме в грешната посока? Може да има съвършено различно обяснение.

Чакаха го да продължи в мълчание. Въпреки че всички бяха изтощени, забеляза, че все още не са изгубили концентрацията си.

Върна се към Катарина Таксел в Лунд.

— Тя е родила детето си тук, в Юстад — каза той. — На два пъти е имала нощни посещения. Макар да отрича, убеден съм, че непознатата жена е ходила именно при нея. Тя ни лъже. Въпросът е защо? Коя е била тази жена? Защо не желае да разкрие самоличността й? От всички жени, които се появяват в това разследване, Катарина Таксел и жената в болнична униформа са най-важни. Приемаме, че Йожен Блумберг е баща на детето, което така и не е успял да види. Смятам, че Катарина лъже за бащинството. Когато бяхме при нея в Лунд, имах усещането, че не каза нито една вярна дума. Не знам защо. Според мен крие разковничето към целия случай.

— Защо не я задържим? — попита Хансон нетърпеливо.

— На какво основание да го направим? — отвърна Валандер. — Пък и току-що е станала майка. Не можем да се отнасяме с нея как да е. Освен това не смятам, че ако я накараме да седне на стол в участъка в Лунд, ще ни каже нещо повече от това, което е казала досега. Трябва да се опитаме да я притиснем, да измъкнем истината с хитрост.

Хансон кимна неохотно.

— Третата жена в обкръжението на Йожен Блумберг е вдовицата му — продължи Валандер. — Тя ни даде доста важна информация. Несъмнено най-показателен е фактът, че тя въобще не скърби за него. Той я е малтретирал. Ако се съди от белезите — продължително време, при това жестоко. Тя косвено потвърди аферата на мъжа си с Катарина Таксел, като каза, че той винаги е имал извънбрачни връзки.

В мига, в който произнесе последните думи, си помисли, че звучи като старомоден проповедник. Запита се как ли би се изразила Ан-Брит Хьоглунд.

— Нека кажем, че детайлите около случая на Блумберг съвпадат с модела — каза той. — По-късно ще се върнем към него.

Премина към Рюнфелд. Движеше се в обратна посока, към първото убийство.

— Според очевидци Йоста Рюнфелд е бил брутален мъж — продължи той. — За това свидетелстват както синът, така и дъщерята. Зад любителя на орхидеи се е криел съвършено различен човек. На всичко отгоре е бил частен детектив. Нещо, за което всъщност не разполагаме с ясен мотив. Дали е търсел тръпка? Може би орхидеите не са му били достатъчни? Не знаем. Това ни показва, че е бил сложна и противоречива личност.

След това заговори за съпругата му.

— Предприех пътуване до едно езеро в околностите на Елмхулт, без всъщност да съм сигурен какво ще открия. Не разполагам с доказателства. Ала мога да предположа, че Рюнфелд е убил съпругата си. Какво се е разиграло там на леда едва ли ще научим някога. Главните действащи лица са мъртви. Очевидци няма. Въпреки това имам чувството, че някой извън семейството е знаел за това. Поради липсата на нещо по-добро трябва да допуснем възможността, че смъртта на жена му е свързана по някакъв начин с участта, сполетяла Рюнфелд.

Валандер направи пауза, преди да продължи.

— И така, той е трябвало да замине за Африка. Така и не заминава. Нещо му е попречило. Не знаем как е изчезнал. Затова пък можем точно да определим кога е станало. Но нямаме обяснение за взлома в цветарницата. Не знаем и къде е бил държан в плен. Разбира се, куфарът може да ни даде някаква представа. Струва ми се, че с известни уговорки можем да заключим, че куфарът е бил пренареден от жена. Същата жена, която е пушила ръчно свита цигара на кея, където чувалът с Йожен Блумберг е бил бутнат във водата.

— Може да са двама души — възрази Ан-Брит Хьоглунд. — Единият е пушил цигарата и е оставил пръстовите отпечатъци по куфара. Другият го е пренаредил.

— Имаш право — съгласи се Валандер. — Нека тогава кажем, че става дума най-малко за един извършител.

Той погледна Нюберг.

— Търсим — каза Нюберг. — Претърсваме у Холгер Ериксон. Намерихме купища отпечатъци от пръсти, но до тук нито един не съвпада.

Валандер изведнъж се сети за една подробност.

— Табелката за име — каза. — Онази, дето намерихме в куфара на Рюнфелд. По нея имаше ли отпечатъци?

Нюберг поклати глава.

— Би трябвало да има — възрази Валандер. — Та нали човек използва пръстите си, когато си я слага или сваля?

Никой нямаше приемливо обяснение.

Валандер продължи нататък.

— До този момент споменахме няколко жени, една, от които непрекъснато се появява — обобщи той. — Също така предполагаме, че става дума за малтретирани жени и може би за едно неразкрито убийство. Въпросът, който трябва да си зададем, е: кой е знаел за тези неща? Кой има причини да отмъсти? Ако въобще мотивът е отмъщение.

— Може би разполагаме с още нещо — каза Сведберг, като се почеса по врата. — Имаме две стари полицейски разследвания, и двете пратени в архива, без да бъдат разрешени. Едно в Йостерсунд и едно в Елмхулт.

Валандер кимна.

— Остава Холгер Ериксон — продължи той. — Още един брутален мъж. След много усилия, по-скоро с много късмет, открихме жена и в неговото минало. Полякиня, изчезнала преди близо трийсет години.

Огледа се около масата, преди да привърши.

— С други думи, имаме модел — каза той. — Брутални мъже и малтретирани, изчезнали и вероятно убити жени. И за фон — една сянка, която върви по следите на тази събития. Сянка, която може да принадлежи на жена. На пушачка.

Хансон пусна молива си на масата и поклати глава.

— Не ми изглежда възможно — възрази той. — Да се представим, че е замесена жена. Тя, изглежда, притежава колосални физически сили и злокобна фантазия, когато стане дума за рафинирани методи за убийство. Защо се интересува от случилото се с тези жени? Тяхна приятелка ли е? Каква е връзката между всички тези хора?

— Въпросът ти не е просто важен — каза Валандер. — Той може да се окаже от решаващо значение. Как тези хора са влезли в контакт помежду си? От къде да започнем да търсим? Сред мъжете или сред жените? Един търговец на коли, поет-аматьор и любител на птиците; един почитател на орхидеите, частен детектив и собственик на цветарница, и най-сетне един научен работник, специалист по алергии. Изглежда, само Блумберг не е имал по-специални интереси. Май не е имал никакви интереси. Или пък да тръгнем от жените? Една майка, която лъже кой е бащата на новороденото й дете? Една жена, удавила се преди десет години в езерото Стонгшьон до Елмхулт? Една полякиня, която се била установила в Йемтланд и се интересувала от птиците? И която е изчезнала от почти трийсет години? И най-накрая тази жена, която нощем се прокрадва в Родилното отделение на Юстад и удря акушерки? Къде са допирните точки?

Настъпи дълга тишина. Всички се опитваха да намерят отговора. Валандер чакаше. Моментът беше важен. Най-много от всичко се надяваше някой да достигне до неочаквано заключение. Рюдберг многократно му бе натяквал, че най-важната задача на инспектора, водещ разследване, е да стимулира колегите си да мислят нестандартно. Въпросът сега беше дали е успял.

Най-накрая тишината наруши Ан-Брит Хьоглунд.

— Има работни места, където жените имат превес — каза тя. — Ако търсим медицинска сестра, мнима или не, то здравеопазването изглежда правилното място.

— Освен това пациентите идват от различни места — продължи Мартинсон. — Ако приемем, че жената, която търсим, е работила в Спешно отделение, тя би трябвало да е видяла множество малтретирани жени, които минават от там. Те не са се познавали, но тя ги е опознала. Имената им, болничните им картони.

Валандер осъзна, че Ан-Брит и Мартинсон заедно достигнаха до нещо, което можеше да свърши работа.

— Тоест не знаем дали действително е медицинска сестра — обобщи. — Знаем само, че не е работила в Родилното на Юстад.

— Възможно е да работи в друго отделение на болницата — подхвърли Сведберг.

Валандер бавно кимна. Нима наистина можеше да е толкова просто? Една медицинска сестра от болницата в Юстад?

— Може да разберем това сравнително лесно — обади се Хансон. — Даже ако болничните картони са свещени реликви, които никой не бива да докосва, дори тогава би трябвало да можем да проверим дали съпругата на Йоста Рюнфелд е била приемана там след побой. А защо не и Криста Хаберман?

Валандер пое в друга посока.

— Дали Рюнфелд и Ериксон някога са били съдени за нанасяне на побой? Лесно можем да го проверим. Ако е така, всичко ще се окаже доста по-достоверно.

— Има и други възможности — рече Ан-Брит Хьоглунд, която сякаш изпитваше потребност да се усъмни в собственото си предположение. — Има и други работни места, където жените имат превес. Съществуват кризисни групи за жени. Дори и жените полицайки от Сконе си имат своя собствена мрежа.

— Длъжни сме да проучим всички алтернативи — обясни Валандер. — Ще ни отнеме доста време. Но според мен трябва да се примирим, че разследването се е устремило едновременно в много различни посоки. Дори и назад във времето. Да се преглеждат архивни документи е винаги трудоемко. Ала не виждам никакъв друг начин.

През следващите два часа, които оставаха до полунощ, планираха различни стратегии, които да се проведат едновременно. Тъй като в компютърните си проверки досега Мартинсон не бе открил нова връзка между трите жертви, нямаха друга вариант, освен да продължат да търсят напосоки.

До полунощ не успяха да напреднат много.

Хансон зададе последния въпрос, този, който всички бяха очаквали през цялата дълга вечер.

— Ще се случи ли отново?

— Не знам — отвърна Валандер. — Уви, страхувам се, че е напълно възможно. Усещам някаква незавършеност във всичко случило се досега. Не ме питай защо. Само това мога да ви кажа. Уповавам се на нещо толкова не-полицейско, каквото е предчувствието. Интуиция може би.

— И аз имам същото предчувствие — каза Сведберг.

Произнесе думите с такава сила, че всички се изненадаха.

— Възможно ли е да сме изправени пред серия убийства, които могат да продължават до безкрай? Ами ако си имаме работа с някой, който за отмъщение сочи мъже, които са се отнасяли зле към жени? Тогава това никога няма да свърши.

Валандер знаеше, че е много вероятно Сведберг да е прав. Самият той през цялото време се опитваше да избегне подобна мисъл.

— Има такава опасност — отговори му. — Което на свой ред означава, че трябва бързо да заловим убиеца.

— Подкрепления — допълни Нюберг, който не бе казал почти нищо през последните два часа. — Иначе няма да стане.

— Да — съгласи се Валандер. — Съзнавам, че ще са ни нужни. Особено след всичко, което обсъдихме тази вечер. Без чужда помощ не можем да се заемем с повече работа, отколкото вършим сега.

Хамрен вдигна ръка в знак, че иска да каже нещо. Седеше заедно с двамата полицаи от Малмьо, в най-отдалечения край на масата.

— Бих искал да подчертая последното — поясни той. — Рядко, та даже никога, не съм виждал толкова ефективна полицейска работа, свършена от толкова малко хора. Понеже бях тук и през лятото, мога да констатирам, че явно при вас това не е изключение. Ако поискате подкрепления, никой здравомислещ човек не би могъл да ви ги откаже.

Двамата полицаи от Малмьо кимнаха в знак на съгласие.

— Ще повдигна въпроса пред Лиса Холгершон утре — каза Валандер. — Освен това смятам да се погрижа да ни пратят няколко колежки. Ако не друго, току-виж, ни повдигнали духа.

Потискащата атмосфера се разведри за миг. Валандер се възползва от случая и стана прав. Важно е да знаеш кога да сложиш край на едно съвещание. Сега беше моментът. Нямаше как да постигнат по-голям напредък. Нуждаеха се от сън.

Валандер отиде до кабинета, за да си вземе якето. Разлисти купчината бележки за пропуснати телефонни обаждания, която постоянно растеше. Вместо да се облече, се отпусна на стола. По коридора се чу шум от заглъхващи стъпки. Веднага след това настъпи тишина. Завъртя настолната лампа надолу към плота. Стаята потъна в мрак.

Часът бе дванайсет и половина. Без да се замисли, сграбчи телефона и набра номера на Байба в Рига. Точно като него и тя имаше нередовни навици, що се отнася до спането. Понякога си лягаше рано, но често й се случваше да будува до среднощ. Той никога не знаеше предварително. Сега тя отговори почти веднага. Беше будна. Както винаги се опита да разбере по тона й дали се радва да го чуе. Никога не се чувстваше сигурен, преди да й се обади. Този път имаше усещането, че е доста резервирана. Това веднага го накара да се почувства неспокоен. Искаше да получи уверение, че всичко е наред. Попита я как се чувства, разказа й за изтощителното разследване. Тя му зададе няколко въпроса. А после той не знаеше как да продължи. Тишината започна да отеква между Юстад и Рига.

— Кога ще дойдеш? — попита той накрая.

Отговорът й го изненада, макар че трябваше да го очаква.

— Наистина ли искаш да дойда?

— Защо да не го искам?

— Хич не се обаждаш. А когато се обадиш, ми обясняваш, че всъщност нямаш време да говориш с мен, как тогава ще имаш време за мен, ако дойда?

— Изобщо не е така.

— А тогава как е?

Не знаеше какво предизвика следващите му действия. Нито тогава, нито по-късно. Опита да потисне собствения си импулс, но не успя. Тресна слушалката върху вилката. Втренчи се в телефона. После стана и си тръгна. Още преди да стигне дежурната стая, се разкая. Ала познаваше Байба достатъчно добре и знаеше, че няма да вдигне, ако й позвъни отново.

Излезе навън в нощния въздух. Една полицейска кола тъкмо се отдалечаваше и изчезна покрай водната кула.

Нямаше вятър. Въздухът бе мразовит. Небето ясно. Вторник, деветнайсети октомври.

Нямаше обяснение за собствената си реакция. Какво ли щеше да стане, ако в този момент тя бе там до него?

Замисли се за убитите мъже. Сякаш внезапно очите му се отвориха за нещо, което до този момент не бе видял. Частица от самия него се криеше в цялата тази жестокост, която го обкръжаваше. Той беше част от нея.

Въпрос на степенуване. Нищо повече.

Поклати глава. Знаеше, че рано на следващата сутрин трябва да се обади на Байба. Тогава тя щеше да вдигне телефона. Нещата изобщо не бяха толкова зле. Тя ще разбере. Някой път умората можеше да накара и нея да избухне. И тогава ще е негов ред да прояви разбиране.

Беше един часът. Би трябвало да се прибере вкъщи и да спи. Да помоли някой от нощните патрули да го закара. Вместо това тръгна пеш. Градът бе пуст. В далечината се чу шум от свирещите гуми на кола, която поднася. Сетне тишина. Закрачи надолу по хълма към болницата.

Разследващият екип се бе съвещавал в продължение на седем часа. Макар че не се случи нищо съществено, вечерта беше изпълнена със събития. В промеждутъците, истината постепенно започва да се избистря, каза веднъж порядъчно почерпеният Рюдберг. И Валандер, макар да бе също толкова почерпан, веднага разбра какво има предвид. Никога не бе го забравил. Седяха на балкона на Рюдберг. Преди пет, може би шест години. Рюдберг все още не се беше разболял. Една юнска вечер, точно преди Еньовден. Празнуваха нещо, но Валандер не помнеше точно какво.

В промеждутъците истината постепенно започва да се избистря.

Беше стигнал болницата. Спря. Поколеба се за миг. После зави зад ъгъла и се озова при спешното отделение. Позвъни на нощния звънец. Когато се обади глас, каза кой е и попита дали акушерката Юлва Бринк е на работа. От другата страна потвърдиха. Помоли да го пуснат вътре.

Тя го посрещна пред стъклените врати. По лицето й можеше да види, че е разтревожена. Той се усмихна. Ала това не намали тревогата й. Може би усмивката му не беше достатъчно искрена. Или осветлението беше лошо.

Влязоха. Тя му предложи кафе. Той поклати глава.

— Ще остана съвсем за малко — каза той. — Сигурно имате много работа?

— Да — отвърна тя, — но мога да отделя няколко минути. Освен ако не може да почака до утре?

— Разбира се, че може — отговори Валандер. — Но понеже минавах от тук на път за вкъщи, реших да се отбия.

Бяха в стаята за служители. Една медицинска сестра тъкмо щеше да влезе, но се спря, щом зърна Валандер.

— Мога да почакам — каза тя и изчезна.

Валандер се наведе към бюрото. Юлва Бринк седеше на един стол.

— Сигурно сте мислили по въпроса — поде той. — За жената, която ви е ударила. Коя е била. Какво е правила тук. Защо е постъпила така. Сигурно сте си мислили отново и отново. Дали сте добро описание на лицето й. А може би има някоя подробност, за която сте се сетили впоследствие?

— Прав сте за това, че мислих. Но казах всичко, което можах да си спомня за лицето й.

— Но не и какъв цвят са били очите й?

— Защото така и не ги видях.

— Човек обикновено си спомня очите на хората.

— Стана светкавично.

Той й вярваше.

— Не е задължително да е лицето. Може да е имало нещо специфично в походката. Или белег на ръката. Човекът е комбинация от толкова много различни детайли. Мислим, че можем да разчитаме на паметта си, че подробностите веднага ще изскочат на повърхността. А всъщност е точно обратното. Представете си обект, който има способността да се носи по водата. Обект, който потъва изключително бавно. Така функционира паметта.

Тя поклати глава.

— Стана светкавично. Не помня нищо друго, освен това, което вече разказах. Наистина се постарах.

Валандер кимна. Не беше и очаквал друго.

— Какво е направила?

— Ударила ви е. Търсим я. Смятаме, че може да разполага с важна информация, която да ни предостави. Не мога да кажа повече.

Един стенен часовник показваше, че остават три минути до един и половина. Той подаде ръка за сбогом. Излязоха от служебната стаичка.

Изведнъж тя спря.

— Може би все пак има още нещо — поколеба се.

— Какво?

— Не се замислих за това точно тогава. Докато вървях насреща й и тя ме удари. Ами чак след това.

— Какво?

— Лъхна ме на особен парфюм.

— Как така особен?

Тя го погледна почти умолително.

— Не знам. Как се описва аромат?

— Това е едно от най-трудните неща на света. Но поне опитайте.

Видя, че тя действително полага усилия.

— Не — отвърна. — Не мога да намеря думи. Знам само, че беше специален. Може да се каже, че даже беше стипчив.

— Повече като афтършейв?

Тя го изгледа учудено.

— Да — потвърди. — Откъде знаехте?

— Беше просто хрумване.

— Може би не трябваше да го казвам. Особено като не мога да се изразя по-ясно.

— Напротив — каза той. — Може да се окаже важно. Човек никога не знае предварително.

Разделиха се при стъклените врати. Валандер слезе долу с асансьора и излезе от болницата. Крачеше бързо. Сега трябваше да спи.

Мислеше над думите й.

Ако беше останала следа от парфюма по табелката, щеше да й даде да я подуши утре рано сутринта.

Въпреки това още сега знаеше, че е същият.

Издирваха жена, която използва специфичен парфюм.

Запита се дали някога ще я открият.

30

В 7:35 часа си тръгна след нощната смяна. Бързаше, подгонена от внезапна тревога. Беше студена, влажна сутрин в Малмьо. Забързано вървеше към паркинга, където се намираше колата й. Обикновено си отиваше вкъщи, за да поспи. Но сега знаеше, че трябва да поеме право към Лунд. Хвърли чантата на задната седалка и се настани на мястото на водача. Когато сграбчи волана, забеляза, че дланите й са изпотени.

Не биваше да се доверява напълно на Катарина Таксел. Твърде слаба беше. Винаги съществува рискът, че ще се огъне. Катарина е от онзи тип хора, които са лесно раними.

Често се бе опасявала, че тя може да се предаде твърде лесно. Въпреки това бе преценила, че упражнява достатъчно силен контрол над нея. Сега вече не беше чак толкова сигурна.

Трябва да я изведа от там, мислила си го бе през цялата нощ. Поне докато тя започне да се разграничава от случилото се.

Няма да е никак трудно да я изведе от апартамента, където живееше. Няма нищо необичайно в това една жена да бъде сполетяна от психически проблеми скоро след като е родила.

С пристигането й в Лунд започна да вали дъжд. Тревогата не я напускаше през цялото време. Паркира на една от страничните улички и тръгна пеш към площада, където се намираше блокът на Катарина Таксел. Изведнъж се спря. После бавно отстъпи няколко крачки назад, сякаш пред нея внезапно бе изникнал див звяр. Долепи се до стената на една къща и се загледа към блока на Таксел.

Отпред имаше паркирана кола. В нея седеше един или може би бяха двама мъже. Веднага разбра, че са полицаи. Бяха поставили Катарина Таксел под наблюдение.

Внезапно я обзе паника. Без да може да се види, знаеше, че лицето й е пламнало от руменина. Получи сърцебиене. Мислите й се разбягаха като подплашени нощни твари в стая, внезапно осветена от запалените лампи. Какво бе казала Катарина Таксел? Защо седяха там пред входа и я наблюдаваха?

Може би просто си въобразявам? Стоеше неподвижно и се опитваше да мисли. Беше сигурна, че Катарина не им беше казала нищо. Иначе не биха я наблюдавали. Вместо това щяха да я отведат в участъка. Значи все пак не беше твърде късно. Едва ли разполагаше с много време. Но не й беше и необходимо. Знаеше какво да направи.

Запали цигара, която си бе свила през нощта. Според разписанието й бе подранила най-малко с един час. Сега обаче наруши правилото. Денят щеше да е много специален. Вече нямаше какво да разтакава.

Постоя там още няколко минути, загледана в колата, спряна пред входа.

После угаси цигарата и забързано се отдалечи.

* * *

Когато Валандер се събуди в сряда, малко след шест часа сутринта, все още беше много уморен. Толкова време се беше лишавал от сън. Безсилието бе като оловна тежест, заседнала в дълбините на съзнанието му. Лежеше неподвижен в леглото с отворени очи. Човекът е животно, което живее, за да търпи, помисли си той. Вече мисля, че не мога да се справям.

Седна на края на леглото. Подът под стъпалата му беше леденостуден. Погледна ноктите на краката си. Трябваше да ги изреже. Цялото му тяло се нуждаеше от основен ремонт. Преди месец беше в Рим и бе събирал сили. Ето че сега те се бяха изчерпали. Свършиха за по-малко от месец. С усилие на волята се изправи. После отиде в банята. Студената вода му подейства като шамар. Някой ден ще трябва да се откаже и от това да използва студената вода като стимул да почне да функционира. Избърса се, облече си халата и отиде в кухнята. Винаги един и същи установен ред. Водата за кафето, после прозорецът, термометърът. Валеше дъжд. Четири градуса над нулата. Есен, студът вече ги бе приклещил в здравата си прегръдка. Някой в участъка бе предрекъл, че се задава дълга и протяжна зима. Това го изпълваше с ужас.

Когато кафето бе готово, седна на кухненската маса. Междувременно взе сутрешния вестник. На първата страница имаше снимка от Льодинге. Отпи няколко глътки. Вече бе преодолял първия и най-висок праг на умората. Утрините му приличаха на пътека с препятствия. Погледна часовника. Беше време да се обади на Байба.

Тя отговори при второто позвъняване. Беше си го представял през цялата изминала нощ. Но сега бе различно.

— Уморен съм — извини се той.

— Знам — каза тя. — Но въпросът ми остава.

— Дали искам да дойдеш ли?

— Да.

— Няма нищо, което да желая повече.

Тя му повярва. И отговори, че навярно ще успее да дойде след няколко седмици, в началото на ноември. Още днес щеше да провери кога ще й бъде възможно.

Нямаха нужда да говорят повече. И двамата не обичаха да разговарят по телефона. После, когато Валандер се върна при своята чаша кафе, си помисли, че този път трябва да поговори сериозно с нея. За преместването й в Швеция. За новата къща, която искаше да купи. Може би щеше да й сподели и за кучето.

Дълго остана седнал. Вестникът си остана неразтворен. Едва когато стана седем и половина, се облече. Наложи му се дълго да рови из гардероба, докато намери чиста риза. Беше последната. Трябваше да си запази час в пералнята още същия ден. Тъкмо понечи да излезе от апартамента, когато телефонът иззвъня. Беше автомонтьорът от Елмхулт. Причерня му, като чу крайната цена за ремонта, ала не каза нищо. Монтьорът обеща колата да пристигне в Юстад по-късно през деня. Имал брат, който можел да я докара, а после да вземе влака на връщане. На Валандер щеше да му струва само цената на билета за влака.

Когато излезе на улицата, осъзна, че дъждът е по-силен, отколкото му се видя през прозореца. Прибра се във входа и набра номера на участъка от мобилния. Ебба обеща, че веднага ще да изпрати полицейска кола да го вземе. След по-малко от пет минути колата удари спирачки пред сградата. В осем часа беше вече в кабинета си.

Едва успя да си съблече якето, когато изведнъж всичко около него започна да се случва едновременно.

Ан-Брит Хьоглунд стоеше на вратата. Беше пребледняла.

— Чу ли? — попита тя.

Валандер потръпна. Пак ли се беше случило? Още един убит мъж?

— Току-що дойдох — отвърна. — Какво има?

— Дъщерята на Мартинсон е била нападната.

— Терес ли?

— Да.

— Какво се е случило?

— Нахвърлили се върху й пред училището. Мартинсон току-що си тръгна. Доколкото разбрах от Сведберг, станало, защото Мартинсон е полицай.

Валандер я изгледа недоумяващо.

— Сериозно ли е?

— Била е блъскана и удряна с юмруци по главата. Ритали са я. Не е получила сериозни наранявания. Естествено, изпаднала в шок.

— Кой го е направил?

— Други ученици, по-големи от нея.

Валандер се отпусна на стола.

— Това е ужасно! Но защо?

— Не знам как точно се е случило. Но явно учениците са обсъждали историята с гражданската гвардия. Казали, че полицията не прави нищо. Че сме се предали.

— И са се нахвърлили върху дъщерята на Мартинсон?

— Да.

Валандер усети, че в гърлото му засяда буца. Терес беше тринайсетгодишна и Мартинсон непрекъснато говореше за нея.

— Защо им е да нападат едно невинно дете? — попита той.

— Видя ли вестниците? — попита тя.

— Не.

— По-добре ги прегледай. Хората говорят за Ескил Бенгтсон и останалите. Гледат на арестите като на нарушение на човешките права. Твърдят, че Оке Давидсон е оказал съпротива. Големи репортажи, снимки, дебели заглавия. „На чия страна всъщност е полицията?“

— Не ми трябва да чета тези дивотии — отвърна Валандер с неприязън. — Какво става в училището?

— Хансон отпътува за там. Мартинсон е отвел дъщеря си вкъщи.

— Та значи тези, които са го извършили, са хлапаци от училището?

— Да. Доколкото знаем.

— Иди там — бързо реши Валандер. — Разбери всичко, което можеш. Говори с момчетата. Струва ми се, че ще е най-добре да стоя настрана. Страхувам се да не изгубя контрол.

— Хансон вече е там. Едва ли е необходим още някой.

— Напротив — настоя Валандер. — Държа и ти да отидеш. Със сигурност Хансон ще се справи и сам. И все пак искам ти да прецениш какво всъщност се е случило, от твоя гледна точка, и защо. Колкото повече наши хора има там, толкова по-бързо ще им стане ясно, че гледаме много сериозно на инцидента. Аз смятам да отида у Мартинсон. Всичко друго ще трябва да почака. Най-лошото нещо, което можеш да направиш в тази страна, както и във всяка друга, е да убиеш полицай. Следващото най-лошо е да се посегне на детето на полицай.

— Изглежда, че другите ученици са стояли наоколо и са се смеели.

Валандер вдигна ръце. Не желаеше да чува повече.

Стана от стола и се пресегна за якето си.

— Ескил Бенгтсон и другите ще бъдат пуснати днес — каза той, докато вървяха по коридора. — Но Пер Окесон ще повдигне обвинение.

— Каква ли присъда ще получат?

— Местните хора вече говорят, че ще съберат парите, ако им искат обезщетение. Но можем да се надяваме, че ще ги пратят в затвора. Поне някои от тях.

— Как е Оке Давидсон?

— Отново си е у дома в Малмьо. С дълги болнични.

Валандер спря и я погледна.

— Какво щеше да стане, ако по случайност го бяха убили? И тогава ли щяха да ги глобят?

Не изчака отговора.

Една полицейска кола откара Валандер до дома на Мартинсон, който се намираше в квартал с еднофамилни къщички в източната част на града. Валандер беше идвал няколко пъти тук. Къщата бе скромна. Но в градината Мартинсон и съпругата му бяха вложили много любов. Той позвъни на вратата. Отвори Мария, жената на Мартинсон. Валандер забеляза, че очите й бяха зачервени. Терес бе единствената им дъщеря и най-голямото дете. Освен нея семейството имаше и две момчета. Едното, на име Рикард, стоеше зад нея. Валандер се усмихна и го погали по главата.

— Как сте? — попита той. — Току-що научих. Веднага дойдох.

— Седи на леглото и плаче. Единственият, с когото иска да говори, е баща й.

Валандер влезе. Съблече си якето и си събу обувките. Единият му чорап беше скъсан. Тя му предложи кафе, той прие. В същия миг Мартинсон се зададе надолу по стълбите. Обикновено той беше засмян човек. Сега Валандер забеляза, че лицето му се е превърнало в маска от сиво огорчение. И страх.

— Чух какво се е случило — каза Валандер. — Веднага дойдох.

Настаниха се във всекидневната.

— Как е тя? — попита Валандер.

Мартинсон само поклати глава. Валандер си помисли, че всеки момент ще избухне в сълзи. За пръв път щеше да види колегата си да плаче.

— Напускам — заяви Мартинсон. — Ще говоря с Лиса още днес.

Валандер не знаеше какво да отвърне. Мартинсон с право беше разстроен. Лесно можеше да си представи как би реагирал по същия начин, ако бяха нападнали Линда.

Въпреки това трябваше да се противопостави на това. Последното нещо, което му трябваше сега, бе Мартинсон да напусне. Валандер трябваше да влезе в ролята на адвокат на дявола. Беше му ясно, че единственият, който може да му повлияе да промени решението си, е самият той.

Обаче беше твърде рано. Виждаше колко шокиран е Мартинсон.

Мария влезе с кафе. Съпругът й поклати глава. Не искаше.

— Не си заслужава — обади се той. — Когато започне да се пренася и върху семейството.

— Не — съгласи се Валандер. — Не си заслужава.

Мартинсон не каза нищо повече. Нито Валандер. Веднага след това Мартинсон стана и отново изчезна нагоре по стълбите. Валандер осъзна, че в този момент няма какво повече да стори.

Съпругата на Мартинсон го изпрати до вратата.

— Поздрави я — каза Валандер.

— Дали отново ще ни нападнат?

— Не — отговори Валандер. — Знам, че това, което казвам сега, звучи странно. Сякаш се опитвам да омаловажа произшествието до някаква си дребна злополука. Не такова е намерението ми. Важното е да не губим чувството си за съизмеримост. Да не си вадим погрешни заключения. Става дума за момчета, които навярно са само с няколко години по-големи от Терес. Едва ли са искали да сторят чак такова зло. Сигурно дори не са знаели какво вършат. Това се случи, защото такива като Ескил Бенгтсон и другите в Льодинге организират гражданска гвардия и да насъскват хората срещу полицията.

— Знам — потвърди тя. — Чувам хората да говорят за това и тук, в квартала.

— Съзнавам, че е трудно да разсъждаваш трезво, когато собствените ти деца са потърпевши — допълни Валандер. — Въпреки това трябва да се опитаме да се придържаме към здравия разум.

— Цялото това насилие откъде идва?

— Малко хора са наистина лоши — отговори Валандер. — Поне аз си мисля, че са рядкост. Но пък съществуват лоши обстоятелства, които отключват цялото това насилие. Именно срещу тези обстоятелства трябва да се борим.

— Не става ли все по-лошо и по-лошо?

— Може би — поколеба се Валандер. — Но ако е така, то обстоятелствата са тези, които се променят. А не защото хората са станали по-лоши.

— Страната ни е станала толкова безсърдечна.

— Да — съгласи се Валандер, — наистина е така.

Ръкува се с нея и се качи в полицейската кола, която го чакаше.

— Как е Терес? — попита полицаят, който караше.

— Разстроена е — отговори Валандер. — Както и родителите й.

— Това не те ли вбесява?

— Да — отвърна Валандер. — Вбесява ме.

Валандер се върна в участъка. Хансон и Ан-Брит Хьоглунд все още бяха в училището, където Терес е била нападната. Валандер научи, че Лиса Холгершон е в Стокхолм. За момент се подразни. Ала тя вече бе уведомена за случилото се и следобеда се връщаше в Юстад. Валандер откри Сведберг и Хамрен. Нюберг беше в имението на Холгер Ериксон и търсеше пръстови отпечатъци. Двамата полицаи от Малмьо бяха изчезнали по различни задачи. Със Сведберг и Хамрен седнаха в заседателната зала. Всички бяха разстроени от това, което се беше случило с дъщерята на Мартинсон. Поговориха накратко, после се разотидоха, всеки по делата си. Предната вечер грижливо бяха разпределили задачите помежду си. Валандер се обади на Нюберг на мобилния му телефон.

— Как върви? — попита.

— Мъчно — отвърна Нюберг. — Но май открихме неясен отпечатък горе в наблюдателницата. От долната страна на перилото. Може и да се окаже, че не е негов. Продължаваме да търсим.

Валандер се замисли.

— Искаш да кажеш, че убиецът се е качвал в кулата?

— Защо да не е?

— Може и да си прав. В такъв случай навярно има и угарки от цигари.

— Ако е имало, щяхме да ги намерим още първия път. Сега вече е твърде късно.

Валандер разказа за среднощната си среща с Юлва Бринк в болницата.

— Табелката е в едно найлоново пликче — каза Нюберг. — Ако има добро обоняние, навярно ще може да усети мирис.

— Искам да свършим това колкото се може по-бързо. Можеш и сам да й се обадиш. Сведберг има домашния й телефон.

Нюберг обеща, че ще бъде изпълнено. Валандер откри, че някой беше сложил лист хартия на бюрото му. Писмо от Патентното и регистрационното ведомство, което съобщаваше, че лице с името Харалд Бергрен не се е отказвало или е приемало официално въпросното име. Валандер го остави настрана. Часът беше десет. Все още валеше. Замисли се за снощното заседание. Отново го налегна тревога. Дали наистина бяха на вярната следа? Или пътеката, по която са поели, щеше да ги отведе право в нищото? Застана до прозореца. Водната кула се изпречи пред погледа му. Катарина Таксел е основната ни следа. Тя се е срещала с жената. Какво ли е търсела в Родилното през нощта?

Върна се при бюрото си и се обади на Бирш в Лунд. Отне им почти десет минути, докато успеят да го издирят.

— Всичко е спокойно пред блока й — каза Бирш. — Никакви посещения, освен жена, която идентифицирахме като нейната майка. Катарина излиза веднъж на пазар. Докато майка й беше там да гледа детето. Наблизо има бакалия. Единственото, което ни направи впечатление, е, че си купи много вестници.

— Сигурно е искала да прочете за убийството. Мислиш ли, че знае, че е под наблюдение?

— Не, не мисля. Напрегната е. Но никога не се озърта. Според мен не подозира, че я наблюдаваме.

— Важно е да не разбере.

— През цялото време сменяме хората.

Валандер се приведе над бюрото си и разтвори тетрадката.

— Как върви проучването? Какво знаем за нея?

— И така, тя е на трийсет и три години — осведоми го Бирш. — Което дава разлика във възрастта от осемнайсет години между нея и Блумберг.

— Това е първото й дете — отбеляза Валандер. — Доста е позакъсняла. Жените, които бързат, може би не придирят толкова за разликата във възрастта? Всъщност не съм много запознат с тези въпроси.

— Пък и според думите й Блумберг не е баща на детето.

— Това е лъжа — отсече Валандер и за миг се запита как дръзваше да е толкова самонадеян. — С какво още разполагаш?

— Катарина Таксел е родена в Орльов — продължи Бирш. — Баща й е бил инженер в захарната рафинерия. Умрял, когато е била дете. Колата му била ударена от влак. Близо до Ландскруна. Няма братя и сестри. Отгледана е от майка си. Преместили се в Лунд след смъртта на бащата. Майка й е работила на половин ден в Градската библиотека. Катарина била добра ученичка. Продължила да следва в университета. География и филология. Доста необичайна комбинация. После в Педагогическия университет. Оттогава все преподава. Същевременно е разработила малка фирма, която търгува с козметични продукти за коса. Трябва да е доста предприемчива. Разбира се, името й не се появява в нашите регистри. Прави впечатление на съвсем обикновен човек.

— Бързо сте се справили — похвали ги Валандер.

— Направих както ми каза — отговори Бирш. — Натоварих много хора със задачата.

— Изглежда, все още е в неведение. Ако беше узнала, че я проучваме, щеше да почне да се озърта през рамо.

— Ще видим колко дълго ще издържи. Чудя се дали не трябва да я попритиснем малко.

— И аз си мислех същото — отвърна Валандер.

— Да я задържим ли?

— Не. Но мисля да дойда в Лунд. После двамата с теб можем да започнем, като я разпитаме още веднъж.

— За какво? Ако не й задаваш смислени въпроси, тя ще стане подозрителна.

— Ще измисля нещо по пътя — каза Валандер. — Какво ще кажеш да се срещнем пред блока й в дванайсет часа?

Валандер се разписа за служебна кола и напусна Юстад. Спря на летище „Стуруп“ и изяде един сандвич. Както обикновено се ядоса от цената. Междувременно се мъчеше да измисли въпроси, които да зададе на Катарина Таксел. Не беше достатъчно да се появи и да я пита същите неща като първия път.

Реши, че отправната точка трябва да бъде Йожен Блумберг. Той бе станал жертва на убийство. Необходима им беше всяка информация, която могат да получат за него. Катарина бе просто една от многото, на които задаваха въпроси.

В дванайсет без четвърт, след големи усилия, Валандер успя да намери място за паркиране в центъра на Лунд. Докато вървеше през града, дъждът спря. В главата си започна да формулира въпросите си към Катарина Таксел. Забеляза Бирш отдалеч.

— Чух по новините — каза той. — За Мартинсон и дъщеря му. Гадна работа.

— Напоследък с всичко е така — отвърна Валандер.

— Как е момиченцето?

— Да се надяваме, че ще успее да го забрави. Но Мартинсон заяви, че смята да напусне полицията. Това е нещо, което трябва да предотвратим.

— Ако наистина го е решил, никой няма да може да го спре.

— Не мисля, че ще го направи. Най-малкото възнамерявам да се увери, че наистина знае какво върши.

— Веднъж ме уцелиха с камък в главата — каза Бирш. — Така се разлютих, че настигнах онзи, дето го беше хвърлил. Оказа се, че навремето съм пратил брат му в пандиза. Смяташе, че има пълното право да ме замери с камък по главата.

— Полицаят си остава полицай — каза Валандер. — Особено ако човек вярва на онези, дето хвърлят камъните.

Бирш смени темата.

— За какво смяташ да я разпитваме?

— Йожен Блумберг. Как са се запознали. Трябва да остане с усещането, че й задавам същите въпроси като на много други хора. Общо взето, рутинни въпроси.

— Какво се надяваш да постигнеш?

— Не знам. Но въпреки това смятам, че е необходимо. Нещо може да изскочи.

Влязоха в блока. Изведнъж Валандер усети, че нещо не е наред. Спря се на стълбището. Бирш го изгледа.

— Какво има?

— Не знам. Най-вероятно нищо.

Продължиха нагоре до втория етаж. Бирш позвъни на вратата. Зачакаха. Той позвъни отново. Звънът отекна във вътрешността на апартамента. Спогледаха се. Валандер се наведе и отвори процепа на пощенската кутия. Всичко беше много тихо.

Бирш позвъни отново. Дълги, повтарящи се сигнали. Никой не дойде да отвори.

— Трябва да си е вкъщи — каза той. — Не са докладвали да е излизала.

— Тогава трябва да е изчезнала през комина — пошегува се Валандер. — Тук я няма.

Тичешком слязоха по стълбите. Бирш със замах отвори вратата на полицейската кола. Мъжът зад волана седеше и четеше вестник.

— Излязла ли е? — попита Бирш.

— Вътре е.

— Я помисли пак.

— Има ли задна врата? — попита Валандер.

Бирш повтори въпроса на мъжа зад кормилото.

— Не, доколкото знам.

— Това не е никакъв отговор — сопна се Бирш. — Или има задна врата, или няма.

Отново влязоха в блока. Спуснаха се по няколко стъпала. Вратата към мазетата беше заключена.

— Има ли портиер? — попита Валандер.

— Нямаме време за това — сопна се Бирш.

Той внимателно огледа пантите на вратата. Бяха ръждясали.

— Можем да опитаме — измърмори под носа си.

Засили се и се метна към вратата. Тя се изтръгна от пантите си.

— Нали знаеш, че току-що наруши правилника — отбеляза Валандер без капка ирония.

Влязоха вътре. Коридорът водеше между множество заключени мазета към една врата. Бирш я отвори. Озоваха се в подножието на стълбище, от което се излизаше на улицата.

— И така, тя се е измъкнала през задния вход — обясни той. — И никой дори не си е направил труда да провери дали такъв съществува.

— Може да е още в апартамента — възрази Валандер.

Бирш веднага се досети.

— Самоубийство?

— Не знам. Но трябва да влезем вътре. А нямаме време да чакаме ключар.

— Бива ме да отварям ключалки — отбеляза Бирш. — Трябва само да си взема някои инструменти.

Отне му по-малко от пет минути. Когато се върна, беше запъхтян. Междувременно Валандер се върна при вратата на Катарина Таксел и продължи да звъни. Един възрастен господин отвори съседната врата и попита какво става. Валандер се ядоса. Извади полицейската си значка и я тикна под носа на мъжа.

— Ще ви бъдем благодарни, ако затворите вратата — каза той. — Веднага. И да остане затворена, докато не ви наредя друго.

Мъжът изчезна. Валандер чу как постави верига на вратата.

Бирш разби ключалката за няма и пет минути. Влязоха. Апартаментът беше празен. Катарина Таксел бе взела детето със себе си. Бирш поклати глава.

— Някой ще трябва да отговаря за това — каза.

— Напомня ми за случая Берлинг — вметна Валандер. — Нали той беше излязъл преспокойно през задния вход, докато цялата охрана била съсредоточена отпред.

Обиколиха апартамента. Валандер остана с впечатлението, че е заминала набързо. Спря се пред една бебешка количка и комбинирано столче за лежане и носене, които стояха в кухнята.

— Сигурно са я взели с кола — подхвърли той. — От отсрещната страна на улицата има бензиностанция. Може би някой е видял жена с дете да излиза от блока.

Бирш излезе. Валандер обиколи апартамента още един път. Опита да си представи какво ли се е случило. Защо една жена с току-що родено дете напуска апартамента си? Това, че е използвала задния вход, говореше, че е искала да изчезне, без да я забележат. Означаваше също и че е забелязала, че блокът е под наблюдение.

Тя или някой друг, помисли си Валандер.

Може някой да е забелязал полицаите отвън. После й е позвънил и е организирал бягството.

Седна на един стол в кухнята. Оставаше му да си отговори на още един въпрос. Дали Катарина Таксел и детето й бяха в опасност? Или са излезли от апартамента доброволно?

Някой щеше да е забележи, ако е оказала съпротива, помисли си после. Вероятно е тръгнала доброволно. Има само една причина да го направи. Не е искала да отговаря на въпросите на полицията.

Той стана и отиде до прозореца. Видя Бирш да разговаря с един от служителите на бензиностанцията. В същия миг телефонът звънна. Валандер се сепна. Отиде във всекидневната. Отново се позвъни. Той вдигна слушалката.

— Катарина? — попита женски глас.

— Няма я — отговори той. — Кой я търси?

— Кой сте вие? — попита жената. — Аз съм майката на Катарина.

— Казвам се Курт Валандер. Полицай съм. Нищо не е станало. Катарина я няма тук. Нито нея, нито детето й.

— Това е невъзможно.

— Може да ви се струва така, но нея я няма тук. Дали евентуално не знаете къде би могла да е отишла?

— Не би отишла никъде, без първо да говори с мен.

Валандер бързо взе решение.

— Добре би било да дойдете. Ако не греша, вие живеете наблизо.

— Ще ми трябват не повече от десет минути — отговори тя. — Какво се е случило?

По тона й разбра, че е уплашена.

— Със сигурност съществува разумно обяснение кача той. — Можем да поговорим, когато дойдете.

В момента, в който остави слушалката на вилката, Бирш отваряше вратата.

— Имаме късмет — съобщи той. — Говорих с един, дето работи на бензиностанцията. Будно момче, което си е отваряло очите на четири.

Беше си водил бележки на омазнено листче.

— Сутринта тук спрял един червен „Голф“. Някъде между девет и десет. По-скоро към десет. Една жена излязла през задния вход на блока. Носела дете. Качили се в колата, която потеглила.

Валандер усети как напрежението расте.

— Успял ли е да забележи този, който е карал?

— Шофьорът изобщо не излязъл от колата.

— Тоест не знае дали е бил жена или мъж?

— Попитах го. Даде интересен отговор. Каза, че начинът, по който потеглила колата, сочел, че зад волана е седял мъж.

Валандер се учуди.

— Как е стигнал до този извод?

— Защото колата потеглила рязко. Със свистене на гуми. Жените рядко шофирали по този начин.

Валандер разбра.

— Забелязал ли е нещо друго?

— Не. Но с малко помощ е възможно да си припомни още неща. Както казах, стори ми се човек, който си отваря очите на четири.

Валандер му съобщи, че майката на Катарина Таксел е тръгнала към апартамента.

После замълчаха.

— Какво ли се е случило? — попита Бирш.

— Не знам.

— Дали е в опасност?

— Мислих за това. Според мен не е. Но, естествено, може и да греша.

Влязоха във всекидневната. Едно бебешко чорапче лежеше самотно на пода.

Валандер огледа стаята. Бирш следеше очите му.

— Тук някъде трябва да се намира разковничето — поясни Валандер. — В този апартамент има нещо, което ще ни отведе до жената, която търсим. Намерим ли нея, ще намерим и Катарина Таксел. Тук има нещо, което ще ни подскаже в коя посока да търсим. Трябва да го намерим, ако ще да изкъртим и дюшемето.

Бирш не каза нищо.

Чуха как ключалката изщрака. Значи тя си има собствен ключ. Майката на Катарина Таксел влезе в стаята.

31

През остатъка от деня Валандер остана в Лунд. С всеки изминал час подозренията му се затвърждаваха. Чрез Катарина Таксел имаха най-голям шанс да разкрият кой е убиецът на тримата мъже. Издирваха жена. Нямаше никакво съмнение, че тя е замесена по някакъв начин. Но не знаеха дали е действала сама и какви са били подбудите й.

Разговорът с майката на Катарина не доведе доникъде. Тя хукна в истерия из апартамента да търси изчезналите си дъщеря и внуче. Накрая толкова се разстрои, че им се наложи да извикат лекар. Валандер беше убеден, че тя не знае какво е станало с дъщеря й. Незабавно установиха контакт с някои от малкото й на брой приятелки, за които майката предположи, че биха могли да я отведат. Всички звучаха еднакво озадачени. Валандер обаче не вярваше на казаното по телефона. По негово настояване Бирш тръгна по дирите и лично посети по домовете им онези, с които Валандер бе разговарял. Катарина Таксел беше изчезнала. Валандер не бе сигурен, че майката има доста добра представа за обкръжението на дъщеря й. Освен това тревогата й беше неподправена. Ако знаеше, щеше да им каже къде е отишла Катарина.

Валандер слезе по стълбите, пресече улицата и отиде до бензиностанцията. Помоли очевидеца, на име Юнас Хадер, двайсет и четири годишен, още веднъж да опише това, което бе видял. В негово лице срещна перфектния свидетел. Изглежда, Хадер постоянно изучаваше какво се случва около него така, сякаш във всеки момент може да му се наложи да дава свидетелски показания. Червеният „Голф“ спрял пред кооперацията в същия момент, когато товарна кола с вестници отпътувала от бензиностанцията. Свързаха се с шофьора, който от своя страна беше сигурен, че е тръгнал от бензиностанцията точно в девет и половина. Юнас Хадер бе обърнал внимание на много подробности, включително и че на задното стъкло на „Голф“-а имало голям стикер. Заради голямото разстояние не бе успял да види какво пише на него. Продължаваше да твърди, че колата потеглила рязко и била управлявана по начин, който според него издавал, че кара мъж. Единственото, което не видял, било шофьорът. Валяло и чистачките работели. Дори и да се бил опитал, пак нямало да успее да го види. Затова пък, убеден беше, че Катарина Таксел била облечена в светлозелено палто, носела голям сак „Адидас“, а бебето било увито в синьо одеялце. Всичко станало светкавично. Тя излязла от входа в същия миг, в който колата спряла. Някой отвътре отворил задната врата. Тя сложила вътре детето и оставила сака в багажника. После отворила задната врата откъм улицата и влязла в колата. Шофьорът потеглил рязко, преди още да затвори вратата напълно. Юнас Хадер не могъл да различи номера на колата, макар Валандер да бе сигурен, че се е опитал. Бе категоричен, че никога преди не бе виждал кола да спира при задния вход.

Валандер се върна в блока с усещането, че е получил потвърждение на нещо, но не знаеше на какво точно. Може би на паническо бягство? Кога е било запланувано? И защо? Междувременно Бирш разпита полицаите, които се бяха редували да наблюдават жилищния блок. Валандер ги помоли да помислят дали са виждали жена близо до блока. Някоя, която е дошла и си е отишла повече от веднъж. Ала за разлика от Юнас Хадер, полицаите бяха забелязали много малко. Били съсредоточени върху вратата, кой влизал и излизал. Валандер настоя да разпознаят всеки, когото бяха видели. Тъй като в сградата обитаваха четиринайсет семейства, целият следобед бе изпълнен с полицаи, които тичаха по стълбищата и проверяваха живущите. Именно по този начин Бирш откри един човек, който бе забелязал нещо важно. Мъжът живееше два етажа над Катарина Таксел. Беше пенсиониран музикант и според Бирш описал живота си така: „Часове наред вися до прозореца, наблюдавам дъжда и в главата си чувам музиката, която вече никога няма да свиря.“ Навремето бил фаготист в симфоничния оркестър на Хелсингборг и на вид — пак според Бирш — бил меланхоличен и мрачен човек, който живеел в голяма самота. Точно тази сутрин му се сторило, че видял една жена от отсрещната страна на площада. Жена, която вървяла пеша, но внезапно спряла и отстъпила няколко крачки назад, след което застанала неподвижно и наблюдавала блока, преди да се обърне гърбом и да изчезне. Когато Бирш докладва, Валандер веднага си помисли, че това може да е жената, която издирваха. Някой бе дошъл и бе забелязал автомобила, който, естествено, не е трябвало да стои паркиран точно пред входа. Този някой беше дошъл, за да посети Катарина Таксел. Точно както я бяха посещавали и в болницата.

През този ден Валандер прояви голямо и нескончаемо упорство. Помоли Бирш да се свърже още веднъж с приятелките на Катарина и да ги попита дали някоя от тях тази сутрин е имала намерение да навести нея и новороденото й дете. Всички отговориха по един и същи начин. Никоя от тях не е тръгвала и после внезапно да е променила намерението си. Бирш се опита да измъкне от пенсионирания фаготист някакво описание на жената. Единственото, в което беше сигурен, бе, че е видял жена. Било към осем часа. Но и тази информация не беше много сигурна, защото трите часовника в апартамента му, включително и ръчният, показваха различно време.

Този ден Валандер кипеше от енергия. Праща Бирш насам-натам, който, изглежда, изобщо не се засягаше, че Валандер му дава разпореждания като на подчинен, и търчеше да изпълнява различни задачи, като междувременно успя методично да претърси апартамента на Катарина Таксел. Първото, за което помоли Бирш, беше служителите на Криминалната лаборатория в Лунд да вземат дактилоскопични отпечатъци от апартамента. После щяха да ги сравнят с онези, които беше открил Нюберг. През целия ден поддържаше връзка с Юстад по телефона. На четири път говори именно с Нюберг. Юлва Бринк беше подушила табелката, която все още излъчваше много слаби остатъци от онова, което някога е било аромат на парфюм. Възможно било да е същият аромат, който усетила през нощта, когато я бяха нападнали в Родилното отделение. Но не беше сигурна. Въпросът оставаше все така неясен.

На два пъти през този ден разговаря с Мартинсон. И двата пъти го откри в дома му. Терес все още беше уплашена и потисната. Мартинсон все така решен да си подаде оставката и да напусне работа. Валандер го накара да обещае, че ще почака поне до следващия ден, преди да напише молба за напускане. Макар че през този ден Мартинсон не бе в състояние да мисли за друго, освен за дъщеря си, Валандер подробно му разказа какво се бе случило. Беше сигурен, че Мартинсон слуша, макар коментарите му да бяха малобройни Валандер знаеше, че трябва да поддържа ангажираността му с разследването. Не искаше да рискува той да вземе решение, за което после ще се разкайва. На няколко пъти се чу и с Лиса Холгершон. Хансон и Ан-Брит Хьоглунд бяха действали много решително в училището, където бяха нанесли побой над Терес. В дирекцията разговаряли поотделно със замесените три момчета. Влезли във връзка с родителите и с учителите. Според Ан-Брит Хансон се представил забележително, когато събрали всички ученици, за да ги информират за случилото се. Учениците били възмутени и моментално изолирали трите момчета. Тя смяташе, че случилото се едва ли ще се повтори.

Ескил Бенгтсон и другите мъже бяха пуснати от ареста, но Пер Окесон щеше да ги подведе под отговорност. Случаят с дъщерята на Мартинсон навярно щеше да накара доста хора да променят мнението си. Поне така се надяваше Ан-Брит Хьоглунд. Валандер бе по-скептично настроен. Смяташе, че за в бъдеще ще да им се наложи да отделят доста време за справяне с различни частни гвардии.

Най-важната новина през този ден дойде от Хамрен, който пое част от задачите на Хансон. Малко след три следобед издирил координатите на Йоте Тандвал. Незабавно се свърза с Валандер.

— Държи антикварен магазин в Симрисхамн — рече Хамрен. — Доколкото разбрах, пътува, за да изкупува антики, които, между другото, изнася за Норвегия.

— Това законно ли е?

— Не мисля, че е точно незаконно — отговори Хамрен. — Просто цените там поначало са по-високи. Е, естествено, зависи и що за антики са това.

— Искам да го посетиш — нареди Валандер. — Нямаме време за губене. И бездруго достатъчно сме се пръснали. Отиди в Симрисхамн. Най-важното е да разберем дали наистина е имало връзка между Холгер Ериксон и Криста Хаберман. Току-виж, Йоте Тандвал знае и още нещичко.

Три часа по-късно Хамрен се обади отново. Беше в колата си и тъкмо излизаше от Симрисхамн. Беше се срещнал с Тандвал. Валандер бе целият в слух.

— Йоте Тандвал е много добросърдечен човек — рече Хамрен. — Ала паметта му е доста избирателна. Някои неща изобщо не можеше да си спомни. За други случаи обаче беше пределно ясен.

— Криста Хаберман?

— Помни я. Останах с впечатлението, че трябва да е била голяма красавица. И беше сигурен, че Холгер Ериксон я е срещал. Поне няколко пъти. Между другото, стори му се, че си спомня за една ранна утрин, когато стояли на носа при Фалстербу да наблюдават завръщащи се гъски. Или пък били щъркели. Не беше сигурен.

— И той ли обича да наблюдава птиците?

— Баща му го мъкнел насила със себе си.

— Все пак знаем най-важното — отбеляза Валандер.

— Нещата май се връзват. Криста Хаберман, Холгер Ериксон.

Неприятно предчувствие обзе внезапно Валандер. С ужасяваща яснота осъзнаваше онова, в което бе започнал да вярва.

— Искам да се върнеш в Юстад — каза той. — И да прегледаш цялата информация по разследването, където става дума за изчезването й. Кога и къде е била видяна за последно. Искам да обобщиш тази част. Последният път, когато е била забелязана.

— Изглежда, имаш нещо предвид — подхвърли Хамрен.

— Тя е изчезнала — обясни Валандер. — И никога не е била открита. Какво показва това?

— Че е мъртва.

— Нещо повече. Не забравяй, че се занимаваме с разследване, в което и мъже, и жени са станали жертви на жестоко насилие, каквото човек трудно може да си представи.

— Мислиш, че е била убита?

— Хансон ми даде съкратен доклад за разследването по нейното изчезване. Версията, че е била убита присъства през цялото време. Но тъй като не са могли да докажат нищо, не е успяла да надделее над другите възможни обяснения за изчезването й. Това е истинско полицейско мислене. Никакви прибързани заключения. Всички врати са отворени, докато не се получат нужните доказателства, които ще им позволят да я затворят завинаги. Може би сега сме пред прага точно на тази врата?

— Да не би Холгер Ериксон да я е убил?

По тона му Валандер разбра, че идеята досега не бе минавала през ума на Хамрен.

— Не знам — каза Валандер, — но отсега нататък не бива да изключваме тази възможност.

Хамрен обеща да направи доклада. Щеше да се обади, когато стане готов.

След този разговор Валандер напусна апартамента на Катарина Таксел. Трябваше да хапне нещо. Намери една пицария близо до блока й. Яде прекалено бързо и стомахът го заболя. След това дори не можеше да си спомни какъв е бил вкусът на храната.

Бързаше. Чувството, че скоро нещо ще се случи, не му даваше мира. Тъй като по нищо не личеше, че поредицата убийства е прекъсната, им се налагаше да се надпреварват с времето. Даже не знаеха с колко време разполагат. Спомни си, че Мартинсон бе обещал да състави хронологична схема на всичко случило се до момента. Щеше да го направи същия ден, ако не бяха нападнали Терес. По обратния път към апартамента на Катарина Таксел реши, че работата не бива да чака. Спря под заслона на една автобусна спирка и се обади в Юстад. Имаше късмет. Ан-Брит Хьоглунд беше в участъка. Вече бе говорила с Хамрен и знаеше за потвърждението, че Криста Хаберман и Холгер Ериксон са се познавали. Валандер я помоли да състави хронологичната схема на събитията, която им бе обещал Мартинсон.

— Не знам дали това изобщо е важно — каза той. — Ала знаем твърде малко за начина, по който се движи тази жена. Може би, ако съставим хронологична схема, ще можем да обособим някакъв географски център?

— Ето че казваш „тя“ — отбеляза Ан-Брит Хьоглунд.

— Да — потвърди Валандер. — Така е. Но не знаем дали е сама. Нито пък каква роля играе.

— Какво смяташ, че е станало с Катарина?

— Заминала е. Станало е много бързо. Някой е открил, че блокът се наблюдава. Заминала е, защото има нещо, което иска да скрие.

— Възможно ли е тя да е убила Йожен Блумберг?

— Катарина Таксел е просто брънка по средата на веригата. Ако изобщо можем да говорим за брънки, които да навържем една за друга. Тя не е част нито от началото, нито от края. Трудно ми е да си представя, че е убила някого. Предполагам, че спада към групата жени, които са били жертви на насилие.

Ан-Брит Хьоглунд прозвуча искрено изненадана.

— И тя ли е била малтретирана? Не знаех.

— Предполагам, че не е била бита или рязана с нож — продължи Валандер. — Според мен е била тормозена по друг начин.

— Психически ли?

— Нещо такова.

— От Блумберг?

— Да.

— И въпреки това ражда детето му? Ако версията ти за бащинството е вярна.

— Трябваше да я видиш как държи детето си. Не изглеждаше да му се радва особено. Разбира се, все още имаме много празнини — призна Валандер. — В полицейската работа често става въпрос за това дали ще успееш да сглобиш предполагаемите отговори. Трябва да накараме тишината да заговори и думите да разкажат за неща, които имат скрито значение. Трябва да се опитаме да погледнем отвъд събитията, да ги преобърнем с главата надолу, за да си застанат по местата.

— Никой не ни е казвал това в Полицейската академия. Не са ли те канили да изнесеш лекции?

— Никога — отвърна Валандер. — Не ме бива да говоря пред публика.

— Точно за това те бива най-много — поощри го тя. — Отказваш обаче да си го признаеш. Освен това си мисля, че ти всъщност искаш да го направиш.

— Във всеки случай сега не е моментът — сложи точка Валандер.

После се замисли над думите й. Наистина ли иска да говори пред бъдещите полицаи, които сега се обучават? По-рано бе убеден, че нежеланието му е неподправено. Сега изведнъж започна да се съмнява.

Излезе изпод навеса на автобусната спирка и забърза нататък през дъжда. Беше се появил вятър. По-късно продължи внимателно да претърсва апартамента на Катарина Таксел. В един кашон, дълбоко натикан в гардероба, откри множество дневници, които връщаха далеч назад времето. Започнала е да си води първия на дванайсет години. Валандер с изненада видя, че на корицата имаше красива орхидея. С несекващ ентусиазъм бе продължила да води дневниците през юношеските си години, та чак до зряла възраст. Последният дневник, който намери в гардероба, беше от 1993-та. Но след септември нямаше нищо написано. Той продължи да търси, ала не откри друг дневник. И все пак бе сигурен, че той съществува. На помощ му се притече Бирш, който вече бе приключил с обикалянето по етажите, за да търси свидетели.

Той откри ключовете за мазето на Катарина Таксел. Отне му около час да го прегледа. И там нямаше дневници. Сега Валандер беше убеден, че ги е взела със себе си. Били са в сака с надпис „Адидас“, който Юнас Хадер я бе видял да слага в багажника на червения „Голф“.

Накрая остана само писалището. По-рано набързо бе преровил чекмеджетата, но сега щеше да го претърси основно. Настани се в старовремския стол с резбовани драконови глави вместо облегалки за ръце. Писалището беше тип „секретер“, чиято горна част можеше да се отваря надолу и да служи като място за писане. На горната полица на секретера стояха подредени снимки в рамки. Катарина Таксел като малка. Седнала на една полянка. Отзад бели градински мебели. Неясни фигури, една, от които носи бяла шапка. Катарина седи до голямо куче. Гледа право в обектива. Широка лента за коса с фльонга. Слънчевата светлина пада косо отляво. До нея друга снимка: Катарина с майка си и баща си. Инженерът от захарната рафинерия. Има мустаци и излъчва самочувствие. По външност прилича повече на баща си, отколкото на майка си. Валандер свали снимката от полицата и погледна гърба й. Няма дата, но пише, че е направена във фотографско ателие в Лунд. Следващата снимка е от дипломирането. Бяла фуражка[2], цветя около шията. Отслабнала е, станала е по-бледа. Кучето и настроението от полянката са останали в миналото. Катарина Таксел вече живее в друг свят. Последната снимка стоеше най-накрая. Стара снимка, с избледнели контури. Суров пейзаж край морето. Възрастна двойка сковано се е втренчила и обектива. В далечината е хвърлил котва тримачтов кораб без платна. Валандер си помисли, че снимката може би е правена на остров Йоланд. Вероятно някъде в края на миналия век. Бабата и дядото на Катарина. И тук нямаше нищо отбелязано от обратната страна. Върна снимката на мястото й. Няма никакви следи от Блумберг. Това е обяснимо. Липсват следи и от други мъже. Например бащата, за когото твърди, че не е Блумберг. Какво следва от това? Всяко нещо е от значение. Въпросът бе само какво. Измъкна едно по едно малките чекмедженца в горната част на секретера. Писма, документи. Сметки. В едно чекмедже бяха напъхани стари ученически бележници. Най-високи оценки е имала по география. Докато по физика и математика бе имала слаб успех. В следващото чекмедже откри фотографии, направени в автомат за паспортни снимки. Три момичета бяха събрали глави и правеха гримаси. Друга снимка. Пешеходната улица „Стрьогет“ в Копенхаген. Седят на пейка. Смеят се. Катарина Таксел е последната отдясно, на края на пейката. И тя се смее. Още едно чекмедже с писма. Някои са чак от далечната 1972-ра. Пощенска марка, изобразяваща бойния кораб „Васа“. Ако секретерът съдържа най-съкровените тайни на Катарина Таксел, то тя едва ли има с какво да се похвали, помисли си Валандер. Води безличен живот. Никакви страсти, никакви летни авантюри на гръцки острови. Затова пък е имала шестица по география. Продължи да преглежда чекмеджетата. Нищо не привлече вниманието му. После премина към трите големи чекмеджета най-отдолу. Нито следа от дневници. Нямаше даже тефтерчета. Не му харесваше да се рови във всеки пласт от безличните й спомени. Животът на Катарина Таксел не бе оставил никакви следи. Той не успяваше да я види. Дали тя бе могла да се види сама себе си?

Бутна стола назад. Затвори последното чекмедже. Нищо. Сега не знаеше повече, отколкото преди. Смръщи чело. Нещо не му се връзваше. Ако е взела решението да замине набързо, в което бе убеден, тя не е разполагала с достатъчно време, за да вземе със себе си всичко, което е искала да запази в тайна. Със сигурност е държала дневниците подръка. Така е можела да ги спаси в случай на пожар. При повечето хора винаги има пространство, което не подлежи на ред и категоризация. Ала не и тук. Той стана и внимателно издърпа писалището от стената. От задната му страна не откри нищо. Умислен, отново седна на стола. Беше видял нещо. Нещо, което едва сега изплава в съзнанието му. Седеше неподвижно и се опитваше да извика картината в ума си. Не бяха снимките. Нито пък писмата. Какво беше тогава? Бележниците? Договорът за наем? Разписките от кредитната карта? Нищо от това. Какво друго?

Единственото, което остана, е самата мебел, помисли си. Секретерът. Изведнъж разбра какво е. Нещо свързано с малките чекмедженца. Издърпа отново едно от тях. После следващото. Сравни ги. Извади ги и надзърна в писалището. Там нямаше нищо. Върна чекмедженцата. Издърпа най-горното от лявата страна на писалището. После другото. И тогава го откри. Чекмеджетата бяха с различна дълбочина. Издърпа по-малкото и го обърна. Там също имаше отвор. Чекмеджето беше с двойно дъно. Откъм задната страна имаше тайник. Отвори го. Вътре намери един-единствен предмет. Извади го и го постави на бюрото пред себе си.

Разписание на Шведските железници. За пролетта на 1991-ва. Влаковете между Малмьо и Стокхолм.

Извади останалите чекмеджета, едно по едно. Намери още един тайник, но беше празен.

Облегна се назад в стола и се загледа в разписанието. Не можеше да разбере какво означава. Още по-трудно му бе да разбере защо е било скътано в тайника. Едва ли е попаднало там по погрешка.

Бирш влезе в стаята.

— Виж това — каза Валандер.

Бирш застана зад гърба му. Валандер посочи разписанието.

— Беше в скривалището на Катарина.

— Разписанието ли?

Валандер поклати глава.

— Не го разбирам — каза той.

Прелисти го страница по страница. Бирш придърпа един стол и се настани до него. Валандер обръщаше листата. Нямаше нищо написано, нито една страница не беше подгъната и не се разтваряше от само себе си. Едва когато обърна предпоследната страница, внезапно спря. Бирш също го забеляза. Влакът, който заминаваше от Несшьо, беше подчертан. От Несшьо за Малмьо. Тръгване в 16:00 часа. Пристигане в Лунд 18:42 часа. Малмьо — 18:57 часа.

Несшьо — 16:00 часа. Някой беше подчертал целия ред.

Валандер погледна Бирш.

— Това говори ли ти нещо?

— Нищо.

Валандер остави разписанието.

— Дали пък Катарина Таксел няма нещо общо с Несшьо? — попита той.

— Не, доколкото ми е известно — отговори Валандер. — Но не е невъзможно. Уви, най-голямата трудност, пред която сме изправени в момента, е, че всичко ми изглежда възможно. Не можем да различим детайлите, които са от значение, и да зачеркнем други като по-маловажни.

Валандер беше взел няколко найлонови пликчета от криминалиста, който по-рано през деня направи оглед на апартамента, за да открие пръстови отпечатъци, които не принадлежат на Катарина Таксел или майка й. Прибра разписанието.

— Ще го взема — каза. — Ако нямаш нищо против.

Бирш сви рамене.

— Няма да ти свърши работа даже и за сверка кога вървят влаковете — отбеляза той. — Изтекло е преди почти три години и половина.

— Рядко пътувам с влак — рече Валандер.

— Може да е много отмарящо — вметна Бирш. — Предпочитам влака пред самолета. На човек му остава малко време за себе си.

Валандер се замисли за последния път, когато пътува с влак. На връщане от Елмхул. Бирш имаше право. По време на пътуването бе успял да си подремне.

— Едва ли ще открием нещо друго — каза той. — Мисля, че е време да се връщам в Юстад.

— Няма ли да издирваме Катарина Таксел и бебето?

— Още не.

Излязоха от апартамента. Бирш заключи. Навън дъждът почти беше спрял. Вятърът прииждаше на талази, беше застудяло. Часът бе вече девет без четвърт. Разделиха се при колата на Валандер.

— Какво да правим с наблюдението на блока? — попита Бирш.

Валандер се замисли.

— Нека засега да остане — предложи той. — Само че този път не забравяйте задния вход.

— Какво смяташ, че може да се случи?

— Не знам. Понякога на хора, които изчезват, може да им скимне и да се върнат.

Подкара и излезе от града. Есента господстваше навред. Включи отоплението, но все още му беше студено.

Какво да правим?, питаше се. Катарина Таксел изчезна. След дългия ден в Лунд се прибирам в Юстад само с едно старо разписание на железниците, в найлоново пликче.

Все пак през този ден бяха направили важна крачка напред. Холгер Ериксон е познавал Криста Хаберман. Потвърдиха, че съществува сложна връзка между тримата убити мъже. Неволно натисна газта. Искаше колкото се може по-скоро да узнае как върви работата на Хамрен. Когато стигна при отбивката за летище „Стуруп“, зави при автобусната спирка и се обади в Юстад. Попадна на Сведберг. Първото, за което попита, беше Терес.

— Получава огромна подкрепа в училище — каза Сведберг. — Най-вече от другите ученици. Но, разбира се, е нужно време.

— А Мартинсон?

— Потиснат е. Казва, че ще напуска.

— Знам, но не смятам, че е нужно.

— Ти си единственият, който би могъл да го разубедиш.

— И ще го направя.

После попита дали се е случило нещо важно. Сведберг не знаеше нищо. Самият той тъкмо се бил прибрал в участъка след среща с Пер Окесон, който му бе оказал съдействие да получи следствените материали за смъртта на съпругата на Йоста Рюнфелд в Елмхулт.

Валандер го помоли да събере разследващия екип на съвещание в десет часа.

— Да си мяркал Хамрен? — попита най-накрая.

— Седят с Хансон и преглеждат документацията за Криста Хаберман. Казал си, че е спешно.

— Десет — повтори Валандер. — Ще им бъда благодарен, ако успеят да свършат дотогава.

— Да не би да трябва да намерят Криста Хаберман до десет? — попита Сведберг.

— Не точно, но не си и далеч от истината.

Валандер остави телефона на седалката до себе си. Остана да седи в мрака. Мислеше за тайника. Скривалището на Катарина Таксел, в което имаше старо влаково разписание.

Не го разбираше. Изобщо.

В десет вечерта вече се бяха събрали. Единственият, който липсваше, беше Мартинсон. За начало обсъдиха случилото се от сутринта. Всички знаеха, че колегата им е решил незабавно да напусне полицията.

— Ще говоря с него — предложи Валандер. — Искам да разбера дали наистина държи на решението си. Ако е така, естествено, никой няма да го спира.

Повече не коментираха. Валандер докладва накратко за това, което бе станало в Лунд. Дадоха се най-различни обяснения защо Катарина Таксел е заминала и какъв е бил мотивът й. Запитаха се дали е възможно да се проследят червената кола. Колко ли червени „Голф“-а има в Сконе?

— Една жена с новородено на ръце не може да изчезне безследно — заключи Валандер. — Според мен ще е най-добре, ако сега си наложим да проявим търпение. Трябва да продължим да работим с това, с което разполагаме. — Погледна Хансон и Хамрен. — Изчезването на Криста Хаберман — поясни той. — Едно събитие отпреди двайсет и седем години.

Хансон кимна към Хамрен.

— Искаше да научиш подробностите около изчезването й — каза той. — Последния път е била видяна в Свенставик, на двайсет и втори октомври, вторник, 1967-а. Разхождала се е из градчето. Понеже си бил там, ще ти е по-лесно да си го представиш. Макар че центърът е преустроен оттогава. Нямало нищо необичайно в това, че е излязла да повърви. Последен я забелязал един дървосекач, който се прибирал с колелото си от гарата. Това е станало в пет без четвърт следобед. Вече е било мръкнало, но тя е вървяла по осветената част на пътя. Бил е сигурен, че е тя. След това никой повече не я видял. Обаче има няколко свидетелски показания, в които става дума за неизвестна кола, която минала през селището същата вечер. Това е всичко.

Валандер седеше мълчаливо.

— Някой споменал ли е нещо за марката на колата? — попита.

Хамрен затърси из книжата. После поклати глава и излезе от стаята. Когато се върна, носеше още един куп бумаги в ръка. Никой не продума. Най-накрая намери онова, което търсеше.

— Един от свидетелите, собственик на малко стопанство, на име Юансон, твърди, че е била „Шевролет“. Тъмносин „Шевролет“. Сигурен бил за какво говори. По-рано в Свенставик имали такси със същия фасон. Само че то било светлосиньо.

Валандер кимна.

— Свенставик и Льодинге са далече едно от друго — бавно произнесе. — Но, ако не греша, по онова време Холгер Ериксон е продавал „Шевролет“.

В заседателната зала се възцари мълчание.

— Питам се дали е възможно Ериксон да е предприел едно дълго пътуване до Свенставик — продължи той. — И дали Криста Хаберман не го е придружила на връщане.

Валандер се обърна към Сведберг.

— По онова време Ериксон притежавал ли е вече стопанството?

Сведберг кимна утвърдително.

Валандер се огледа наоколо.

— Холгер Ериксон е набучен на пръти в смъртоносен капан — каза той. — Ако предположенията ни са верни, то убиецът отнема живота на жертвите си по начин, който отразява извършени в миналото злини. Смятам, че бихме могли да направим едно много нелицеприятно заключение.

Искаше му се да греши. Ала така и не го вярваше.

— Смятам, че трябва да започнем да търсим из земите на Ериксон — уточни той. — Криста Хаберман може да е погребана някъде там.

Часът беше единайсет без десет. Сряда, деветнайсети октомври.

32

Призори тръгнаха към стопанството.

Валандер взе със себе си Нюберг, Хамрен и Хансон. Шофираха по отделно. Валандер беше с личния си автомобил, който вече бе пристигнал от Елмхулт. Спряха при алеята, която водеше към празната къща, чернееща се подобно на самотен кораб със свален такелаж в мъглата.

Точно този четвъртък сутринта, на двайсети октомври, мъглата бе толкова плътна, че с нож да я срежеш. Бе дошла откъм морето през късната половина на нощта и сега се стелеше неподвижно над сконския пейзаж. Определиха си среща за седем, но всички закъсняха, тъй като нямаше почти никаква видимост. Валандер пристигна последен. Когато излезе от колата си, му хрумна, че приличат на ловна дружинка. Единственото, което липсваше, бяха оръжията. С неохота си помисли за задачата, която ги чакаше. Подозираше, че в земите на Холгер Ериксон е заровена убита жена. Каквото и да откриеха, ако изобщо намереха нещо, щяха да са останки от скелет. Едва ли щеше да има повече. Двайсет и седем години са много време.

Като нищо можеше и да греши. Теорията му за онова, което се бе случило на Криста Хаберман, не беше нито дръзка, нито лишена от логика. Все още му предстоеше да докаже правотата си, а това бе голяма крачка.

Поздравиха се, зъзнейки от студ. Хансон носеше със себе си скица от кадастъра на двора и прилежащите му земи. Валандер си зачуди какво ли ще кажат от Културно-историческия музей в Лунд, ако наистина открият останките на отдавна заровен труп. Мрачно си помисли, че това най-вероятно само ще да увеличи броя на посетителите в стопанството. Никоя туристическа атракция не може да се мери с местопрестъпленията.

Разстлаха картата върху капака на колата на Нюберг и се скупчиха около нея.

— През 1967-а имотът е изглеждал съвсем различно — рече Хансон и посочи. — Едва към средата на седемдесетте години Холгер Ериксон е изкупил всички земи, разположени на юг.

Валандер съобрази, че това намалява площта, която трябва да претърсят, с близо две трети. Но и онова, което оставаше за обхождане, представляваше обширен участък. Съзнаваше, че никога няма да могат да преровят целия район. Трябваше да намерят това, което търсят, по друг начин.

— Мъглата доста ще ни затрудни — отбеляза той. — Мислех си да опитаме да си създадем представа за терена. Струва ми се, че е възможно да изключим определени части. Изхождам от това, че човек подбира внимателно мястото, където иска да зарови някого, когото е убил.

— Човек избира това място, на което му се струва най-малко вероятно някой да тръгне да търси — каза Нюберг. — Има такова изследване. В Щатите, разбира се. Звучи обаче правдоподобно.

— Районът е голям — вметна Хамрен.

— Именно затова бързо трябва да го ограничим — отвърна Валандер. — Нюберг е прав. Не смятам, че ако Холгер Ериксон е убил Криста Хаберман, я е погребал къде да е. Представете си, едва ли човек иска точно пред входната му врата, примерно, да има заровен труп. Освен ако не е напълно луд. А нищо не ни подсказва, че Ериксон е бил такъв.

— Освен това отпред има калдъръм — рече Хансон. — Можем да изключим вътрешния двор.

Влязоха в стопанството. Валандер обмисляше дали да не се приберат в Юстад и да се върнат отново, щом се вдигне мъглата. Тъй като вятърът беше утихнал, имаше опасност тя да се задържи през целия ден. После реши, че могат да отделят някой и друг час, за да си създадат по-ясна представа за мястото.

Отправиха се към голямата овощна градина, която се простираше откъм задната страна на къщата. Влажната земя бе обсипана с изпопадали изгнили ябълки. От едно дърво изхвърча сврака. Спряха и се огледаха. Не е и тук, помисли си Валандер. Ако човек от града, който си има градинка, убие някого, то той най-вероятно ще зарови трупа между овошките и френското грозде. Но не и човек, който живее на село.

Сподели на глас мисълта си. Останалите се съгласиха.

Тръгнаха из нивите. Мъглата все още бе много гъста. Диви зайци изкачаха от белите валма и сетне отново изчезваха. Първо се отправиха към северния край на имота.

— Предполагам, че едно куче едва ли лесно ще открие каквото търсим, нали? — попита Хамрен.

— Не и след двайсет и седем години — отвърна Нюберг.

Калта се лепеше по ботушите им. Опитваха се да пазят равновесие по тясната, неразорана ивица трева, която оформяше границите на имота на Ериксон. Една ръждясала мотика стърчеше забита в земята. Не само задачата караше Валандер да се чувства зле. Мъглата и сивата, влажна пръст го потискаха. Той обичаше пейзажа, сред който бе роден и където живееше. Но можеше да мине и без есента. Поне в ден като днешния.

Стигнаха до изкуствен водоем, който се намираше в една падина. Хансон посочи местонахождението им на картата. Загледаха се във водоема. Диаметърът му беше към стотина метра.

— Пълен е с вода през цялата година — отбеляза Нюберг. — По средата сигурно е дълбок около два-три метра.

— Естествено, това е една от възможностите — каза Валандер. — Може да е потопил трупа, като е прикрепил тежести към него.

— Или го е сложил в чувал — предположи Хансон. — Както е станало с Йожен Блумберг.

Валандер кимна. Все едно пред себе си имаше огледало. И все пак не беше съвсем сигурен. Изрече го на глас.

— Едно тяло може да изплува. Нима Холгер Ериксон ще предпочете да потопи трупа във водоема, когато разполага с хиляди квадратни метра земя, където да го погребе? Трудно ми е да го повярвам.

— Всъщност дали е обработвал всичката тази земя? — попита Хансон. — И дали той сам? Не я е давал под аренда. Но земята трябва да се обработва. Иначе обраства с плевели. А тази земя е добре поддържана.

Хансон бе израснал в стопанство до Юстад и знаеше за какво говори.

— Това е важен въпрос — изтъкна Валандер. — И трябва да получим отговор.

— Това може да ни отговори и на още един въпрос — отбеляза Хамрен. — Дали релефът се е променил по някакъв начин. Ненадейно изникнал хълм например. Копае ли човек на едно място, то другаде бързо израства нагоре. Нямам предвид гроб, а например дренаж. Или нещо друго.

— Говорим за събития, разиграли се преди почти трийсет години — уточни Нюберг. — Кой си спомня толкова отдавна?

— Случва се — отвърна Валандер. — Но, разбира се, трябва да го проучим. И така, кой е обработвал земята на Холгер Ериксон?

— Трийсет години са много време — поясни Хансон. — Може да става дума за повече от един човек.

— Тогава ще трябва да говорим с всички — отговори Валандер. — Ако въобще успеем да ги намерим. И ако са живи.

Продължиха нататък. Валандер внезапно си спомни, че вътре в къщата бе видял няколко стари топографски снимки на имота, направени от въздуха. Нареди на Хансон да се обади на Културно-историческия музей в Лунд и да помоли някой да дойде с ключове.

— Не ми се вярва там да има някой в седем и четвърт сутринта.

— Обади се на Ан-Брит Хьоглунд — рече Валандер. — Помоли я да се свърже с адвоката, който е изпълнител на завещанието на Ериксон. Може би той все още има копие на ключовете.

— Може пък адвокатите да са ранни птички — отвърна Хансон колебливо и набра номера.

— Искам да видя тези въздушни снимки — каза Валандер. — Колкото се може по-бързо.

Продължиха да вървят. Хансон говори с Ан-Брит. Сега теренът се спускаше леко надолу. Мъглата бе все така гъста. В далечината се чуваше трактор. Шумът от двигателя замря. Телефонът на Хансон избръмча. Ан-Брит Хьоглунд бе успяла да разговаря с адвоката. Върнал бил своя комплект ключове. Беше опитала да се свърже с някой в Лунд, който би могъл да помогне, но все още не беше успяла. Обеща да се обади пак. Валандер си помисли за двете госпожи, които беше срещнал преди седмица. С неохота си спомни високомерната аристократка.

Трябваха им двайсет минути да стигнат до следващия граничен знак. Хансон посочи на картата. Сега се намираха при крайната югозападна точка. Земите се простираха още петстотин метра на юг. Ала тази част Холгер Ериксон закупил допълнително през 1976-а. Тръгнаха на изток. Сега се приближаваха до рова и хълма с наблюдателницата. Тревогата на Валандер растеше. Стори му се, че забеляза същата реакция и у останалите.

Това сякаш се превръща в отражение на живота ми, помисли си. Моят живот като полицай в края на двайсети век в Швеция. Ранно утро, на зазоряване. Есен, мъгла, влажен студ. Четирима мъже газят в калта. Приближават странен капан за животни, където един мъж е бил набучен на бамбукови пръти. Същевременно търсят и лобното място на една полякиня, изчезнала преди двайсет и седем години.

Ще свърша в този калищак, ще бродя из него до припадък. Там, някъде в мъглата, хората се събират край кухненската маса и планират сформирането на групи за гражданска отбрана. Онзи, който обърка пътя в мъглата, рискува да бъде убит.

Забеляза, че докато върви, мислено води диалог с Рюдберг. Въображаем, но затова пък много оживен. Той седеше на терасата си през последните дни от своето боледуване, тя се носеше пред него като въздушен кораб в мъглата. Ала Рюдберг не отговаряше. Само слушаше с кривата си усмивка. Лицето му вече бе силно белязано от болестта.

Изведнъж стигнаха. Валандер вървеше последен. Стояха от единия край на рова. Ето че стигнаха смъртоносния капан. Парче полицейска лента се бе заклещило под една от сгромолясалите се дъски. Едно непочистено местопроизшествие, помисли си Валандер. Бамбуковите пръти ги нямаше. Зачуди се къде ли се съхраняват. В мазето на участъка? В Националната криминална лаборатория в Линшьопинг? Наблюдателната кула, която се издигаше вдясно от тях, едва се виждаше в мъглата.

В съзнанието на Валандер се оформи една идея. Отстъпи няколко крачки встрани, при което насмалко да се подхлъзне в калта. Нюберг се бе вторачил долу в рова. Хамрен и Хансон приглушено обсъждаха един детайл на картата.

Някой е наблюдавал Холгер Ериксон и стопанството му, помисли си Валандер. Някой, който знае какво се е случило на Криста Хаберман — жена, изчезнала преди двайсет и седем години и обявена за мъртва. Жена, която лежи погребана някъде из нивята. Дните на Ериксон са преброени. Подготвен му е гроб с остри пръти. Още един гроб в калта.

Отиде при Хамрен и Хансон. Нюберг беше изчезнал в мъглата. Сподели с тях какво му бе хрумнало току-що. После щеше да го повтори и пред Нюберг.

— Ако извършителят е добре осведомен, както смятаме, то той е знаел и къде е погребана Криста Хаберман. Вече няколко пъти сме говорили, че убиецът си има свой собствен стил. Той или тя се опитва да ни каже нещо. Досега успяхме да дешифрираме части от кода. Холгер Ериксон е бил убит по брутален и демонстративен начин. Тялото му е трябвало да бъде намерено. Но мястото може да е подбрано и поради друга причина. Призовава ни да продължим да търсим. Точно тук. И когато го направим, ще открием Криста Хаберман.

Нюберг изникна от мъглата. Валандер повтори това, което бе казал на другите. Всички осъзнаха, че може би е прав. Прехвърлиха се през рова и се изкачиха до кулата. Горичката в подножието бе скрита в мъглата.

— Твърде много коренища — отбеляза Нюберг. — Не ми се вярва да е в горичката.

Върнаха се и продължиха на изток, докато пак се озоваха при отправната точка. Наближаваше осем. Мъглата бе все така гъста. Ан-Брит Хьоглунд се обади, за да каже, че ключовете са на път. Всички бяха премръзнали и подгизнали. Валандер не искаше да ги задържа без нужда. Хансон щеше да прекара следващите часове в опити да открие кой е обработвал земята.

— Внезапна промяна преди двайсет и седем години — подчерта Валандер. — Това е, което искам да узнаем. Но не споменавай, че търсим заровен труп. Това ще предизвика нежелан интерес.

Хансон кимна. Беше разбрал.

— Ще трябва да направим нов оглед, когато се вдигне мъглата — продължи той. — Мисля, че вече си създадохме добра представа.

Колегите му потеглиха. Валандер изостана. Седна в колата и включи отоплението. Не работеше. Ремонтът му струва цяло състояние, но явно не включваше отоплителната система. Кога ли щеше да има време и пари да замени колата с друга? Кога ли тази ще се повреди отново?

Чакаше. Замисли се за жените. Криста Хаберман, Ева Рюнфелд и Катарина Таксел. Както и за четвъртата, която все още нямаше име. Каква ли беше допирната точка помежду им? Имаше усещането, че е толкова близо. Почти да му извади очите. Гледа, без да може да я види.

Отново потъна в мислите си. Малтретирани и навярно убити жени. Над всичко това се извиваше огромен отрязък от време.

Както си седеше в колата, осъзна, че има още едно възможно решение. Не бяха видели всичко. Събитията, които се опитваха да разберат, бяха част от нещо по-голямо. Важно беше да открият взаимовръзката между жените. Също така трябваше да вземат предвид възможността тази връзка да е случайна. Някой избираше. Ала на какво се основава изборът му? На обстоятелствата? Може би според случая и наличните възможности? Холгер Ериксон е живеел сам в стопанството. Не е общувал с хора, през нощта наблюдавал птиците. Бил човек, до когото лесно можеш да се добереш. Йоста Рюнфелд е заминавал на сафари за орхидеи. Щял е да отсъства две седмици.

Това също дава много възможности. И той е живял сам. Йожен Блумберг редовно е ходел на самотни вечерни разходки.

Валандер поклати глава. Така не стигаше доникъде. Дали разсъждавам правилно? Нямаше никакво представа.

В колата беше студено. Излезе навън, за да се поразтъпче. Ключовете трябва скоро да пристигнат. Продължи да крачи из вътрешния двор. Спомни си първия път, когато беше тук. Ятото свраки при рова. Погледна дланите си. Вече нямаше загар. Споменът за слънцето над „Вила Боргезе“ окончателно си бе отишъл. Също както баща му.

Загледа се в мъглата. Остави погледа си да обходи двора. Къщата наистина беше много добре поддържана. В нея бе живял човек на име Холгер Ериксон, който съчинявал стихове за птиците. Самотното бягство на обикновената бекасина. Средният пъстър кълвач, който изчезнал. Един ден се качва в тъмносин шевролет и предприема дългото пътуване до Йемтланд. Страстта ли го е подтикнала? Или нещо друго? Криста Хаберман е била красива жена. В обемистата документация от разследването в Йостерсунд имаше нейна снимка. Доброволно ли го е последвала? По всяка вероятност. Заминават за Сконе. След това тя изчезва. Ериксон живее сам. Изкопава гроб. Нея вече я няма. Разследването така и не стига до него. Досега. Но ето че Хансон открива името Тандвал и те успяват да направят връзката.

Валандер се улови, че стои, загледан в празната кучешка колиба. Отначало не осъзнаваше за какво точно си мисли. Образът на Криста Хаберман бавно избледня. Той сбърчи чело. Защо там няма куче? На никой не му беше хрумнал този въпрос. Най-малкото на самия него. Кога ли е изчезнало кучето? И това изобщо имаше значение? Все въпроси, на които искаше да получи отговор.

Една кола спря през къщата. Веднага след това в двора влезе момче на не повече от двайсет години. Отиде при Валандер.

— Вие ли сте полицаят, на когото трябва да дам ключовете?

— Аз съм.

Момчето го изгледа със съмнение.

— От къде бих могъл да знам, че е така? Може да сте кой да е.

Валандер се подразни. Същевременно съзнаваше, че момчето има право. Целите му крачоли бяха омацани с кал. Извади документите си за самоличност. Момчето кимна и му подаде връзка ключове.

— Ще имам грижата да бъдат върнати в Лунд — каза Валандер.

Момчето кимна. Бързаше. Докато търсеше ключа от входната врата, Валандер чу как колата рязко потегли. Спомни се какво бе казал Юнас Хадер за червения „Голф“ пред блока на Катарина Таксел. Наистина ли жените не потеглят рязко? Мона кара по-бързо от мен. Байба винаги здраво натиска педала за газта. А дали някоя от тях потегля рязко?

Отвори вратата и влезе. Запали лампата в голямото преддверие. Миришеше на застояло. Седна на една табуретка и изу калните си ботуши. Когато влезе в голямата стая, за своя изненада откри, че стихотворението за средния кълвач още си стоеше на писалището. Вечерта на двайсет и първи септември. Утре щеше да стане един месец. Дали се бяха доближили до вярното решение? Имаха още две убийства за разрешаване. Една жена беше изчезнала. А друга може би лежеше заровена из нивите на Холгер Ериксон.

Стоеше, без да помръдва, в тишината. Мъглата пред прозорците бе все още много гъста. Стана му неприятно. Предметите в стаята сякаш го наблюдаваха. Отиде до стената, където снимките от самолет бяха окачени в рамки. Затърси очилата из джобовете си. Точно тази сутрин се сети да ги вземе със себе си. Сложи ги и се наведе напред. Едната снимка беше черно-бяла, другата цветна, но доста избледняла. Черно-бялата беше от 1949-а. Направена е две години преди Холгер Ериксон да купи имението. Цветната беше от 1965-а. Валандер дръпна една завеса, за да влезе повече светлина. Изведнъж забеляза самотна сърна, която пасеше сред овошките в градината. Застина на място. Сърната вдигна глава и го погледна. Сетне продължи спокойно да пасе. Валандер остана на място. Беше убеден, че никога няма да забрави тази сърна. Не знаеше колко дълго е стоял загледан в нея. Звук, който самият той не чу, накара животното да застане нащрек. После побягна с подскоци и изчезна. Валандер продължи да гледа през прозореца. Сърната я нямаше. Върна се при двете фотографии, направени от една и съща фирма, „Аерофото“, с промеждутък от шестнайсет години. Самолетът с фотоапарата бе долетял право от юг. Всички детайли бяха много ясни. През 1965-а Холгер Ериксон все още не е построил кулата. Ала хълмът е там. Както и ровът. Валандер присви очи. Не можа да види мостче. Проследи очертанията на нивите. Снимката бе правена рано през пролетта. Полята бяха изорани. Все още нямаше растителност. Водоемът ясно се открояваше на снимката. Група дървета се издигаха до тесен коларски път, който разделяше две ниви. Смръщи чело. Не можеше да си спомни дърветата. Вероятно мъглата му бе попречила да ги види тази сутрин. Но не можа да си ги спомни и от предишните си посещения. Дърветата изглеждаха много високи. Трябваше да ги е забелязал. Самотно стърчащи сред нивята. Прехвърли вниманието си върху къщата, която бе в средата на снимката. Между 1949-а и 1965-а къщата се бе сдобила с нов покрив. Някаква барака, която навярно е служила за кочина, е била съборена. Алеята към къщата е по-широка. Ала инак всичко останало си е, както и сега. Свали си очилата и погледна през прозореца. Сърната не се виждаше никъде. Седна в един кожен фотьойл. Тишината го обгърна. Шевролет отпътува за Свенставик. Една жена идва в Сконе. После изчезва. Двайсет и седем години по-късно умира мъжът, който може би едно време е потеглил заедно с нея от Свенставик.

Остана седнал за около половин час. Още веднъж се върна назад във времето.

В момента издирваха поне три различни жени. Криста Хаберман, Катарина Таксел и една, която нямаше име. Жена, която кара червен „Голф“. Жена, която понякога носи изкуствени нокти и пуши собственоръчно свити цигари.

Зачуди се дали наистина издирват две различни жени. Не може ли две от тях да са едно и също лице? Дали Криста Хаберман все пак не беше жива? В такъв случай щеше да е на шейсет и пет години. Жената, повалила Юлва Бринк, е била значително по-млада.

Не се връзваше. Както и всичко останало.

Погледна си часовника. Девет без четвърт. Изправи се и излезе от къщата. Мъглата беше все така гъста. Помисли си за празната кучешка колиба. После заключи и си замина.

В десет часа Валандер бе успял да събере на съвещание целия разследващ екип. Единственият, който липсваше, беше Мартинсон. Бе обещал да дойде следобеда. През сутрешните часове щеше да посети училището, където учи Терес. Ан-Брит Хьоглунд им разказа, че Мартинсон й се обадил късно снощи. Изглежда, бил пиян — нещо, което почти никога не се беше случвало. Смътна завист жегна Валандер. Защо Мартинсон се обажда на нея, а не на него? Все пак двамата бяха работили заедно през всичките тази години.

— Все още ми вглежда решен да напусне каза тя. — Но имах усещането, че му искаше да се противопоставя.

— Аз ще говоря с него — предложи Валандер. Затвориха вратите на залата за съвещания. Последни дойдоха Пер Окесон и Лиса Холгершон. Валандер остана с впечатлението, че току-що са приключили среща на четири очи.

Лиса взе думата веднага щом стаята утихна.

— Гражданската гвардия е в устата на цяла Швеция — започна тя. — Льодинге от сега нататък е място, за което всички ще чуят. От Гьотеборг постъпи запитване дали Курт не може да вземе участие в телевизионен дебат тази вечер.

— Никога — ужаси се Валандер. — Какво ще правя там?

— Вече им отказах от твое име — отвърна тя и се усмихна. — Възнамерявам, като му дойде времето, да ти поискам нещо в замяна.

Валандер веднага се досети, че има предвид лекциите в Полицейската академия. — Дебатът става все по-разпален и ожесточен — продължи тя. — Можем само да се надяваме, че ще излезе нещо добро, след като проблемите бъдат обсъдени.

— В най-добрия случай ще принудят висшето ръководство на полицията да си наложи малко самокритика — вметна Хансон. — Самата полиция също има вина за създалата се ситуация.

— Какво искаш да кажеш? — попита Валандер. Понеже Хансон рядко се впускаше в дискусии за полицията, беше любопитен да чуе мнението му.

— Мисля си — каза Хансон — за всички скандали, в които са били замесени полицаи. Навярно винаги е било така, но не толкова често, колкото напоследък.

— Не бива да ги надценяваме, но и не бива да си затваряме очите за тези неща — намеси се Пер Окесон. — Големият проблем е, че онова, което полицията и съдилищата определят като престъпление, постепенно се изменя. Ако до вчера са те осъждали за нещо, то днес изведнъж могат да гледат на него като на дреболия, за която полицията дори няма да си направи труда да разследва. А смятам, че това уронва съзнанието за справедливост у хората, което по традиция е много силно в нашата страна.

— Едното върви ръка за ръка с другото — отбеляза Валандер. — Аз съм изключително скептичен към това, че един дебат за гражданската гвардия ще повлияе по някакъв начин. Колкото и да ми се иска да е така.

— Както и да е, ще направя всичко възможно виновниците да бъдат подведени под отговорност — каза Пер Окесон, щом Валандер млъкна. — Побоят е бил жесток. Това лесно може да се докаже. Замесени са четирима. Смятам, че поне трима от тях могат да бъдат осъдени. За четвъртия не съм толкова сигурен. Трябва също да кажа, че главният прокурор помоли да го държим в течение. Това е доста изненадващо, но показва, че поне някои от хората по върховете гледат сериозно на проблема.

— Оке Давидсон е дал много разумно интервю в местния ежедневник — каза Сведберг. — Освен това се оправя и няма да му останат сериозни увреждания.

— Тогава остават Терес и баща й — уточни Валандер. — И момчетата в училището.

— Вярно ли е, че Мартинсон смята да напуска? — попита Пер Окесон. — Чух такъв слух.

— Това беше първата му реакция — отговори Валандер. — Съвсем естествена при това. И ще наложи да приемем решението му, ако трябва. Не съм убеден обаче, че ще осъществи намерението си.

— Той е добър полицай — каза Хансон. — Дали го осъзнава?

— Да — потвърди Валандер. — Въпросът е само дали това е достатъчно. Когато се случи нещо такова, на повърхността изскачат по-важни неща. Особено при нашата натовареност.

— Знам — вметна Лиса Холгершон. — И ще става все по-зле.

Валандер си припомни, че все не е изпълнил обещанието си пред Нюберг да поговори с Лиса Холгершон за неговата заетост. Отбеляза си го в тетрадката.

— Ще трябва да оставим тази дискусия за някой друг път — каза той.

— Исках само да ви информирам — заяви Лиса Холгершон. — Това е всичко. Като се изключи, че бившият ви началник Бьорк се обади, за да ви пожелае късмет. Изрази съжалението си за случилото се с дъщерята на Мартинсон.

— Той бе достатъчно умен да напусне навреме — рече Сведберг. — Какво му подарихме за спомен? Въдица ли? Ако беше продължил, никога нямаше да има време да я използва.

— И сега си има достатъчно задължения — възрази Лиса.

— Бьорк си го биваше — каза Валандер. — Но сега е време да продължим.

Започнаха с хронологичната схема на Ан-Брит Хьоглунд. До тетрадката си Валандер бе сложил найлоновото пликче с влаковото разписание, което намери в секретера на Катарина Таксел.

Както обикновено Ан-Брит Хьоглунд си беше изпипала работата. Всеки един момент във времето, свързан по някакъв начин с различните събития, беше систематизиран и съпоставен спрямо останалите. Докато слушаше, Валандер си помисли, че той самият никога не би се справил добре с подобна задача. Със сигурност щеше да я претупа. Всички полицаи са много различни, помисли си той. Можем да покажем истинските си възможности едва когато се изправим пред задача, която поставя на изпитание всичките ни сили.

— На пръв поглед не забелязваме някакъв повтарящ се модел — заключи Ан-Брит към края на своята презентация. — Съдебните медици от Лунд са определили, че смъртта на Холгер Ериксон е настъпила късно вечерта на двайсет и първи септември. Не мога да кажа как са стигнали до това заключение, но са категорични. Йоста Рюнфелд също е убит през нощта. Времето съвпада, но от това трудно можем да направим някакви съществени заключения. Що се отнася до дните от седмицата, тук нямаме никакво съвпадение. Ако прибавим убийството на Йожен Блумберг и двете посещения в Родилното отделение на Юстад, ще можем да различим част от модела.

Тя спря и огледа масата. Нито Валандер, нито останалите даваха вид, че са я разбрали.

— Това си е чиста математика — продължи тя. — Само че нашият извършител действа според образец, който е толкова нерегулярен, че това чак става интересно. На двайсет и първи септември умира Холгер Ериксон. В нощта срещу първи октомври Катарина Таксел има посетител в Родилното отделение в Юстад. На единайсети октомври умира Йоста Рюнфелд. В нощта срещу тринайсети октомври жената се връща в Родилното и удря братовчедката на Сведберг. Най-накрая, на седемнайсети октомври, умира Йожен Блумберг. Към това, естествено, можем да добавим и деня, в който най-вероятно е изчезнал Йоста Рюнфелд. Ясно си личи, че липсва каквато и да е регулярност. Което е необичайно. Понеже всичко останало изглежда толкова педантично планирано и подготвено. Говорим за убиец, който отделя време да вшие тежести в чувал и прецизно да ги балансира спрямо теглото на жертвата. И така, можем да приемем, че непостоянството е причинено от нещо, над което убиецът не упражнява контрол. И тогава си задаваме въпроса „защо“.

Валандер все още не успяваше напълно да следи мисълта й.

— Още веднъж — помоли той. — Но по-бавно.

Тя повтори това, което бе казала. Този път Валандер разбра какво има предвид.

— Навярно можем да заключим, че не е задължително да става дума за обикновено съвпадение — завърши тя. — По-далеч от това не бих искала да отида. Може да става дума за периодично повтарящ се модел, но не е задължително да е така.

Картината пред Валандер започна да става все по-ясна.

— Да приемем, че става дума за модел — каза той. — Какво е твоето тълкование? Какъв ще е този външен фактор, който влияе на разписанието на убиеца?

— Има много обяснения. Извършителят може да не живее в Сконе, но редовно да идва тук. Той или тя има професия, която следва определен ритъм. Или пък нещо друго, за което не се сещам.

— Имаш предвид, че действа, когато се съберат няколко почивни дни? Ако можехме да проследим още един месещ щеше ли да си проличи по-ясно?

— Това е един от вариантите. Извършителят да има професия, която следва една непрекъсната и изместена напред във времето схема. Тогава свободните дни се падат не само в събота и неделя.

— Това може да се окаже важно — колебливо каза Валандер, — но ми е трудно да го повярвам.

— Друго не успях да разгадая от времевата съпоставка — вметна тя. — Лицето на убиеца през цялото време ни се изплъзва.

— Това, което не знаем, също е един вид знание — каза Валандер и вдигна найлоновото пликче. — Та като говорим за разписания, открих ето това в един тайник в писалището на Катарина Таксел. Скрила го беше така, сякаш става дума за най-ценното й притежание. Разписание на вътрешните линии на Шведските железници. Пролетта на 1991-ва. Подчертала е един заминаващ влак: Несшьо, 16:00 часът. Върви през всички дни от седмицата.

Бутна найлоновото пликче към Нюберг.

— Отпечатъци от пръсти — каза.

После премина към темата за Криста Хаберман. Разказа им за утринната разходка в мъглата. Нямаше как да не забележи мрачната атмосфера в стаята.

— И така, смятам, че трябва да започнем да копаем — предложи той накрая. — Веднага щом мъглата се вдигне и Хансон разбере кой е обработвал земята. И дали на нея е имало някакви съществени изменения след 1967-а.

Дълго време царя гробно мълчание. Всички размишляваха над казаното от Валандер. Накрая се обади Пер Окесон.

— Звучи хем невероятно, хем много убедително — отбеляза той. — Предполагам, че трябва да го приемем на сериозно.

— Най-добре да не се разчува — рече Лиса Холгершон. — Няма нищо, което зяпачите да обичат повече от стари неразрешени случаи, при които безследно изчезнали хора отново изплуват на повърхността.

Бяха взели решение.

Валандер искаше да прекрати срещата колкото се може по-скоро, защото всички ги чакаше много работа.

— Катарина Таксел — допълни. — Тя също е изчезнала. Напуснала е дома си с червен „Голф“, шофиран от неизвестно лице. Заминала е набързо. Естествено, в Лунд Бирш очаква да кажем нещо. Майка й иска да я обявим за общонационално издирване. Което едва ли можем да й откажем, защото тя се явява най-близката й роднина. Но според мен трябва да изчакаме. Поне още някой и друг ден.

— Защо? — попита Пер Окесон.

— Подозирам, че тя ще се обади — увери го Валандер. — Естествено, не на нас, а на майка си. Катарина Таксел знае, че тя се тревожи. Ще й се обади, за да я успокои. Уви, съмнявам се, че ще й каже къде е. Или с кого.

Този път Валандер се обърна направо към Пер Окесон.

— Искам някой да стои в дома на майката на Катарина. Някой, който да запише разговора. Рано или късно обаждането ще дойде.

— Ако вече не е станало — каза Хансон и стана. — Дайте ми телефонния номер на Бирш.

Получи го от Ан-Брит Хьоглунд и изхвърча от стаята.

— Е, това беше всичко засега — обобщи Валандер. — Нека се съберем пак тук в пет часа. Освен ако нещо не се случи преди това.

Когато Валандер влезе в кабинета си, телефонът звънеше. Беше Мартинсон. Попита дали Валандер може да дойде в дома му към два часа да се видят. Валандер обеща да бъде там. После излезе от участъка. Обядва в „Континентал“. Всъщност не смяташе, че му е по джоба. Но беше гладен и нямаше време. Седна сам на една маса до прозореца. Кимаше на разни познати, които преминаваха покрай масата му. Почувства се наранен, задето никой не спря да му изкаже съболезнованията си за смъртта на баща му. Некрологът беше отпечатан във вестника. Новините за това кой е починал бързо се разчуват. Юстад беше малко градче. Поръча си атлантическа писия и една бира. Келнерката беше млада и се изчервяваше всеки път, щом я погледнеше. Състрадателно се запита как ли ще се справя с работата си.

В два часа позвъни на вратата на Мартинсон. Отвори му самият той. Седнаха в кухнята. Къщата беше тиха. Мартинсон беше сам у дома. Валандер попита за Терес. Беше се върнала в училище. Баща й седеше пребледнял, стиснал зъби. Валандер никога не го беше виждал толкова унил и потиснат.

— Какво да правя? — попита Мартинсон.

— Какво казва жена ти? Какво казва Терес?

— Че трябва да продължа, естествено. Не те искат да напусна, а аз.

Валандер чакаше, но Мартинсон не каза нищо повече.

— Помниш преди няколко години — поде Валандер, — когато застрелях един човек в мъглата при Косеберя. И прегазих друг на моста към Йоланд. Отсъствах почти година. Вие даже смятахте, че съм напуснал. После се случи онова с адвокатите Торштенсон. И изведнъж всичко се преобърна. Щях да пиша молбата си за напускане, а вместо това се върнах на работа.

Мартинсон кимна. Спомняше си.

— Сега, като погледна назад, се радвам, че го направих. Единственото, което мога да те посъветвам, е да не прибързваш. Изчакай с решението. Поработи още малко. После вземи решение. Не те моля да забравиш. Моля те за търпение. Липсваш на всички. Знаем, че си добър полицай. Личи си, когато те няма.

Мартинсон отбранително заразмахва ръце.

— Не съм чак толкова важен. Умея някои неща. Но не бива да си въобразяваш, че съм незаменим.

— Никой не може да замени точно теб — каза Валандер. — За това ти говоря.

Валандер очакваше, че разговорът ще се проточи дълго. Мартинсон седя мълчаливо няколко минути. После стана и излезе от кухнята. Като се върна, си беше облякъл якето.

— Ще тръгваме ли? — попита той.

— Да — каза Валандер. — Чака ни много работа.

В колата, докато пътуваха към участъка, Валандер му разказа накратко за събитията от последните дни. Мартинсон слушаше, без да прави коментари.

Когато влязоха, на пропуска ги спря Ебба. Тъй като тя въобще не приветства Мартинсон с „добре дошъл“, Валандер веднага схвана, че се е случило нещо.

— Ан-Брит Хьоглунд искаше да се свърже с вас — съобщи тя. — Много е важно.

— Какво се е случило?

— Някоя си Катарина Таксел се е обадила на майка си.

Валандер погледна Мартинсон.

Значи бе имал право.

Само дето се случи по-скоро, отколкото беше очаквал.

33

Не бяха закъснели.

Бирш бе успял навреме да осигури записващо устройство. След по-малко от час касетата от Лунд беше в Юстад. Събраха се в кабинета на Валандер, където Сведберг донесе касетофон.

Прослушаха разговора на Катарина с майка й в голямо напрежение. Беше кратък. Това бе и първото, което Валандер забеляза. Катарина Таксел не искаше да говори повече от необходимото.

Прослушаха го веднъж, после още един път. Сведберг подаде на Валандер чифт слушалки, за да чува гласовете и на двете по-добре.

— Мамо? Аз съм.

— Господи! Къде си? Какво се е случило?

— Нищо не се е случило. Добре сме.

— Къде си?

— При един добър приятел.

— При кого?

— Един добър приятел. Исках само да се обадя, за да ти кажа, че всичко е наред.

— Какво е станало? Защо изчезна?

— Друг път ще ти обясня.

— У кого си?

— Не знаеш коя е.

— Не затваряй. Какъв е телефонният ти номер?

— Ще затварям. Исках само да ти се обадя, за да не се тревожиш.

Майката се опита да каже още нещо, но Катарина Таксел затвори. Разговорът се състоеше от четиринайсет реплики.

Прослушаха записа най-малко двайсет пъти. Сведберг го записа на един лист.

— Единайсетата фраза е интересна за нас — каза Валандер. — Не знаеш коя е. Какво иска да каже с това?

— Каквото казва — обясни Ан-Брит Хьоглунд.

— Нямам предвид точно това — поясни се Валандер. — Не знаеш коя е. Това може да означава две неща. Че майката не се е срещала с нея. Или че майката не е разбрала какво означава тя за дъщеря й.

— Първото май е по-вероятно — рече Ан-Брит Хьоглунд.

— Надявам се да грешиш — отвърна Валандер. — Защото в такъв случай ще ни е по-трудно да я идентифицираме.

Докато те говореха, Нюберг прослушваше записа със слушалките. Звукът, който се процеждаше, им подсказа, че е усилил силата му докрай.

— Чува се нещо като фон — вметна Нюберг. — Някакво чукане.

Валандер си сложи слушалките. Нюберг беше прав. В звуковия фон се чуваха ритмични глухи удари.

Другите прослушаха записа един по един. Никой не можа да каже със сигурност какво е.

— Къде е тя? — попита Валандер. — Стигнала е някъде. При жената, която я е отвела. И някъде наблизо се чува звук от силно чукане.

— Може ли да е близо до строителна площадка? — подхвърли Мартинсон.

Това бе първото нещо, което каза, откакто бе решил отново да започне работа.

— Това е един от вариантите — обясни Валандер.

Прослушаха записа още един път. Определено беше звук от чукане. Валандер взе решение.

— Изпратете записа в Линшьопинг — предложи той. — Помолете ги да направят анализ. Може да ни помогне, ако успеем да определим какъв е звукът.

— Колко ли строителни площадки има, и то само в Сконе? — запита се Хамрен.

— Може да е от нещо друго — каза Валандер. — Нещо, което да ни подскаже местонахождението й.

Нюберг изчезна с касетата. Останаха в кабинета на Валандер, облегнати на стените и бюрото му.

— От сега нататък важат три неща — продължи Валандер. — Трябва да се концентрираме. Някои от версиите засега ще зарежем. Трябва да продължим да събираме информация за живота на Катарина Таксел. Коя е тя? Каква е? Приятелите й. Какъв е животът й. Това първо. А второто нещо, което трябва да разберем, е: при кого се намира в момента.

Направи кратка пауза, преди да продължи.

— Ще изчакаме, докато Хансон се върне от Льодинге. Смятам, че третата ни задача ще е да започнем да разкопаваме в имота на Холгер Ериксон.

Никой не възрази. Разделиха се. Валандер щеше да замине за Лунд и смяташе да вземе Ан-Брит Хьоглунд със себе си. Вече бе късно следобед.

— Имаш ли си детегледачка? — попита я, щом останаха насаме в стаята.

— Да — отвърна тя. — Слава богу, точно сега съседката ми се нуждае от пари.

— Как всъщност можеш да си го позволиш? — попита Валандер. — Заплатата ти не е кой знае колко голяма.

— Аз не мога да си го позволя — отговори тя, — но мъжът ми печели добре. Това ни спасява. Прави ни семейство за завиждане в днешно време.

Валандер се обади на Бирш и съобщи, че са на път.

Остави Ан-Брит да шофира. Вече не разчиташе на собствената си кола въпреки прескъпия ремонт.

Пейзажът бавно изчезна в здрача. Над нивите духаше студен вятър.

— Ще започнем с дома на майката на Катарина Таксел — каза той. — После пък ще се върнем в нейния апартамент.

— Какво смяташ, че ще откриеш? Вече си обискирал апартамента. А обикновено не пропускаш нищо.

— Едва ли ще открием нещо ново. Може би някоя връзка между два детайла, която не съм видял първия път.

Тя караше бързо.

— Имаш ли навик да потегляш рязко? — ненадейно попита Валандер.

Тя го стрелна с поглед.

— Случва се — отговори му. — Защо питаш?

— Защото се чудя дали зад волана на червения „Голф“, който е взел Катарина Таксел, е седяла жена.

— Това не е ли от нещата, в които сме сигурни?

— Не — отвърна Валандер. — Не го знаем със сигурност. Почти нищо не знаем със сигурност.

Седеше, загледан през страничния прозорец. Тъкмо минаваха покрай замъка „Маршвинсхолм“.

— Има и още едно нещо, което не знаем със сигурност — каза той след малко. — Но все повече и повече се убеждавам, че е точно така.

— Какво?

— Че тя е сама. Няма мъж до себе си. Изобщо няма никого. Ние не търсим жена, която да ни отведе по-нататък по веригата. Тя няма среда, няма никакво минало. Зад нея няма нищо. Тя е. Никой друг.

— Тоест тя е извършила убийствата? Поставила е капана? Държала е Рюнфелд в плен и после го е удушила? Хвърлила е Блумберг в езерото жив, завързан в чувал?

Валандер отговори на въпроса с въпрос.

— Спомняш ли си, че на един по-ранен етап от разследването говорихме за езика на убиеца? Че той или тя иска да ни каже нещо? За демонстративното в подхода?

Тя си спомняше.

— Осъзнах, че още от самото начало сме гледали в правилната посока. Но сме разсъждавали погрешно.

— Че една жена се държи като мъж?

— Може би не самото поведение. Но тя вършеше неща, които ни подведоха да мислим, че става дума за брутални мъже.

— Тоест трябвало е да мислим за жертвите. Понеже те са били насилниците?

— Точно така. Не за извършителя. Разчетохме погрешен код в това, което виждахме.

— Именно това е най-трудно за възприемане — отбеляза тя. — Че една жена е способна на подобно нещо. Не говоря за физическата сила. Аз например съм силна колкото мъжа ми. Той среща големи трудности да ме победи на канадска борба.

Валандер я погледна изненадано. Тя забеляза погледа му и се засмя.

— Всеки се забавлява посвоему.

Валандер кимна.

— Спомням си, че като малък с майка ми се състезавахме кой е по-силен при дърпане на пръсти — каза той. — Май все аз я побеждавах.

— Може би те е оставяла да я победиш.

Завиха към „Стуруп“.

— Не знам какви са мотивите на тази жена — продължи Валандер. — Но ако я намерим, мисля, че ще срещнем човек, с какъвто не сме си имали работа преди.

— Чудовище в женски образ?

— Може би. Ала и това не е сигурно.

Телефонът в колата прекъсна разговора. Валандер вдигна. Беше Бирш. Обясни им откъде да минат, за да стигнат до дома на майката на Катарина Таксел.

— Как е малкото й име? — попита Валандер.

— Хедвиг. Хедвиг Таксел.

Бирш обеща да предупреди, че идват. Валандер сметна, че ще пристигнат след малко повече от половин час.

Здрачът ги обгърна.

Бирш стоеше на стълбите, за да ги посрещне. Хедвиг Таксел живееше в края на уличка с еднофамилни къщи в покрайнините на Лунд. Валандер предположи, че къщите са строени в началото на шейсетте години. Плоски покриви, правоъгълни сандъци, обърнати към малки вътрешни дворчета. Имаше спомен за случаи, когато такива покриви са пропадали след обилен снеговалеж. Бирш ги изчака, докато паркираха.

— За малко да пропуснем обаждането, докато донесем техниката на място — каза той.

— Не че дотук ни е вървяло като по вода — отвърна Валандер. — Какво е впечатлението ти от Хедвиг Таксел?

— Силно се тревожи за дъщеря си и внучето. Но сега изглежда по-овладяна, отколкото миналия път.

— Ще ни съдейства ли? Или предпазва дъщеря си?

— Струва ми се, че просто иска да знае къде е.

Бирш ги пропусна да влязат във всекидневната. Без да може да каже как и защо, Валандер имаше усещането, че стаята напомня за апартамента на Катарина Таксел. Майка й дойде и ги поздрави. Както обикновено Бирш остана по-назад. Валандер я наблюдаваше. Беше пребледняла. Очите й неспокойно шареха. Това не го изненада. Докато слушаше записа, бе успял да долови възбудата в гласа й. Беше разтревожена и напрегната до краен предел. Точно затова бе поискал Ан-Брит Хьоглунд да го придружи. Тя имаше дарбата да успокоява разстроените свидетели. Хедвиг Таксел не изглеждаше да е нащрек. Остана с впечатлението, че се радва, задето не й се налага да стои сама. Насядаха. Валандер предварително беше подготвил първите въпроси.

— Госпожо Таксел, нуждаем се от помощта ви. Трябва да получим отговори на някои въпроси, свързани с Катарина.

— Защо мислите, че тя знае нещо за тези ужасяващи убийства? Съвсем наскоро роди.

— Не смятаме, че е замесена по някакъв начин — любезно отвърна Валандер. — Но сме длъжни да проверим всеки, който би могъл да има някакви сведения.

— Какво би могла да знае тя?

— Именно това се надявам да ни кажете.

— Не можете ли вместо това да я издирите? Не разбирам какво се е случило.

— Сигурен съм, че тя е в безопасност — каза Валандер, но не успя напълно да прикрие колебанието си.

— Никога не е постъпвала така преди.

— Госпожо Таксел, имате ли някаква идея къде може да е тя?

— Казвам се Хедвиг.

— Знаете ли къде може да е тя?

— Не. Умът ми не го побира.

— Вероятно Катарина има много приятели?

— Не, няма. Ала тези, които има, са й много близки. Нямам представа къде може да е.

— Може би има някой приятел, с когото не се вижда толкова често? Или някого, с когото се познава отскоро?

— Кой би могъл да е бъде?

— Или може би някой стар познат, с когото е подновила отношенията си?

— Щях да знам за това. Ние имаме много добри отношения. Много по-добри, отколкото обикновено между майка и дъщеря.

— Не смятам, че е имало някакви тайни помежду ви — търпеливо рече Валандер. — Но много рядко човек знае всичко за някой друг. Например знаете ли кой е баща на детето й?

Валандер не бе възнамерявал да хвърли въпроса в лицето й. Тя се сви.

— Опитвах се да я накарам да говори за това — рече тя. — Ала тя отказваше.

— Значи не знаете кой е той? Нямате ли поне някакво предположение?

— Не знаех дори, че се вижда с някого.

— Но сте знаели, че е имала връзка с Йожен Блумберг?

— Знаех. Не го харесвах обаче.

— Защо не? Защото е бил вече женен?

— Не знаех за това, преди да видя некролога му във вестника. Бях шокирана.

— Защо не го харесвахте?

— Не знам. Беше неприятен.

— А знаехте ли, че е малтретирал Катарина?

Ужасът й беше неподправен. За миг на Валандер му стана жал за нея. Светът й се разпадаше. Сега ще бъде принудена да осъзнае колко малко неща е знаела за дъщеря си. Как доверието, което е смятала, че съществува помежду им, не е било друго, освен външна обвивка.

— Нима я е биел?

— По-лошо от това. Малтретирал я е по различни начини.

Тя го изгледа невярващо, но разбра, че казва истината. Не можеше да се предпази от нея.

— Смятам също, че по всяка вероятност Йожен Блумберг е бащата на детето й. Въпреки че са се разделили.

Тя бавно поклати глава. Мълчеше. Валандер се уплаши да не получи нервна криза. Погледна към Ан-Брит Хьоглунд. Тя кимна. Реши, че му дава знак да продължи. Бирш стоеше неподвижен зад тях.

— Приятелите й — каза Валандер. — Трябва да се срещнем и да поговорим с тях.

— Вече ви казах кои са. И вие разговаряхте с тях.

Тя изреди три имена. Бирш потвърди с кимване.

— И няма никой друг?

— Не.

— Членува ли в някое дружество?

— Не.

— Ходила ли е на екскурзии в чужбина?

— Обикновено пътуваме заедно веднъж в годината. Най-често през зимната ваканция на учениците. До Мадейра, Мароко, Тунис.

— Тя няма ли някакво хоби?

— Чете много. Обича да слуша музика, но фирмата за козметика поглъща голяма част от времето й. Работи много.

— И нищо друго?

— Понякога играе бадминтон.

— С кого? С някоя от трите си приятелки ли?

— С една учителка. Струва ми се, че се казва Карлман. Не я познавам обаче.

Валандер не можеше да прецени дали това е важно. Ала все пак това беше ново име.

— В едно и също училище ли работят?

— Вече не. По-рано, преди няколко години.

— Спомняте ли си малкото й име?

— Никога не сме се запознавали.

— Къде играеха обикновено?

— На стадион „Виктория“. От апартамента й се стига много бързо пеша.

Бирш дискретно напусна стаята и излезе в антрето. Валандер знаеше, че ще започне да издирва жената с фамилия Карлман.

Отне му по-малко от пет минути.

Бирш направи знак на Валандер, който се изправи и излезе в антрето. Междувременно Ан-Брит Хьоглунд се опитваше да изясни какво всъщност знае Хедвиг Таксел за връзката на дъщеря си с Йожен Блумберг.

— Беше лесно — каза Бирш. — Аника Карлман. Тя е правела резервациите и е плащала за игрището. Ето го адреса. Не е далеч от тук. Лунд все още е малък град.

— Тогава отиваме там — предложи Валандер.

Върнаха се в стаята.

— Аника Карлман — съобщи. — Живее на „Банкгатан“.

— Никога не съм чувала малкото й име — каза Хедвиг Таксел.

— Ще ви оставим двете сами за малко — продължи Валандер. — Трябва да говорим с нея още сега.

Напуснаха къщата и потеглиха с колата на Бирш. Отне им по-малко от десет минути да стигнат. Часът беше шест и половина. Аника Карлман живееше в кооперация от началото на века. Бирш позвъни по домофона. Отговори мъжки глас. Бирш се представи и входната врата се отвори. На втория етаж го чакаше отворен апартамент. Там бе застанал мъж, който ги очакваше. Представи се.

— Аз съм съпругът на Аника. Какво се е случило?

— Нищо особено — отвърна Бирш. — Трябва само да й зададем няколко въпроса.

Покани ги да влязат. Апартаментът беше просторен и луксозно обзаведен. От стаите се чуваше музика и детски гласове. Веднага след това дойде Аника. Беше висока, носеше анцуг.

— Едни полицаи искат да разговарят с теб.

— Трябва да ви зададем няколко въпроса за Катарина Таксел — обясни Валандер.

Седнаха в стая, чиито стени бяха покрити от горе до долу с книги. Валандер се зачуди дали мъжът на Аника Карлман също не е учител.

Заговори направо.

— Колко добре познавате Катарина Таксел?

— Играехме заедно бадминтон. Но не общувахме много.

— Предполагам, знаете, че й се е родило дете?

— Не сме играли бадминтон от пет месеца именно поради тази причина.

— Възнамерявахте ли да започнете да играете отново?

— Уговорката ни беше тя да се обади.

Валандер назова поименно трите й приятелки.

— Не ги познавам. С нея бяхме просто партньори по бадминтон.

— От колко време?

— От около пет години. Преподавахме в едно и също училище.

— Нима е възможно пет години редовно да играеш бадминтон с някого, без да го опознаеш?

— Напълно възможно е.

Валандер се замисли как да продължи. Аника Карлман даваше ясни отговори. Въпреки това той усещаше как се отдалечават от нещо съществено.

— Виждали ли сте я някога в компанията на друг човек?

— Мъж или жена?

— Мъж като начало.

— Не.

— Дори и когато сте били колежки?

— Тя доста странеше от останалите. Е, имаше един учител, който проявяваше интерес към нея. Тя се държеше много безразлично. Може да се каже, че направо го отблъсна. Но имаше подход към учениците. Беше много способна. Упорита и способна учителка.

— Виждали ли сте я някога заедно с жена?

Още докато я разпитваше, Валандер вече бе изгубил всяка надежда въпросът му да доведе до нещо важно. Оказа се, че твърде рано е развял бялото знаме.

— Всъщност да. Преди около три години.

— Коя беше тя?

— Не знам как се казва, но знам какво работи. Цялата среща беше доста странна.

— Какво работи?

— Какво работи сега не зная. Но тогава сервираше в един вагон-ресторант.

Валандер смръщи чело.

— Нима сте срещнали Катарина Таксел във влак?

— Случайно я мярнах в града заедно с друга жена. Вървях от отсрещната страна на улицата. Дори не се поздравихме. Няколко дни по-късно пътувах до Стокхолм. Малко след Алвеста отидох във вагон-ресторанта. Когато плащах, разпознах жената, която работеше там. Беше същата, която видях заедно с Катарина.

— Казахте, че не й знаете името?

— Не.

— Но после разказахте за това на Катарина, нали?

— Всъщност не. Вече го бях забравила. Важно ли е?

Валандер внезапно се сети за влаковото разписание, което откри в секретера на Катарина Таксел.

— Може би. Какъв ден беше? В кой влак пътувахте?

— Как бих могла помня? — възкликна тя. — Беше преди три години.

— Може би пазите някой стар календар? Моля ви, опитайте да си спомните.

Съпругът, който досега бе седял и мълчаливо бе слушал, се изправи.

— Ще донеса бележника — каза той. — През деветдесет и първа година ли е било или през деветдесет и втора?

Тя се помъчи да си спомни.

— През деветдесет и първа година, февруари или март.

Изминаха няколко минути в мълчаливо очакване. Към музиката от вътрешността на апартамента се присъедини и звукът на телевизора. Мъжът се върна и й подаде старо черно тефтерче. Тя прелисти през няколко месеца. Скоро намери каквото търсеше.

— Пътувах до Стокхолм на деветнайсети февруари деветдесет и първа година. Влакът е потеглил в седем часа и дванайсет минути. Три дни по-късно си заминах обратно. Бях на гости при сестра ми.

— Не видяхте ли жената на връщане?

— Никога повече не я видях.

— Но сте сигурна, че е била тя? Същата, която сте срещнали на улицата тук в Лунд? Заедно с Катарина?

— Да.

Валандер замислено я изучаваше.

— И няма нищо друго, което смятате, че може да се окаже важно за нас?

Тя поклати глава.

— Сега осъзнавам, че действително не знам нищо за Катарина. С изключение на това, че играе добре бадминтон.

— Как бихте я описали като човек?

— Трудно. Може би това е описание само по себе си. Труден за описване човек. Имаше променливи настроения. Случваше се да е потисната. Онзи път, когато я видях заедно със сервитьорката на улицата, се смееше.

— Сигурна ли сте?

— Да.

— Сещате ли се за още нещо, което може да се окаже важно?

Валандер забеляза, че тя се опитва да им помогне.

— Мисля, че й лисва баща й — каза тя след малко.

— Защо смятате така?

— Трудно ми е да кажа. По-скоро имам такова усещане. Заради начина, по който се държеше с мъжете, които бяха на възраст да й бъдат бащи.

— Как се държеше?

— Започваше да се държи неестествено. Ставаше неуверена.

Валандер за миг обмисли това, което бе казала. За бащата на Катарина, който починал, докато е била още дете. Запита се и дали това, което им каза Аника Карлман, можеше да повлияе на отношенията между Катарина и Йожен Блумберг.

Отново я погледна.

— Нещо друго?

— Няма друго.

Валандер кимна на Бирш и стана.

— В такъв случай няма да ви безпокоим повече — каза той.

— Естествено, разбунихте любопитството ми — отвърна тя. — Защо й е на полицията да задава въпроси, ако не се е случило нещо?

— Много неща се случиха — отвърна Валандер. — Но не и с Катарина. Уви, това е единственият отговор, който мога да ви дам засега.

Излязоха от апартамента. После останаха прави на стълбищната площадка.

— Трябва да намерим тази келнерка — предложи Валандер. — Като се изключи една снимка, на която е млада и е на разходка в Копенхаген, никой не е описвал Катарина Таксел като засмян човек.

— Шведските железници си имат списъци с личния състав — отбеляза Бирш. — Но се съмнявам, че е възможно да го изясним още тази вечер. Все пак става въпрос за неща отпреди три години.

— Трябва да опитаме — предложи Валандер. — Естествено, не мога да очаквам от теб да се занимаваш с това. Ние можем да движим нещата от Юстад.

— Имате си предостатъчно работа — каза Бирш. — Аз ще се нагърбя.

Валандер разбра, че Бирш е искрен. За него това не беше никаква саможертва.

Потеглиха обратно към къщата на Хедвиг Таксел. Бирш остави Валандер там, а той самият продължи към участъка, за да се заеме с издирването на келнерката от вагон-ресторанта. Валандер се запита дали задачата изобщо бе изпълнима.

Тъкмо щеше да позвъни на вратата, когато телефонът му забръмча. Беше Мартинсон. По гласа му долови, че вече е започнал да се отърсва от унинието си. Явно ставаше по-бързо, отколкото Валандер се бе надявал.

— Как върви? — попита Мартинсон. — Още ли си в Лунд?

— Опитваме се да издирим една келнерка във вагон-ресторант — отвърна Валандер.

Мартинсон бе достатъчно благоразумен да не го разпитва повече за това.

— Тук се случиха доста неща — продължи Мартинсон. — Първо, Сведберг успя да намери човека, който се е занимавал с отпечатването на стихосбирките на Холгер Ериксон. Явно е доста възрастен. Но е с акъла си. Освен това не се е притеснявал да си каже мнението за Ериксон. Явно винаги му е било трудно да си получава парите за печатарските услуги навреме.

— Казал ли е нещо, което вече не знаем?

— Изглежда, Холгер Ериксон редовно е пътувал до Полша, още от следвоенните години. Възползвал се е от беднотията там, за да си купува жени. Щом се връщал у дома, имал навик да се хвали със завоеванията си. Старият печатар наистина не се е поколебал да си каже каквото мисли.

Валандер си спомни какво му беше споменал Свен Тюрен при един от първите им разговори. Сега това се потвърждаваше. Криста Хаберман не беше единствената полякиня в живота на Холгер Ериксон.

— Сведберг се двоумеше дали си струва да се свързваме с полицията в Полша — каза Мартинсон.

— Сигурно трябва — отвърна Валандер. — Но засега смятам да изчакаме.

— Има още — каза Мартинсон. — Сега ще ти дам да говориш с Хансон.

В слушалката нещо изпука. После Валандер чу гласа на Хансон.

— Вече имам доста ясна представа за това кой е обработвал земята на Ериксон — поде той. — В цялата история се откроява едно-единствено нещо.

— Какво?

— Нескончаеми разправии. Ако се вярва на източниците ми, Холгер Ериксон е притежавал невероятен талант да си разваля отношенията с хората. Човек може да си помисли, че това е било най-голямата му страст. Постоянно си е създавал нови врагове.

— Имотите — нетърпеливо се обади Валандер.

Усети промяната в гласа на Хансон, докато му отговаряше. Звучеше по-сериозно.

— Ровът — каза Хансон. — Там, където намерихме Ериксон да виси набучен на коловете.

— Какво за него?

— Бил е изкопан преди години. Не го е имало в началото. Никой всъщност не е разбрал защо му е било на Ериксон да го прокопава. Не му е бил необходим за дренирането. Земята е била изкопана и натрупана върху хълма, така че да стане по-висок. Точно където в момента се намира кулата.

— Не си бях представял ров — отбеляза Валандер. — Не изглежда вероятно да има нещо общо с предполагаем гроб.

— Отначало и аз си помислих същото — заяви Хансон. — После излезе наяве още нещо, което ме накара да си променя мнението.

Валандер затаи дъх.

— Ровът е бил изкопан през шейсет и седма година. — Земеделецът, с когото говорих беше сигурен. Изкопан е през късната есен на шейсет и седма.

Валандер веднага разбра важността на това, което му казваше Хансон.

— Тоест това означава, че ровът е бил прокопан по същото време, когато изчезва Криста Хаберман — вметна Валандер.

— Моят земеделец е даже още по-точен. Сигурен е, че ровът е бил изкопан в края на октомври. Помнел го заради сватба, която се състояла в Льодинге, в последния ден на октомври шейсет и седма. Ако вземем предвид датата, на която Криста Хаберман е била видяна жива за последен път, то времето напълно съвпада. Отива с колата до Свенставик. Убива я и заравя трупа й. Изниква ров. При това ров, от който няма нужда.

— Отлично — зарадва се Валандер. — Това означава нещо.

— Ако тя е там, то знам откъде да започнем да търсим — продължи Хансон. — Земеделецът твърдеше, че започнали да копаят рова югоизточно от хълма. Ериксон наел багер. Първите дни копал сам. После оставил други да се погрижат за остатъка от рова.

— Именно там трябва да започнем разкопките — каза Валандер, усещайки как неохотата му расте. Най-много от всичко му се щеше да е сбъркал. Сега беше сигурен, че Криста Хаберман е заровена там, където казваше Хансон.

— Започваме още утре — додаде Валандер. — Искам да подготвиш всичко.

— Ще бъде невъзможно да го опазим в тайна — каза Хансон.

— Трябва поне да опитаме — насърчи го Валандер. — Искам да поговориш за това с Лиса Холгершон, Пер Окесон и с останалите.

— Има нещо, което ме обърква — каза Хансон колебливо. — Какво всъщност ще докаже, ако я намерим? Че Холгер Ериксон я е убил? Можем да приемем, че е така, макар че е невъзможно да докажем вината на един мъртвец. Не и в този случай. Но с какво ще ни помогне това за разкриването на убийствата, с което се занимаваме в момента?

Въпросът беше повече от основателен.

— Най-вече ще си изясним, че сме на прав път — обобщи Валандер. — Че мотивът, който свързва тези убийства, е отмъщение. Или омраза.

— Още смяташ, че зад всичко това стои жена, нали?

— Да — отговори Валандер. — Сега повече от всякога.

Когато разговорът приключи, Валандер остана отвън в есенната вечер. Небето беше безоблачно и ясно. Лек ветрец погали лицето му.

Бавно и полека започнаха да се приближават към нещо — към центъра, който търсеше вече точно един месец.

Нямаше ни най-малко понятие какво щяха да открият там.

Жената, която се опитваше да си представи и която през цялото време се изплъзваше.

Същевременно усещаше, че може би ще може донякъде да я разбере.

Почука на вратата и влезе.

* * *

Тя внимателно открехна вратата на стаята, където спяха. Новороденото лежеше по гръб в бебешкото креватче, което бе купила същия ден. Катарина Таксел лежеше свита, в поза на зародиш, на съседното легло. Стоеше, без да мърда, и ги наблюдаваше. Сякаш виждаше себе си. Или може би в креватчето лежеше сестричката й.

Изведнъж престана да вижда ясно. Отвред я обграждаше кръв. Не само децата се раждаха в кървища. Самият живот се бе зародил в кръвта, която потича, щом човек разреже кожата си. Кръв, която си има собствени спомени за това през какви жили е текла някога. Сега вече можеше да го види по-ясно. Майка си, която пищи, и мъжът, надвесен над масата, където тя лежи просната, с разкрачени крака. Въпреки че бяха изминали повече от четирийсет години, миналото отново я връхлетя изневиделица. Цял живот се бе опитвала да избяга. Но беше невъзможно. Спомените винаги я настигаха.

Сега вече нямаше нужда да се бои от спомените. Не и сега, когато майка й беше мъртва и тя имаше свободата да прави каквото иска. Да направи всичко, което е необходимо, за да държи спомените на разстояние.

Замайването премина така бързо, както се беше появило. Предпазливо се приближи до креватчето и погледна спящото дете. Това не беше нейната сестричка. Това дете вече си имаше личице. Сестричката й не бе живяла достатъчно дълго, за да се сдобие със собствено лице. Това беше новороденото дете на Катарина Таксел. Не на нейната майка. Детето на Катарина, на което мъката щеше да му бъде спестена. Нямаше да има спомени, които да го преследват.

Сега отново беше спокойна. Спомените си бяха отишли. Вече нямаше да я сварват неподготвена.

Това, което вършеше, беше правилно. Предпазваше хората от това да ги измъчват по начина, по който бяха измъчвали и нея. Онези мъже, които бяха вършили насилие, но които обществото не беше наказало, тя оставяше да пребродят най-трудния от всички пътища. Поне си представяше, че е така. Че един мъж, чийто живот бива отнет от жена, никога няма да проумее какво всъщност му се случва.

Всичко е спокойно. Това беше най-важното. Беше постъпила правилно, като взе нея и бебето. Беше хубаво, че може да говори спокойно, да слуша, да каже, че всичко, което се беше случило, е за добро. Йожен Блумберг се беше удавил. Това, което пишеше във вестниците за някакъв чувал, бяха само слухове и драматични преувеличения. Йожен Блумберг го нямаше. Ако се беше спънал или препънал и се беше удавил, никой нямаше вина за това. Съдбата бе решила така. А съдбата е справедлива. Беше повтаряла това до припадък и сякаш Катарина вече бе започнала да разбира.

Правилно беше да я вземе със себе си. Макар и заради това да се бе наложило предната вечер да уведоми жените, които трябваше да дойдат, че този път ще пропуснат седмичната си сбирка. Не искаше да наруши разписанието. Това създаваше хаос и я караше да губи съня си. Но се наложи. Не всичко може да се планира. Въпреки че хич да не й се щеше да го признае.

Докато Катарина и бебето бяха при нея, тя също живееше в къщата във Волшьо. От апартамента в Юстад бе взела със себе си само най-необходимото. Униформите си и кашончето, в което съхраняваше листчетата и регистъра с имена. Сега, когато Катарина и бебето спяха, нямаше нужда да чака повече. Изсипа листчетата върху пещта, размеси ги и после започна да ги взима наслуки.

Едва от деветия път успя да хване листче с нарисувано черно кръстче. Разтвори регистъра и бавно прегледа списъка с имената. Спря се при цифрата девет. Прочете името. Туре Грунден. Застина и се втренчи пред себе си. Образът му бавно започна да изплува. Отначало като смътна сянка, едва различими контури. После лице, самоличност. Сега си го спомни. Знаеше кой е. И какво беше направил.

Беше преди повече от четири години. Тогава работеше в болницата в Малмьо. Вечерта точно преди Коледа. Работеше в Спешното отделение. Жената, която докараха с линейката, беше мъртва при пристигането. Беше загинала при пътна злополука. Придружаваше я съпругът й. Беше разстроен, ала все пак овладян. Веднага заподозря нещо. Беше го виждала толкова пъти преди. Жената беше мъртва, нямаше какво повече да сторят. Дръпна един от присъстващите полицаи настрана и го попита какво се е случило. Станал бил трагичен инцидент. Съпругът изкарвал колата на заден ход от гаража и не забелязал, че тя стояла зад нея. Прегазил я: едното задно колело на тежко натоварената кола беше минало през главата й. Една злополука, каквато не бива да се случва. Но въпреки това се беше случила. В един миг, когато никой не я наблюдаваше, отви чаршафа и погледна мъртвата жена. Не беше лекарка, но й се стори, че е била прегазена повече от веднъж. После започна да проучва въпроса. Жената, която сега лежеше мъртва на носилката, няколко пъти бе лежала в болницата. Един път паднала от стълба. Друг път си била ударила силно главата в циментов под, когато се спънала в мазето. Написа анонимно писмо до полицията и им каза, че това е убийство. Говори с лекаря, който бе направил аутопсията. Но нищо не се случи. Мъжът се отърва само с глоба — или беше условна присъда — за това, което бе квалифицирано като престъпна небрежност. Не последва нищо друго. А жената беше мъртва.

Досега. Всичко ще бъде поправено. Всичко, освен живота на мъртвата жена. Него нямаше да й го върнат.

Започна да планира как щеше да стане всичко. Но нещо й пречеше. Мъжете, които наблюдаваха блока на Катарина Таксел. Бяха дошли, за да я спрат. Чрез Катарина щяха да се опитат да се доближат до нея. Може би вече бяха заподозрели, че зад случилото се стои жена? Беше го предвидила. Отначало щяха да сметнат, че е мъж. Едва после щяха да се усъмнят. Накрая щяха да се усетят, че търсят в грешната посока.

Естествено, никога нямаше да я намерят. Абсолютно никога.

Погледна пещта. Помисли си за Туре Грунден. Който живее в Хеслехолм и работи в Малмьо.

Внезапно разбра как ще го направи. Беше почти нелепо лесно.

Дори можеше да го направи, докато е на смяна.

В работно време. И срещу заплащане.

34

Започнаха да копаят рано сутринта в петък, двайсет и първи октомври. Светлината все още бе много слаба. Валандер и Хансон оградиха първия четириъгълник с полицейски ленти. Полицаите, облечени с комбинезони и обути с гумени ботуши, знаеха какво търсят. Неохотата им бе в унисон с мразовития утринен въздух. Валандер имаше усещането, че се намира в гробище. Някъде дълбоко в земята вероятно щяха да открият останките на мъртвец. Беше казал на Хансон, че ще се наложи той да ръководи разкопките. Самият Валандер се опитваше заедно с Бирш да намери колкото се може по-бързо келнерката, която веднъж бе накарала Катарина Таксел да се смее на улицата в Лунд.

Валандер остана половин час в калта, където полицаите бяха започнали да копаят. Сетне извървя пътеката към стопанството, където го чакаше колата му. Обади се на Бирш и го намери в дома му в Лунд. Единственото, което успя да разбере Бирш предната вечер, бе, че Малмьо бе мястото, където биха могли да разберат името на келнерката, която издирваха. Бирш тъкмо си пиеше кафето, когато Валандер се обади. Решиха да се срещнат пред жп гарата в Малмьо.

— Снощи говорих с директора „Личен състав“ в АД „Вагон-ресторанти“ — каза Бирш и се засмя. — Останах с впечатлението, че го обезпокоих в крайно деликатен момент.

Валандер не разбра веднага.

— Насред интимен акт — изкиска се Бирш. — Понякога е наистина забавно да си полицай.

Валандер подкара към Малмьо. Какво караше Бирш да си мисли, че е обезпокоил човека насред осъществяването на интимен контакт? Сетне прехвърли мислите си към келнерката, която издирваха. Каза си, че това бе четвъртата жена, появяваща се в разследването, което продължаваше вече точно един месец. По-рано имаха Криста Хаберман. Освен това Ева Рюнфелд и Катарина Таксел. Непознатата келнерка беше четвъртата жена. Възможно ли е някъде да съществува още една, пета жена? Нея ли търсеха? Или пък, ако успееха да локализират келнерката от влака, щяха ли да достигнат целта си? Тя ли бе правила среднощни посещения в Родилното в Юстад? Самият той се съмняваше, че келнерката е жената, която издирват, но и сам не можеше да се обоснове защо. Навярно тя само щеше да ги отведе по-нататък? Едва ли можеше да се надява на нещо повече.

Караше старата си кола през сивия есенен пейзаж. Без някаква конкретна причина се запита каква ли щеше да бъде предстоящата зима. Кога за последно беше валяло сняг по Коледа? Беше толкова отдавна, че не можеше да си спомни.

Когато пристигна в Малмьо, късметът му проработи и успя да си намери място за паркиране точно до главния вход на гарата. За миг се изкуши да изпие чаша кафе, преди Бирш да е дошъл. Но го отложи. Разполагаше с твърде малко време.

Забеляза Бирш от другата страна на канала. Вървеше по моста. Вероятно бе паркирал при площада. Поздравиха се. Бирш носеше плетена шапка, която му беше прекалено малка. Беше небръснат и изглеждаше недоспал.

— Започнахте ли да копаете? — попита той.

— В седем часа — отговори Валандер.

— Ще я намерите ли?

— Трудно е да се каже. Но е много вероятно.

Бирш мрачно кимна. После посочи към гарата.

— Ще се срещнем с човек на име Карл-Хенрик Бергстранд — осведоми го той. — Обикновено по това време още не е дошъл на работа. Обеща ми днес да дойде по-рано, за да може да се срещнем.

— Него ли си прекъснал в деликатен момент?

— Можеш да се обзаложиш.

Влязоха в Административния отдел на железниците, където ги посрещна Карл-Хенрик Бергстранд. Валандер го огледа с любопитство и се опита да си представи момента, за който говореше Бирш. После осъзна, че онова, което наистина го безпокои, е собственият му несъществуващ сексуален живот.

Засрами се от тази мисъл. Бергстранд бе млад мъж на около трийсет години. Валандер предположи, че представлява новия, младежки имидж на Шведските железници. Поздравиха се и се представиха.

— Това, което ви води насам, е необичайно — каза Бергстранд и се усмихна. — Но да видим дали можем да помогнем.

Покани ги в просторния си офис. Според Валандер младият човек се радваше на завидно самочувствие. Когато Валандер бе на трийсет, все още бе много несигурен относно повечето неща в живота.

Бергстранд седна зад голямото бюро. Валандер разгледа мебелите в стаята. Вероятно те обясняваха високите цени на билетите за влака.

— И така, търсим служител във вагон-ресторант — започна Бирш. — Не знаем друго, освен че е жена.

— По-голямата част от персонала във „Влаков сервиз“ са жени — отвърна Бергстранд. — Много по-лесно би било да намерим мъж.

Валандер вдигна ръка.

— Всъщност как е правилно да се каже? „Вагон-ресторанти“ или „Влаков сервиз“?

— И по двата начина.

Удовлетворен, Валандер погледна към Бирш.

— Не знаем нито как се казва, нито как изглежда — обясни той.

Бергстранд го изгледа въпросително.

— Наистина ли е нужно да издирвате човек при положение, че ви е известно толкова малко за него?

— Понякога се налага — вметна Валандер.

— Знаем на кой влак е работила — уточни Бирш.

Даде на Бергстранд данните, които бяха получили от Аника Карлман.

Бергстранд поклати глава.

— Това е отпреди три години — рече той.

— Известно ни е — отвърна Валандер. — Но предполагам, че „Шведските железници“ имат база данни със служителите си.

— Всъщност това не е въпрос от моята компетенция — назидателно рече Бергстранд. — „Шведските железници“ са концерн, състоящ се от множество компании. „Вагон-ресторанти“ са дъщерна фирма. Имат си собствен отдел „Личен състав“. Те могат да отговорят на въпросите ви. Не ние. Но, естествено, при нужда си сътрудничим.

Валандер започна да губи търпение.

— Нека изясним нещо важно — прекъсна го той. — Не сме тръгнали да търсим въпросната келнерка за забавление. Искаме да я намерим, защото тя може да разполага с важни сведения във връзка със сложно криминално разследване. Не ни е грижа кой ще отговаря на въпросите ни. Държим обаче това да стане колкото се може по-бързо.

Думите му имаха ефект. Бергстранд, изглежда, разбра. Бирш окуражително погледна Валандер, който продължи:

— Предполагам, че можете да се свържете с някой, който може да ни даде нужните отговори — каза той. — А ние ще останем тук и ще почакаме.

— За убийствата в околността на Юстад ли става въпрос? — полюбопитства Бергстранд.

— Именно за тях. И въпросната келнерка може да знае нещо, което е важно.

— Заподозряна ли е?

— Не — отвърна Валандер. — Не е заподозряна. Нито върху влаковете, нито върху сандвичите ще падне сянка.

Бергстранд се изправи и излезе от стаята.

— Доста си беше навирил носа — отбеляза Бирш. — Добре направи, че му го натри.

— Още по-добре би било, ако се върне с информация — каза Валандер. — При това колкото се може по-бързо.

Докато чакаха Бергстранд, Валандер позвъни на Хансон в Льодинге. Все още нямаха резултати. Разкопките почти бяха преполовили периметъра на първия очертан сектор. Все още не бяха намерили нищо.

— Уви, вече се е разчуло — обобщи Хансон. — В стопанството се насъбраха доста зяпачи.

— Дръжте ги на разстояние — заповяда Валандер. — Няма какво повече да направим.

— Нюберг искаше да говори с теб. Става въпрос за записа на телефонния разговор между Катарина Таксел и майка й.

— Успели ли са да идентифицират звуците във фона?

— Доколкото разбрах от Нюберг, още не са. Ала най-добре е да говориш със самия него.

— Наистина ли не са могли да кажат нищо?

— Смятат, че някой близо до телефона е удрял по пода или в стена. И с какво ни помага това?

Валандер бе започнал да се надява преждевременно.

— Едва ли е било бебето на Катарина Таксел — продължи Хансон.

— В момента имаме на разположение специалист, който може да филтрира честоти или нещо подобно. Той би могъл да разбере дали обаждането е дошло отдалече, или е от околностите на Лунд. Явно процесът е сложен. Нюберг каза, че ще отнеме поне два дни.

— Ще трябва да се задоволим с това — каза Валандер.

В същия миг Бергстранд се върна в стаята. Валандер набързо приключи разговора с Хансон.

— Ще отнеме известно време — обясни той. — От една страна, искате да получите списък със служители отпреди три години. От друга, концернът е претърпял много изменения оттогава. Но обясних, че е важно. „Вагон-ресторанти“ действат с пълна пара.

— Ще почакаме — отвърна Валандер.

Бергстранд не изглеждаше във възторг от това, двамата полицаи да седят в кабинета му, но не каза нищо.

— Кафе — подметна Бирш. — Един от специалитетите на „Шведските железници“. Предлага ли се и извън вагон-ресторантите?

Бергстранд изчезна от стаята.

— Май не е свикнал да носи кафета — доволно отбеляза Бирш.

Валандер не отговори.

Бергстранд се върна с една табла. После се извини, че имал спешна среща. Останаха в стаята. Валандер пиеше кафе и усещаше как нетърпението му расте. Мислеше за Хансон. Обмисли дали да не остави Бирш сам да изчака, докато самоличността на келнерката бъде установена. Реши да остане половин час. Не повече.

— Опитах се да вникна в случая — ненадейно каза Бирш. — И трябва да призная, че никога не съм се сблъсквал с нещо подобно. Нима действително е възможно жена да стои зад всичко това?

— Не можем да си затворим очите за фактите — отговори Валандер.

Отново го споходи чувството, което непрестанно го измъчваше. Страхът, че е насочил цялото разследване в непознат, осеян с капани терен. Всеки миг пропастта можеше да се разтвори под краката им.

Бирш беше мълчалив.

— Жени серийни убийци почти не са се срещали у нас — проговори после.

— Ако изобщо сме имали такива — каза Валандер. — Освен това не знаем дали тя е извършила престъпленията. Дирята или ще ни отведе до нея, или до някой друг, който стои зад нея.

— Значи според теб през деня тя сервира кафе по влаковете между Стокхолм и Малмьо?

Нямаше как да пропусне съмнението в гласа на Бирш.

— Не — отговори Валандер. — Не смятам, че сервира кафе. Келнерката вероятно е само четвъртото стъпало по пътя.

Бирш спря да задава въпроси. Валандер погледна часовника. Чудеше се дали пак да се обади на Хансон. Трийсетте минути скоро щяха да изтекат. Бергстранд все още бе на срещата. Бирш четеше някаква брошура, възхваляваща услугите на „Шведски железници“.

Половината час измина и за Валандер нетърпението стана непоносимо.

Бергстранд се върна.

— Изглежда, че ще разрешим въпроса — каза той окуражително. — Ала ще отнеме още малко време.

— Колко?

Валандер не се опита да скрие раздразнението си. Съзнаваше, че едва ли има основания, но не можа да се въздържи.

— Може би половин час? В момента преглеждат списъците. Тези неща изискват време.

Валандер кимна вяло.

Продължиха да чакат. Бирш остави брошурата и притвори очи. Валандер отиде до прозореца и се заразглежда Малмьо. Отдясно мярна фериботния терминал. Спомни си как бе стоял там да посреща Байба. Колко пъти? Два? Струваше му се, че са били повече. Отново седна. Обади се на Хансон. Все още не бяха открили нищо. Разкопаването щеше да отнеме време. Хансон спомена и че е започнало да вали. Валандер мрачно предусети колко мащабна и депресиращата е тази задача.

Всичко отива по дяволите, изведнъж си помисли. Докарах цялото разследване до пълен крах!

Бирш захърка. Валандер не изпускаше от поглед часовника.

Щом Бергстранд се върна, Бирш се сепна и се събуди. Бергстранд държеше в ръката си лист хартия.

— Маргарета Нюстед — обясни той. — Това е лицето, което търсите. През този ден сама се е грижила за сервирането във въпросния влак.

Валандер скочи на крака.

— Къде е тя сега?

— Всъщност не знам. Напуснала е преди около година.

— Да му се не види! — изруга Валандер.

— Но разполагаме с адреса й — продължи Бергстранд. — Това, че е напуснала „Вагон-ресторанти“, не значи, че си е сменила и жилището.

Валандер дръпна листа. Адресът беше в Малмьо.

— Булевард „Карл Густав“ — каза Валандер. — Къде е това?

— При Пилдамския парк — отговори Бергстранд.

Валандер видя, че има и телефонен номер, но реши да не се обажда. Искаше да отиде право там.

— Благодаря ви за съдействието — обърна се към Бергстранд. — Предполагам, че данните са верни? Че тя наистина е сервирала тогава.

— „Шведските железници“ се славят с точността си — отвърна Бергстранд. — Това предполага, че контролираме и назначените служители. Както в холдинга, така и в дъщерните фирми.

Валандер не схвана връзката, но нямаше време да пита.

— Да тръгваме тогава — предложи той на Бирш.

Напуснаха гарата. Бирш остави своята кола и се качи при Валандер. Трябваха им по-малко от десет минути да намерят точния адрес. Сградата представляваше пететажен жилищен блок. Маргарета Нюстед живееше на четвъртия етаж. Взеха асансьора. Валандер натисна звънеца още преди Бирш да е успял да излезе от асансьора. Чакаха. Позвъни отново. Никой не отвори. Негласно изруга. Сетне бързо взе решение. Позвъни на съседната врата. Тя се отвори почти незабавно. Един възрастен мъж строго изгледа Валандер. Ризата му беше разкопчана на шкембето. В ръката си държеше наполовина попълнен фиш за залагания. На Валандер му се стори, че е фиш за конни надбягвания. Извади полицейската си карта.

— Търсим Маргарета Нюстед — каза той.

— Какво е направила? — попита мъжа. — Тя е много мило момиче. Също и мъжът й.

— Просто са ни нужни някои сведения — обясни Валандер. — Тя не си е вкъщи. Никой не отваря. Случайно да знаете къде можем да я намерим?

— Работи на фериботите — отговори мъжа. — Сервитьорка е.

Валандер погледна Бирш.

— Благодаря ви за помощта — каза Валандер. — Късмет с конете.

Десет минути по-късно удариха спирачки пред фериботния терминал.

— Не можем да паркираме тук — обясни Бирш.

— Не бери грижа за това — отвърна Валандер.

Вече тичаше. Имаше чувството, че ако спреше, всичко щеше да се сгромоляса.

Отне им само няколко минути да разберат, че тази сутрин Маргарета Нюстед работеше на „Спрингарен“. Фериботът току-що бе отплавал от Копенхаген и се очакваше да пристигне след малко повече от половин час. Валандер оползотвори времето и премести колата си. Бирш седеше на една пейка в залата за заминаващи, зачетен в опърпан вестник. Началникът на терминала дойде и ги покани да почакат в една от служебните стаи. Попита дали искат да ги свърже с ферибота.

— С колко време разполага тя? — попита Валандер.

— Всъщност трябва да потегли обратно към Копенхаген със следващия курс.

— Няма да може.

Мъжът беше услужлив. Обеща да се погрижи Маргарета Нюстед да остане на сушата. Валандер го бе уверил, че не е заподозряна.

Докато фериботът акостираше на кея, Валандер излезе навън във виелицата. Пътниците с мъка вървяха срещу вятъра. Изненада се колко много хора пътуваха през Йоресундския проток в обикновен делничен ден. Нетърпеливо зачака. Последният пътник беше мъж с патерици. Веднага след него на палубата излезе жена в униформа на келнерка. Мъжът, който преди бе посрещнал Валандер, сега стоеше редом с нея и сочеше. Маргарета Нюстед слезе по мостика. Тя беше руса, с много късо подстригана коса и по-млада, отколкото Валандер бе очаквал. Застана пред него и скръсти ръце на гърдите си. Беше й студено.

— Вие ли сте искали да говорите с мен? — попита тя.

— Маргарета Нюстед?

— Същата.

— Тогава да влезем вътре. Няма нужда да стоим тук и да мръзнем.

— Не разполагам с много време.

— Всъщност разполагате с повече време, отколкото смятате. Няма да пътувате на следващия курс.

Тя се спря насред крачката от изненада.

— Защо? Кой е решил така?

— Трябва да говоря с вас. Но няма за какво да се тревожите.

Внезапно усети, че тя е уплашена. За миг реши, че е сбъркал. Че са чакали именно нея. Че пред него стои петата жена и няма да има нужда да се среща с четвъртата.

После също така внезапно осъзна, че греши. Маргарета Нюстед беше млада, крехка жена. Не би могла да се справи с физическата част на убийствата. Нещо в цялото й излъчване му подсказваше, че не търси нея.

Влязоха в сградата на терминала, където Бирш ги очакваше. Персоналът разполагаше със стая за почивка. Настаниха се на захабена гарнитура, състояща се от пластмасови кресла и диван. Стаята беше празна. Бирш се представи. Тя се ръкува с него. Дланта й беше изящна. Като птиче краче, неясно си помисли Валандер.

Наблюдаваше лицето й. Прецени, че беше на двайсет и седем или двайсет и осем години. Носеше къса пола. Имаше красиви крака. Лицето й бе силно гримирано. Сякаш гримът имаше за цел да прикрие някаква част от лицето, която тя не харесва. Беше неспокойна.

— Моля да ни извините, задето трябваше да се свържем с вас по този начин — започна Валандер. — Понякога има неща, които не могат да чакат.

— Като например фериботът — отвърна тя. Гласът й имаше странен металически тон. Валандер не го бе очаквал. Всъщност не знаеше какво бе очаквал.

— Това не е проблем. Говорих с един от началниците ви.

— Какво съм направила?

Валандер замислено я изучаваше. Тя си нямаше и понятие защо двамата с Бирш са там. В това нямаше никакво съмнение.

Усещаше несигурната почва под краката си.

Колебаеше се.

Тя повтори въпроса си. Какво бе направила?

Валандер хвърли поглед към Бирш, който скришом се любуваше на краката й.

— Катарина Таксел — каза Валандер, — познавате я, нали?

— Знам коя е. Дали я познавам, е друго нещо.

— Откъде я познавате? Общували ли сте с нея?

Тя внезапно потръпна на черния пластмасов диван.

— Случило ли й се е нещо?

— Не. Отговорете на въпросите ми.

— Отговорете на моя! Само един е. Защо ме разпитвате за нея?

Валандер разбра, че бе подходил твърде нетърпеливо. Беше прибързал. Враждебността й бе разбираема.

— Нищо не се е случило с Катарина. Нито пък е заподозряна в извършване на престъпление, както и вие. Но ни е необходимо да получим някои сведения за нея. Това е всичко, което мога да ви кажа. Щом отговорите на въпросите ми, ще си отида, а вие ще можете да се върнете на работа.

Тя наблюдаваше изпитателно лицето му. Забеляза как започва да му вярва.

— Преди около три години сте общувала с нея. Тогава сте работела като келнерка във вагон-ресторантите на железниците. Била сте служителка във фирма, наречена „Вагон-ресторанти“.

Изглеждаше изненадана, че той е заший миналото й. Валандер остана с впечатление, че е напрегната, което на свой ред го накара да изостри вниманието си.

— Вярно ли е? — продължи той.

— Естествено, че е вярно. Защо да го отричам?

— И сте познавали Катарина Таксел?

— Да.

— Как се запознахте с нея?

— Работехме заедно.

Валандер я изгледа въпросително, преди да продължи.

— Но нали Катарина Таксел е учителка?

— Беше си взела почивка. Известно време работеше по влаковете.

Валандер погледна Бирш, който поклати глава. И той за пръв път го чуваше.

— Кога е било това?

— През пролетта на деветдесет и първа. Не мога да кажа с по-голяма точност.

— И сте работели заедно?

— Невинаги, но доста често.

— И сте общували в свободното си време?

— Понякога, но не сме били близки приятелки. Забавлявахме се. Нищо повече.

— Кога я видяхте за последен път?

— Отчуждихме се, когато тя престана да сервира. Приятелството ни стигаше до там.

Валандер осъзна, че тя казваше истината. Напрежението, което витаеше около нея, постепенно изчезна.

— Катарина имаше ли си годеник по онова време?

— Всъщност не знам — отговори тя.

— Щом сте работели заедно и сте си общували, би трябвало да знаете?

— Не е споменавала никого.

— Не сте я виждали в компанията на мъж?

— Никога.

— Имаше ли и други приятелки, с които е общувала?

Маргарета Нюстед се замисли. После даде на Валандер три имена. Същите, които вече му бяха известни.

— Някой друг?

— Не и доколкото знам.

— Да сте чували името Йожен Блумберг преди?

Тя се замисли.

— Не беше ли онзи, дето са го убили?

— Точно той. Можете ли да си спомните Катарина някога да е говорила за него?

Тя внезапно го изгледа сериозно.

— Тя ли го е направила?

Валандер се залови за въпроса й.

— Смятате ли, че тя би могла да убие някого?

— Не. Катарина беше много миролюбива натура.

Валандер се колебаеше как да продължи.

— Пътували сте напред-назад между Малмьо и Стокхолм — каза той. — Навярно сте имали много работа. Въпреки това сигурно сте си бъбрели. Сигурна ли сте, че никога не е споменавала някоя друга приятелка? Много е важно.

Забеляза, че тя полага усилия.

— Не — отвърна тя, — не мога да си спомня.

За секунда Валандер усети, че младата жена се поколеба. Тя видя, че това не му убягна.

— Може би — додаде. — Но ми е трудно да си спомня.

— Какво?

— Трябва да е било точно преди да напусне. Една седмица бях болна от грип.

— Какво се случи тогава?

— Когато се върнах, беше някак различна.

Валандер сега седеше като на тръни. Дори Бирш беше доловил, че нещо става.

— Как така различна?

— Не знам как да обясня. Беше ту в мрачно настроение, ту в приповдигнато. Сякаш се беше променила.

— Опитайте се да опишете промяната. Може да се окаже много важно.

— Обикновено, когато нямаме какво да правим, сядахме в кухничката на вагон-ресторанта. Бъбрехме си, прелиствахме списания. Но когато се върнах, вече не го правехме.

— Какво ставаше вместо това?

— Тя си тръгваше.

Валандер чакаше продължение. Такова обаче не последва.

— Тръгваше си от вагон-ресторанта? Едва ли е могла да напусне влака. Какво ви казваше, че прави?

— Нищо не казваше.

— Но вие трябва да сте питали. Тя е била различна? Вече не е сядала с вас да си бъбрите?

— Може би съм питала. Не си спомням. Но тя не отговаряше. Просто си тръгваше.

— Винаги ли правеше така?

— Не. Точно преди да напусне, се промени. Сякаш се затвори в себе си.

— Смятате ли, че се е срещала с някого във влака? С пътник, който е пътувал всеки път? Звучи много странно.

— Не знам дали се е срещала с някого.

Валандер нямаше повече въпроси. Погледна Бирш. И той нямаше какво да добави.

Фериботът тъкмо отплаваше от пристанището.

— Ще трябва да си вземете почивка — каза Валандер. — Искам да ми се обадите, ако се сетите нещо повече.

Той записа името и телефонния си номер на листче хартия и й го даде.

— Не помня нищо повече — додаде тя.

Изправи се и си тръгна.

— С кого се среща Катарина във влака? — попита Бирш. — Някой пътник, който непрекъснато пътува между Малмьо и Стокхолм? Пък и нали те не сервират през цялото време все на същия влак? Звучи съвсем нелогично.

Валандер почти не чуваше какво му говори Бирш. Нещо взе да блуждае в ума му и той не искаше да го изпусне. Едва ли става дума за пътник. Значи трябва да е бил някой друг, който е бил във влака по същата причина, поради която и тя. Някой, който е работел там.

Валандер погледна Бирш.

— Кои работят във влака? — попита той.

— Предполагам, че има машинист.

— И още.

— Кондуктори. Един или няколко. Началник-влак или както там се нарича.

Валандер кимна. Замисли се за извода, до който бе стигнала Ан-Брит Хьоглунд. За наличието на нещо като модел. Човек, който ползва нередовни, но повтарящи се почивни дни. Като хората, които работят по влаковете.

Той стана на крака.

Не биваше да забравя и влаковото разписание в тайника.

— Струва ми се, че трябва да се върнем пак при Карл-Хенрик Бергстранд — отбеляза Валандер.

— Още келнерки ли ще търсим?

Валандер не отговори. Вече крачеше към изхода на терминала.

Карл-Хенрик Бергстранд не изглеждаше ни най-малко очарован, когато отново видя Валандер и Бирш. Валандер заговори без заобикалки, почти го избута вътре през вратата на кабинета и го натика да седне на стола.

— Същият период — започна той. — Пролетта на деветдесет и първа. Тогава при вас е работела жена на име Катарина Таксел. Сега искам да извадите всички кондуктори, началник-влакове, машинисти, изобщо всички, които са работили в смените, когато е била Катарина Таксел. Преди всичко ме интересува една седмица през пролетта на деветдесет и първа, когато Маргарета Нюстед е била в болнични.

— Не говорите сериозно — възропта Карл-Хенрик Бергстранд. — Невъзможно е да се съберат всички тези данни. Това ще отнеме месеци.

— Да кажем, че разполагате с два часа — любезно рече Валандер. — Ако се наложи, ще помоля началника на полицията да позвъни на своя колега, генералния директор на „Шведски железници“. И ще го помоля да се оплаче от мудността на служител в Малмьо на име Бергстранд.

Мъжът зад бюрото разбра. Даже го прие като един вид предизвикателство.

— Нека направим невъзможното — каза той. — Но ще отнеме няколко часа.

— Стига да го направите възможно най-бързо, няма значение колко време ще отнеме — отвърна Валандер.

— Ще трябва да пренощувате в някоя от стаите при локомотивното депо — предложи Бергстранд. — Или в хотел „Прайз“, с който имаме договор.

— Не — отрече Валандер. — Когато вече разполагате с данните, които искам, ще ми ги изпратите по факса в участъка в Юстад.

— Нека само да изтъкна, че не става въпрос за кондуктори или началници — влак — каза Бергстранд. — Нарича се началник-влак. Само толкоз. Той има функцията на главнокомандващ на влака. В основата на нашата йерархична система са военните чинове.

Валандер кимна, но не каза нищо.

Когато излязоха от гарата, часът наближаваше десет и половина.

— Значи смяташ, че е търсим някой, който е работел в железниците по онова време?

— Трябва да е така. Нямам друго обяснение.

Бирш нахлупи шапката си.

— Значи ще чакаме.

— Ти в Лунд, а аз в Юстад. Нека записващата техника да остане у Хедвиг Таксел. Катарина може пак да се обади.

Разделиха се пред сградата на гарата. Валандер се качи в колата и подкара през града. Дали най-после бе успял да отвори и последното чекмедже на китайската кутия, в която се бе превърнало това разследване? Какво щеше да намери? Може би нищо? Не знаеше. Тревогата му беше огромна.

Преди последното кръгово движение към шосето за Юстад отби при една бензиностанция. Зареди догоре, влезе вътре и плати. Когато излезе, чу, че телефонът, който бе оставил на седалката, звънеше. Със замах отвори вратата и го сграбчи.

Беше Хансон.

— Къде си? — попита Хансон.

— Пътувам към Юстад.

— Струва ми се, че е най-добре да дойдеш тук.

Валандер потръпна. Насмалко да изпусне телефона.

— Намерихте ли я?

— Така ми се струва.

Валандер не каза нищо.

После подкара направо към Льодинге.

Виелицата се усили и вятърът се изви така, сякаш идваше направо от север.

35

Бяха открили бедрена кост. Нищо повече.

Изминаха няколко часа, докато попаднат и на други части от скелет. През деня духаше силен и студен вятър, който пронизваше дрехите им и подсилваше безнадеждността на ситуацията.

Бедрената кост бе поставена върху найлоново платнище. Валандер си помисли, че бяха попаднали на нея сравнително бързо. Не бяха прокопали повече от двайсет квадратни метра и когато лопатата удари на костта, се намираха изненадващо близо до повърхността.

Един лекар дойде и трепейки от студ, започна да оглежда костта. Потвърди, че без всякакво съмнение е човешка. Но Валандер нямаше нужда от потвърждение. Дори за миг не се усъмни, че костта е част от тленните останки на Криста Хаберман. Щяха да продължат да копаят, навярно щяха да открият и останалата част от скелета й, после щяха да установят как е била убита. Дали Холгер Ериксон я беше удушил? Или пък я е застрелял? Какво всъщност се бе случило преди толкова много години?

Следобедът се проточи, а Валандер се чувстваше уморен и тъжен. Това, че се бе оказал прав, не му помагаше. Сякаш пред него се разкриваше една ужасяваща история, с която би предпочел изобщо да няма нищо общо. През цялото време очакваше в напрежение да разбере и до какво се е добрал Карл-Хенрик Бергстранд. След като прекара няколко часа в калта заедно с Хансон и другите копаещи полицаи, се върна в участъка. Бе разказал на Хансон какво бяха разбрали в Малмьо, за срещата с Маргарета Нюстед и откритието, че Катарина Таксел за кратко е сервирала кафе във влаковете между Малмьо и Стокхолм. Тогава, по време на някое пътуване бе срещнала някой непознат, който й е оказал много силно въздействие. Не знаеха какво точно се е случило, но този човек й бе повлиял по някакъв начин. Валандер дори не знаеше дали става дума за мъж или жена. Сигурен беше само, че това откритие е огромна крачка към същността на разследването, което твърде дълго им се изплъзваше.

Когато пристигна в участъка, събра колегите, които успя да намери, и им повтори това, което половин час по-рано бе разказал на Хансон. Единственото, което можеха да направят сега, бе да чакат факс машината бавно да изплюе листа хартия.

Докато седяха заедно в заседателната зала, се обади Хансон да съобщи, че вече са открили и част от пищял. Безпокойството, което цареше около масата, беше почти осезаемо. Всички очакваха и черепът скоро да изникне от калта.

Следобедът се проточи. Над Сконе се надигаше първата есенна буря. Листата на дърветата се гонеха из паркинга пред участъка. Останаха да седят в заседателната зала, въпреки че нямаше нищо спешно за обсъждане. Освен това всеки си имаше текущи задачи, които го чакаха на бюрото. Но Валандер си каза, че това, от което най-много се нуждаят сега, бе да съберат сили. Ако успееха да осъществят пробив и да отприщят разследването с помощта на сведенията, които чакаха да пристигнат от Малмьо, можеха да очакват, че в кратки срокове трябва да свършат много работа. Ето защо сега бяха насядали по столовете около масата, за да си отпочинат. По някое време следобед се обади Бирш и каза, че Хедвиг Таксел никога не бе чувала за Маргарета Нюстед. Не могла и да обясни по какъв начин бе успяла напълно да забрави, че за кратко дъщеря й е работела като сервитьорка по влаковете. Бирш подчерта, че според него тя казваше истината. Мартинсон непрестанно излизаше от стаята и се обаждаше у тях. Междувременно Валандер приглушено си говореше с Ан-Брит Хьоглунд, според която Терес вече се оправяла. Мартинсон не бе отворил отново дума за напускане. Засега това може и да почака, помисли си Валандер. Да разследваш тежки престъпления означава и да оставиш всичко друго на втори план.

В четири часа следобед Хансон се обади да каже, че са се натъкнали на пръст от ръка. Веднага след това позвъни отново да съобщи, че се е оголил и черепът. Валандер го попита дали не иска да го сменят. Ала той нямаше нищо против да остане.

Достатъчно бе да се простуди само един от тях.

Когато Валандер съобщи, че е почти сигурно, че черепът, който бе намерен, принадлежи на Криста Хаберман, през заседателната зала, подобно на студен полъх, премина неприятно усещане. Сведберг бързо остави полуизядения сандвич, който държеше в ръка.

Валандер бе изпитвал това и преди.

Един скелет не значи нищо, преди да се появи черепът. Едва тогава разбираш, че става дума за човешко същество.

В атмосферата на уморено очакване, докато членовете на екипа седяха разпръснати като малки самотни островчета около масата, от време на време се пораждаха кратки разговори. Различни детайли изскачаха на повърхността. Някой задаваше въпрос. Другите отговаряха и щом нещо добиеше яснота, отново наставаше тишина.

Сведберг внезапно заговори за Свенставик.

— Холгер Ериксон трябва да е бил доста особен човек. Първо подмамва полякинята да дойде с него чак в Сконе. Бог знае какво ли й е обещавал. Женитба? Богатство? Да стане принцеса на търговеца на коли? Веднага след това я убива. Това се е случило преди почти трийсет години. Но щом самият той е усетил пипалата на смъртта, си купува индулгенция, като дарява пари на църквата далеч на север, в Йемтланд.

— Прочетох стихотворенията му — каза Мартинсон. — Поне част от тях. Не може да му се отрече, че на моменти показва известна чувствителност.

— Към животни — отбеляза Ан-Брит Хьоглунд. — Към птици, не и към хора.

Валандер си спомни за изоставената кучешка колиба. Запита се откога ли стои празна. Хамрен грабна телефона и се свърза със Свен Тюрен. Тогава получиха отговора. Последното куче на Холгер Ериксон, една сутрин внезапно било открито мъртво в колибата. Случило се няколко седмици, преди самият Ериксон да падне в ямата. Тюрен чул за това от жена си, която пък разбрала от пощальона. Не знаеше от какво е умряло кучето. Било много старо. Валандер си каза наум, че някой сигурно е убил кучето, за да не лае. И въпросният човек можеше да бъде само онзи, когото издирваха сега.

Бяха успели да си отговорят на още един въпрос, но им липсваше основата. Все още не бяха разкрили най-важното.

В четири и половина Валандер позвъни в Малмьо. Бергстранд вдигна телефона. „Работим по въпроса“, отговори той. Скоро щели да могат да изпратят всички имена и данни, които Валандер бе поискал.

Продължаваха да чакат. Обади се един журналист и попита за какво копаят в имението на Холгер Ериксон. Валандер изтъкна, че разследването все още е в ход и не може да даде повече информация. Държа се възможно най-любезно. Лиса Холгершон дълго седя заедно с тях, докато чакаха. По едно време отидоха с Пер Окесон до Льодинге. Но за разлика от своя предшественик Бьорк, тя не произнесе много думи. Валандер си помисли, че двамата бяха много различни. Бьорк щеше да се възползва от случая и да се оплаче от последното писмо от Дирекцията на полицията. Някак си щеше да успее да го свърже с текущото разследване. Лиса Холгершон беше различна. Валандер отнесено се помисли, че и двамата си вършат добре работата, всеки по своя си начин.

Хамрен играеше морски шах със самия себе си, Сведберг проверяваше останали косми по плешивото си теме, а Ан-Брит Хьоглунд беше притворила очи. От време на време Валандер ставаше да се разходи по коридора. Чувстваше се много уморен. Питаше се защо Катарина Таксел не се е обадила още и какво би могло да означава това. Дали все пак не беше редно да я обявят за издирване? Съмняваше се. А и го беше страх да не подплашат жената, която я бе отвела. Чук как телефонът вътре в заседателната зала зазвъня. Забърза обратно и застана на вратата. Сведберг бе вдигнал телефона. Валандер безмълвно оформи думата „Малмьо“ с устните си. Сведберг поклати глава. Пак беше Хансон.

— Този път ребро — съобщи Сведберг. — Може би няма нужда да се обажда всеки път щом се натъкнат на нова кост?

Валандер седна на масата. Телефонът отново започна да звъни. Сведберг пак сграбчи слушалката. Слуша известно време, преди да я подаде на Валандер.

— След няколко минути ще пристигне на факса ви — рече Карл-Хенрик Бергстранд. — Смятам, че събрахме всички данни, които поискахте.

— В такъв случай сте свършили добра работа — похвали го Валандер. — Ако ни потрябва някое уточнение или допълнение, ще ви се обадя.

— Не се и съмнявам — отвърна Бергстранд. — Останах с впечатлението, че не сте човек, който се отказва лесно.

Събраха се около факса. След няколко минути започнаха да се получават документите. Валандер мигновено осъзна, че имената са много повече, отколкото си беше представял. Когато машината спря, те откъснаха листата и ги размножиха. Обратно в заседателната зала започнаха да изучават документите в пълно мълчание. Валандер преброи трийсет и три имена. Седемнайсет от тях бяха началник-влакове и всичките бяха жени. Нито едно име не му беше познато. Списъците на смените и различните комбинации изглеждаха безбройни. Дълго търси, докато открие седмицата, където името на Маргарета Нюстед не фигурираше. Единайсет жени с длъжността началник-влак бяха дежурили в дните, когато Катарина Таксел бе работила като сервитьорка. Не беше напълно сигурен, че е успял да разбере всички съкращения и кодове за различните лица и времето на дежурствата им.

За кратко Валандер усети как отново го обзема безсилие. После с усилие на волята го отпъди и почука с молив по масата.

— Тук има страшно много хора — започна той. — Ако не греша, на първо място идват единайсет жени с длъжността кондуктор и началник-влак, върху които трябва да се съсредоточим. Освен това има четиринайсет мъже, но искам да започнем с жените. Има ли някой от вас, на когото някое от имената да му е познато?

Склониха глави над масата. Никой не можа да си спомни да е срещал някое от имената във връзка с разследването. Валандер почувства липсата на Хансон в момента. От всички той имаше най-добра памет. Помоли един от полицаите от Малмьо да направи копие и да се погрижи да го изпратят на Хансон.

— Да започваме тогава — предложи той, когато полицаят излезе от стаята. — Единайсет жени. Ще трябва да проверим всяка една от тях. Надявам се, че ще намерим нещо, което да има връзка с разследването. Ще ги разпределим помежду си. Започваме още сега. Вечерта се очертава да бъде дълга.

Направиха разпределението и излязоха от заседателната зала. Краткият миг на безсилие у Валандер бе отминал. Усещаше, че ловът беше започнал. Времето, когато просто чакаха, най-сетне бе свършило.

Много по-късно, когато наближаваше единайсет, Валандер отново започна да се отчайва. Успяха да зачеркнат само две от имената. Една от жените бе загинала при автомобилна катастрофа много преди да открият трупа на Холгер Ериксон. Другата бе попаднала в списъка по погрешка, въпреки че по онова време вече се била прехвърлила на административна работа в Малмьо. Карл-Хенрик Бергстранд бе открил грешката и тутакси позвъни на Валандер.

Търсеха пресечните точки, но не откриваха нищо. Ан-Брит Хьоглунд влезе в кабинета на Валандер.

— Какво да правя с тази? — попита тя и развя листа в ръката си.

— Какво за нея?

— Анели Улсон, на трийсет и девет години, омъжена, с четири деца. Живее в Енгелхолм. Съпругът й е пастор. По-рано е работила като сервитьорка в хотел в Енгелхолм. После се преквалифицирала, не знам защо. Дълбоко религиозна е. Работи по влаковете, грижи се за семейството си и оползотворява малкото свободно време, което й остава, за ръкоделия и различни инициативи за мисионерската църква. Какво да правя с нея? Да я привикам на разпит? Да я попитам дали през последния месец е убила трима мъже? Дали знае къде са се дянали Катарина Таксел и новороденото й дете?

— Остави я — посъветва я Валандер. — И това е крачка в правилната посока.

В осем часа Хансон се прибра от Льодинге, където дъждът и виелицата ги бяха принудили да спрат работата. Заяви, че за утре ще му трябват повече хора, които да копаят. След това веднага се включи в работата по проучването на останалите девет жени. Валандер напразно се опита да го прати у дома — поне за да смени подгизналите си дрехи. Но Хансон не пожела. Валандер се досети, че той искаше колкото се може по-бързо да се отърси от неприятното преживяване да стои навън в калта и да копае за тленните останки на Криста Хаберман.

Малко след единайсет Валандер говореше по телефона и се опитваше да издири роднина на кондукторка на име Ведин. Тя си беше сменила адреса цели пет пъти през последната година. Преживяла труден развод и често излизала в отпуск по болест. Валандер тъкмо щеше за пореден път да набере номера на „Справки“, когато на вратата се появи Мартинсон. Валандер бързо остави слушалката. По лицето на Мартинсон можа да познае, че нещо е станало.

— Струва ми се, че я открих — бавно произнесе той. — Ивон Андер. На четирийсет и седем години.

— Защо смяташ, че е тя?

— Можем да започнем с това, че всъщност живее в Юстад. Адресът й е на „Лирегатан“.

— С какво още разполагаш?

— В много отношения изглежда странна птица. Изплъзва се. Като цялото това разследване. Ала има минало, което би трябвало да ни заинтересува. Работила е като помощник-сестра и като парамедик.

Валандер за момент го гледаше мълчаливо. После скочи на крака.

— Доведи останалите — нареди. — Сега, веднага.

След няколко минути се бяха събрали в заседателната зала.

— Мартинсон може би я е открил — каза Валандер. — И тя живее тук, в Юстад.

Мартинсон изложи всичко, което бе успял да разбере до този момент за Ивон Андер.

— И така, тя е на четирийсет и седем години — започна той. — Родена е в Стокхолм. Изглежда, се е преселила в Сконе преди петнайсет години. През първите години е живяла в Малмьо. После се е преместила в Юстад. През последните десет години работи в железниците. Ала преди това, още на младини, е завършила за медицинска сестра и дълги години е работила в здравеопазването. Защо внезапно е започнала да работи нещо друго, не мога да кажа. Била е и парамедик. Има и дълги периоди, в които, изглежда, изобщо не е работила.

— Какво е правила тогава? — попита Валандер.

— Има големи бели петна.

— Омъжена ли е?

— Живее сама.

— Разведена?

— Не знам. Не става дума за деца. Според мен никога не се е омъжвала. Но смените й съвпадат с тези на Катарина Таксел.

Мартинсон бе чел от един бележник. Сега пусна листа на масата.

— Има още нещо — додаде после. — Именно то първо привлече вниманието ми. Участва в Спортното дружество на „Шведските железници“ в Малмьо. Разбира се, не е единствената. Но това, което ме изненада, е, че се занимава с боди билдинг.

В стаята се възцари тишина.

— С други думи, предполага се, че е силна — продължи Мартинсон. — А не издирваме ли именно жена с голяма физическа сила?

Валандер бързо прецени положението. Можеше ли да е тя? После реши.

— Засега ще оставим останалите имена — предложи той. — Съсредоточаваме вниманието си върху Ивон Андер. Започни още веднъж отначало. Бавно.

Мартинсон повтори всичко, което беше казал. Изникнаха нови въпроси. Много от отговорите липсваха. Валандер си погледна часовника. Дванайсет без четвърт.

— Смятам, че трябва да говорим с нея още тази вечер.

— Стига да не е на работа — вметна Ан-Брит Хьоглунд. — Ако погледнем списъците, ще видим, че понякога работи на нощни влакове. Което изглежда странно. Останалите кондуктори и началник-влакове работят или денем, или нощем. Не и в двете смени.

— Или си е вкъщи, или не е — каза Валандер.

— За какво всъщност ще говорим с нея?

Въпросът зададе Хамрен. Имаше право.

— Не е изключено Катарина Таксел да е там — отбеляза Валандер. — Ако не друго, можем да го използваме като претекст. Нейната разтревожена майка. Ще трябва да започнем с това. Нямаме никакви доказателства срещу нея. Нямаме нищо, но искам да се сдобием с пръстови отпечатъци.

— Значи да не й натрисаме целия екип — обобщи Сведберг.

Валандер кимна към Ан-Брит Хьоглунд.

— Мислех ние двамата да я посетим. Може отзад да ни следва кола за всеки случай. Ако се случи нещо.

— Какво би могло да е това? — попита Мартинсон.

— Нямам представа.

— Не е ли малко безотговорно? — озадачи се Сведберг. — Все пак я подозираме в съучастничество в жестоки убийства.

— Ще бъдем въоръжени — успокои го Валандер.

Прекъсна ги един полицай от дежурната стая, който почука на открехнатата врата.

— Пристигна съобщение от лекар в Лунд — рече той. — Направил е предварителна оценка на остатъците от скелета, който сте открили. Според него принадлежат на жена. И са престояли в земята много дълго.

— Е, сега го знаем със сигурност — заяви Валандер. — Ако не друго, поне сме на път да разрешим случай на изчезване с двайсет и седем годишна давност.

Полицаят излезе от стаята. Валандер се върна към това, което обсъждаха.

— Не вярвам да имаме проблеми — повтори.

— Как ще обясним присъствието си, ако Катарина Таксел не е там? Все пак възнамеряваме да почукаме на вратата й посред нощ.

— Ще попитаме за Катарина — предложи Валандер. — Издирваме я. Нищо друго.

— Какво става, ако тя не си е вкъщи?

Валандер нямаше нужда от време за размисъл.

— Тогава ще влезем вътре. А полицаите в другата кола ще ни пазят гърба в случай, че тя се прибере. Телефоните на всички да са включени. Междувременно искам вие, останалите, да чакате тук. Знам, че е късно, но няма какво да се прави.

Никой не посмя да възрази.

Малко след полунощ излязоха от участъка. Навън духаше силен вятър. Валандер и Ан-Брит Хьоглунд пътуваха в нейната кола. Мартинсон и Сведберг бяха подкреплението. „Лирегатан“ се намираше в самия център на града. Паркираха наблизо. Градът пустееше. Единствената кола, която срещнаха, беше от нощните патрулки на полицията. Валандер се запита дали новите велосипедни отряди, които полицията въвеждаше, щяха да успеят да пристигнат на местопроизшествието в такова време.

Ивон Андер живееше в старовремска реставрирана къща в стил „Фахверк“. Имаше три апартамента, като нейният беше в средата. Вратата й се отваряше направо на улицата. Пресякоха отсреща и се загледаха във фасадата. С изключение на един краен ляв прозорец, който светеше, къщата бе потънала в мрак.

— Или спи — започна Валандер, — или не си е вкъщи. Да действаме все едно е вътре.

Беше двайсет минути след полунощ. Вятърът шибаше с все сила.

— Тя ли е? — попита Ан-Брит Хьоглунд.

Валандер забеляза, че й е студено и без настроение. Дали защото сега преследваха жена?

— Да — отговори той. — Разбира се, че е тя.

Пресякоха улицата. Вляво беше паркирана колата, в която седяха Мартинсон и Сведберг. Фаровете й бяха угасени. Ан-Брит позвъни на вратата. Валандер долепи ухото си до нея и чу, че във вътрешността на апартамента се разнесе звън. Чакаха напрегнато. Кимна й да позвъни отново. Пак нищо. Трети път със същия резултат.

— Спи ли? — попита Ан-Брит Хьоглунд.

— Не — отговори Валандер. — Не мисля, че си е вкъщи.

Провери дръжката на вратата. Беше заключена. Излезе на улицата и помаха към колата. Мартинсон дойде. Беше най-добър в отварянето на заключени врати, без да използва физическа сила. Носеше със себе си фенерче и връзка шперцове. Валандер държа фенерчето, докато Мартинсон работеше. Отне му повече от десет минути. Най-накрая отвори ключалката. Взе фенерчето и се върна в колата. Валандер се огледа. Улицата беше празна. Двамата с Ан-Брит Хьоглунд влязоха. Застинаха и се заслушаха в тишината. Антрето, изглежда, беше без прозорци. Валандер запали една лампа. Отляво се намираше дневна с нисък таван, вдясно кухня. Точно насреща тясна стълба водеше към горния етаж. Тя заскърца под краката им. На горния етаж имаше три спални. Всичките бяха празни. В целия апартамент нямаше жива душа.

Опита се да прецени ситуацията. Скоро щеше да стане един часът. Можеха ли да разчитат, че жената, която живее тук, щеше да се прибере през нощта? Дълбоко се съмняваше. Особено след като Катарина Таксел и бебето са с нея. Едва ли ще тръгне да ги мести насам-натам през нощта.

Валандер стигна до стъклена врата в една от спалните. Откри, че отвън има балкон. Големи саксии изпълваха почти цялото пространство. Ала саксиите бяха празни. В тях нямаше цветя. Само пръст.

Гледката на балкона с празните саксии го изпълни с неприятно усещане. Бързо излезе от стаята.

Върнаха се в антрето.

— Доведи Мартинсон — нареди той. — И помоли Сведберг да се върне в участъка. Трябва да продължат да търсят. Струва ми се, че Ивон Андер има и друго жилище, освен този апартамент. Предполагам, че е къща.

— Няма ли да оставим охрана на улицата?

— Тя няма да дойде тази нощ. Разбира се, ще оставим една кола отвън, за всеки случай. Помоли Сведберг да се погрижи за това.

Ан-Брит Хьоглунд тъкмо тръгваше, когато той я задържа. После се огледа. Отиде в кухнята. Запали лампата над умивалника. Там стояха две използвани чаши. Зави ги в носна кърпа и й ги подаде.

— Отпечатъци — каза той. — Дай ги на Сведберг. Да ги даде на Нюберг. Това може да се окаже изключително важно!

Той отново се изкачи по стълбите. Чу я как вдига резето на вратата. Застана неподвижно в сумрака. После направи нещо, което изненада дори самия него. Влезе в банята. Взе една кърпа за ръце и я помириса. Усети слаб полъх на специфичен парфюм.

Но ароматът внезапно му напомни и нещо друго.

Опита се да визуализира спомена. Спомен за едно ухание. Пак помириса. Не можа да си спомни. Макар да усети, че е съвсем близо.

Беше усетил този аромат и някъде другаде. При друг случай. Само дето не си спомняше къде и кога, но беше съвсем наскоро.

Потръпна, когато чу как вратата на долния етаж се отвори. Веднага след това Ан-Брит Хьоглунд и Мартинсон се появиха на стълбите.

— Започваме с претърсването — нареди Валандер. — Не търсим само това, което може да я свърже с убийствата. Търсим и нещо, което да сочи, че наистина има друго жилище. Искам да знам къде се намира то.

— Кое те наведе на тази мисъл? — попита Мартинсон.

През цялото време говореха полушепнешком, сякаш човекът, когото търсят, е наблизо и може да ги чуе.

— Катарина Таксел — каза Валандер. — Детето й. През цялото време предполагахме, че Йоста Рюнфелд е бил държан в плен три седмици. Според мен това едва ли е станало тук, на пъпа на Юстад.

Мартинсон и Ан-Брит останаха на горния етаж. Валандер слезе по стълбите. Дръпна завесите във всекидневната и запали няколко лампи. После застана в средата на стаята и бавно се завъртя, оглеждайки помещението. Помисли си, че обитателката на дома притежава красиви мебели. И е пушачка. Загледа се в пепелника, който стоеше на малка масичка до кожен диван. В него нямаше угарки. Но бяха останали следи от пепел. По стените висяха картини и фотографии. Приближи се и разгледа някои от платната. Натюрморти, вази с цветя. Не бяха кой знае колко майсторски нарисувани. В долния ляв ъгъл подпис. Ана Андер — 58. Значи роднина. Помисли си, че Андер е необичайно име. Срещал го бе и в шведската криминална история, но не може да си спомни в каква връзка. Вгледа се в една от снимките, сложена в рамка. Имение в Сконе. Снимката бе направена от горен ракурс. Валандер предположи, че фотографът се е покачил на покрив или висока стълба. Обиколи стаята. Опита се да усети нейното присъствие. Защо ли му беше толкова трудно? Всичко внушава някакво впечатление за изоставеност, помисли си той. Спретната, педантична изоставеност. Тя не е тук често. Прекарва времето си някъде другаде.

Отиде до малкото й писалище, което стоеше до стената. През процепа на завесата се виждаше малко дворче. Прозорецът не беше уплътнен. Студеният вятър се усещаше в стаята. Издърпа стола и седна. Пробва най-голямото чекмедже. Не беше заключено. По улицата мина кола. Мярна светлините на фаровете, които блеснаха срещу един прозорец и изчезнаха. Отново остана само вятърът. В чекмеджето откри няколко купчинки писма. Намери очилата си и взе най-горния плик. Подателят бе А. Андер. Този път с адрес в Испания. Извади писмото и набързо го прегледа. Ана Андер бе нейната майка. Подразбираше се от съдържанието. Тя описваше пътуване. На последната страница пишеше, че заминава за Алжир. Писмото бе с дата от април 1993-та. Върна го най-отгоре в купа. От горния етаж дъските на пода проскърцваха. Опипа с длан вътрешността на чекмеджето. Нищо. Започна да проверява другите чекмеджета. Дори книжата й правеха впечатление за изоставеност, помисли си той. Не откри нищо, което да го заинтересува. Твърде празно е, за да е естествено. Сега бе напълно убеден, че тя живее другаде. Продължи да преглежда чекмеджетата.

Подът на горния етаж проскърцваше.

Часът бе един и половина.

* * *

Тя шофираше през нощта и се чувстваше много уморена. Катарина изпадна в пристъп на истерия. Наложи се да я слуша часове наред. Често се чудеше от слабостта на тези жени. Оставяха се да бъдат измъчвани, малтретирани, убивани. А ако оцелееха, по цели нощи се вайкаха и оплакваха. Не ги разбираше. Сега, докато шофираше през нощта, си мислеше, че всъщност ги презира. За това, че не оказват съпротива.

Часът беше един. Обикновено по това време спеше. Рано на следващия ден трябваше да застъпи на смяна. Бе планирала да пренощува във Волшьо. После обаче се престраши да остави Катарина сама с бебето. Убеди я да остане там. Още няколко дни, може би седмица. Утре вечер щяха отново да се обадят на майка й. Катарина щеше да се обади. А тя щеше да седи до нея. Не вярваше, че Катарина ще каже нещо, което не бива. Но въпреки това искаше да присъства.

В един часа и десет минути пристигна в Юстад.

Щом зави по „Лирегатан“, инстинктивно предусети опасността. Паркираният автомобил. Угасените фарове. Не можеше да обърне. Трябваше да продължи. Хвърли бърз поглед към колата, докато минаваше покрай нея. Вътре седяха двама мъже. Успя да види, че в апартамента й свети. Гневът я накара силно да натисне педала на газта. Колата подскочи. Зави зад ъгъла и отривисто удари спирачките. Значи я бяха открили. Същите, които бяха наблюдавали блока на Катарина. Сега бяха вътре, в нейното жилище. Усети, че й се завива свят. Не беше от страх. Вътре не държеше нищо, което да ги насочи към Волшьо. Нищо, което да подскаже коя е. Нищо друго, освен името й.

Седеше неподвижно. Вятърът свистеше около колата. Бе изключила двигателя и фаровете. Налагаше се да се върне във Волшьо. Сега вече разбираше защо бе тръгнала насам. За да провери дали мъжете, които я преследват, са открили дома й. Все още имаше голяма преднина. Никога нямаше да успеят да я настигнат. Щеше да разгъва своите листчета, докато в списъка не остане нито едно име.

Отново запали двигателя. Реши още веднъж да мине покрай къщата.

Колата още беше там. Спря двайсетина метра по-нататък, без да изключва двигателя. Макар че разстоянието бе голямо и ъгълът неудобен, успя да види, че завесите в апартамента й са дръпнати. Хората, които се намираха вътре, бяха запалили лампите. Сега сигурно тършуваха, но нямаше да намерят нищо.

Потегли. Наложи си да го направи спокойно, без да тръгва рязко както обикновено.

Когато се върна във Волшьо, Катарина Таксел и детето спяха. Нищо няма да им се случи. Всичко щеше да продължи според плана.

* * *

Валандер се бе заел с връзката писма, когато дочу забързани стъпки по стълбата. Стана от стола. Беше Мартинсон. Веднага след това дойде Ан-Брит Хьоглунд.

— Струва ми се, че е най-добре да погледнеш това — каза Мартинсон. Беше пребледнял, гласът му трепереше.

Остави на масата един опърпан бележник с черна корица. Беше разтворен. Валандер се приведе над него и си сложи очилата. Там имаше колона с имена. Всички бяха номерирани отстрани в полето. Смръщи чело.

— Прелисти няколко страници по-напред — подкани го Мартинсон.

Валандер направи каквото му казаха. Колоната с имена се появи отново. Имаше нанесени много стрелички, зачерквания и промени — той остана с чувството, че пред себе си има един вид чернова.

— Още две-три страници — додаде Мартинсон.

По тона на гласа му Валандер усети, че колегата му е ужасен.

Имената отново се появиха. Този път промените и разместванията бяха малобройни.

Тогава го забеляза.

Първото познато име. Йоста Рюнфелд. После откри и другите: Холгер Ериксон и Йожен Блумберг. Най-открая в колонките бяха отбелязани дати.

Датите, когато са били убити.

Валандер вдигна очи към Мартинсон и Ан-Брит Хьоглунд. И двамата бяха пребледнели като платно.

Вече нямаше никакви съмнение. Бяха на правилното място.

— В този бележник има над четирийсет имена — каза Валандер. — Да не възнамерява да ги избие до един?

— Поне знаем кой е следващият — отбеляза Ан-Брит Хьоглунд.

Тя посочи.

Туре Грунден. Пред името му имаше червена удивителна, но липсваше дата в дясното поле.

— Най-отзад има откъснат лист — уточни Ан-Брит.

Валандер внимателно го извади. Педантично написани записки. Мина му през ум, че почеркът напомня този на бившата му съпруга Мона. Буквите бяха заоблени, редовете еднакви и равномерни. Без задрасквания и промени. Написаното обаче беше трудно за разгадаване. Какво ли означават тези бележки? Там има цифри, името Хеслехолм, една дата и нещо, което може да е точен час от разписание. 07:50. И утрешна дата. Събота, двайсет и втори октомври.

— Какво, по дяволите, означава това? — попита Валандер. — Да не би Туре Грунден да слиза в Хеслехолм в 07:50 часа?

— Може би ще се качва на влака — вметна Ан-Брит Хьоглунд.

Валандер я разбра. Нямаше нужда да мисли дълго.

— Обади се на Бирш в Лунд. Той има телефонния номер на Карл-Хенрик Бергстранд от Малмьо. Нека да го събудят, за да отговори на следния въпрос. Дали Ивон Андер работи във влака, който спира или заминава от Хеслехолм в 07:50 часа утре сутринта.

Мартинсон извади телефона си. Валандер се вторачи в разтворения бележник.

— Къде е тя? — попита Ан-Брит Хьоглунд. — Къде е сега? Засега само предполагаме къде ще бъде утре сутрин.

Валандер я погледна. Отзад мярна картините и фотографиите. След миг вече знаеше. Как не се досети веднага! Отиде до стената и откачи поставената в рамка снимка на стопанството. Обърна я. Някой бе написал с мастило „Хансгорден“, Волшьо. 1965.

— Ето тук живее тя — каза той. — Сигурно и сега е там.

— Какво ще правим? — попита тя.

— Ще отидем там и ще я задържим — отвърна Валандер.

Мартинсон се беше свързал с Бирш. Зачакаха. Разговорът бе кратък.

— Ще подпука Бергстранд — каза Мартинсон.

Валандер стоеше с бележника в ръка.

— Да тръгваме тогава — нареди той. — Пътем ще минем да вземем и останалите.

— Знаем ли къде е „Хансгорден“? — попита тя.

— Ще го намерим в базата данни с недвижима собственост — обясни Мартинсон. — Ще ми отнеме най-много десет минути.

Сега страшно бързаха. В два и пет бяха обратно в участъка. Събраха уморените си колеги. Мартинсон потърси в компютрите си „Хансгорден“. Отне му повече време, отколкото бе предполагал. Откри мястото чак когато наближаваше три часът. Потърсиха го на картата. „Хансгорден“ се намираше в покрайнините на Волшьо.

— Трябва ли да сме въоръжени? — попита Сведберг.

— Да — отговори Валандер. — Но не забравяйте, че Катарина Таксел е там. Заедно с бебето.

Нюберг влезе в заседателната зала. Косата му стърчеше и очите му бяха кървясали.

— На едната чаша открихме това, което търсехме — съобщи той. — Дактилоскопичният отпечатък съвпада. От куфара, от угарката. Понеже не е палец, не мога да кажа дали са същите като този, който открихме от долната страна на наблюдателницата. Странното е само, че, изглежда, е бил оставен там по-късно. Сякаш е била там още един път. Ако е тя де. Но нали е така? Коя е?

— Ивон Андер — обясни Валандер. — Сега ще я приберем. Само Бергстранд да се обади.

— Нужно ли е наистина да го чакаме? — попита Мартинсон.

— Половин час — отвърна Валандер. — Не повече.

Чакаха. Мартинсон излезе от стаята, за да провери дали апартаментът на „Лирегатан“ продължава да е под наблюдение.

Изминаха двайсет и две минути, докато дойде обаждането на Бергстранд.

— Ивон Андер ще работи на влака, който тръгва на север от Малмьо утре сутрин — каза той.

— Е, сега знаем — отдъхна си Валандер.

Напуснаха Юстад в четири без четвърт. Бурята бушуваше с всички сили.

Последното, което Валандер направи, преди да тръгнат, бе да се обади два пъти по телефона. Първо на Лиса Холгершон, а после и на Пер Окесон.

И двамата се съгласиха, че трябва да я арестуват възможно най-скоро.

Щяха да я задържат толкова бързо, колкото изобщо бе възможно.

36

Малко след пет часа се събраха около „Хансгорден“. Духаше силен вятър и всички бяха премръзнали. Обградиха къщата с призрачна маневра. След кратко обсъждане решиха Валандер и Ан-Брит Хьоглунд да влязат вътре. Останалите заеха позиции, така че всеки да може да установи контакт с поне един колега.

Паркираха колите далеч, за да не могат да ги видят от стопанството, и изминаха пеш остатъка от разстоянието. Валандер веднага забеляза червения „Голф“, паркиран пред къщата. Докато пътуваха към Волшьо, се безпокоеше да не би вече да е заминала. Но колата си беше там. Тя също. Къщата бе спокойна, с угасени светлини. Вътре не се забелязваше движение. Валандер не видя да има и куче пазач.

Всичко стана светкавично. Заеха позициите си. Валандер каза на Ан-Брит да съобщи по радиостанцията, че ще изчакат още няколко минути, преди да влязат.

Какво да чакат? Тя не разбираше защо. Валандер също не можеше да го обясни. Може би самият той имаше нужда да се подготви? Да пренастрои ума си към новосъздалата се ситуация? Изпитваше потребност от мъничко време, от няколко минути, за да премисли всичко, което се беше случило. Стоеше там, мръзнеше и всичко му се струваше недействително. От един месец преследваха една изплъзваща се, мистериозна сянка. Сега се намираха пред целта, точката, където хайката щеше да приключи лова. Трябваше да се отърси от чувството за нереалност, което се бе породило у него. Особено по отношение на жената, която беше вътре в къщата и която се канеха да заловят. Имаше нужда да си отдъхне от всичко това. Ето защо им бе наредил да почакат.

Стоеше заедно с Ан-Брит Хьоглунд под един заслон до полуразрушена плевня. Входната врата се намираше на около двайсет и пет метра от тях. Времето минаваше. Скоро щеше да съмне. Не можеха да чакат повече.

Валандер беше разпоредил всички да са въоръжени, но възнамеряваше всичко да мине спокойно. Заради Катарина Таксел и бебето й, които се намираха в къщата.

Нямаха право на грешки. Най-важното бе да запазят присъствие на духа.

— Да влизаме — изкомандва той. — Дай заповед.

Тя заговори тихичко по радиостанцията. Останалите потвърдиха, че са я разбрали. Ан-Брит извади пистолета си. Валандер поклати глава.

— Дръж го в джоба си — нареди й той. — Гледай да не забравиш в кой точно.

Къщата беше все така притихнала. Нищо не помръдваше. Тръгнаха. Първо Валандер, Ан-Брит Хьоглунд вървеше зад него, от дясната му страна. През цялото време вятърът не спираше да фучи. Валандер отново погледна часовника си. Пет и деветнайсет. Ивон Андер вече трябва да е станала, за да успее навреме за смяната си в ранния сутрешен влак. Стигнаха пред вратата. Валандер си пое дъх. Почука и отстъпи крачна назад. Ръката му стисна пистолета в десния джоб на якето. Нищо не се случи. Пристъпи крачка напред и почука отново. Едновременно с това пробва бравата. Вратата бе заключена. Пак почука. Изведнъж да разтревожи. Започна да блъска. Никаква реакция. Нещо не беше наред.

— Ще разбием вратата — предложи той. — Съобщи на другите. У кого е лостът? Защо не го дадоха на нас?

Ан-Брит заговори със строг глас по радиостанцията. Застана гърбом към посоката на вятъра. Валандер не отделяше очи от прозорците от двете страни на вратата. Сведберг дотича с лоста.

Валандер му нареди веднага да се върне на позиция. После подпъхна лоста и започна да напъва. Натискаше с всички сили. Ключалката се откърти и вратата зейна. Във вестибюла светеше. Без да се замисля, извади оръжието си. Ан-Брит бързо го последва. Валандер се приведе и влезе. Тя стоеше зад него и го прикриваше с пистолета си. Всичко беше спокойно.

— Полиция! — извика Валандер. — Търсим Ивон Андер.

Нищо не се случи. Той извика отново. Внимателно се приближи към най-близката стая. Тя го следваше по петите. Чувството за нереалността се завърна. Прекрачи прага на голяма и просторна стая. Обходи я с дулото на пистолета си. Беше празна. Отпусна ръката си. Ан-Брит Хьоглунд стоеше от другата страна на вратата. Стаята беше огромна. Лампите бяха запалени. Пещ с причудлива форма се извисяваше до една от стените.

Изведнъж в другия край на стаята се отвори врата. Валандер се стресна и отново вдигна оръжието си. Ан-Брит Хьоглунд приклекна на коляно. През вратата влезе Катарина Таксел. Беше по нощница. Изглеждаше уплашена.

Валандер свали пистолета, Ан-Брит последва примера му.

В този миг Валандер осъзна, че Ивон Андер не е в къщата.

— Какво става? — попита Катарина Таксел.

Валандер бързо отиде при нея.

— Къде е Ивон Андер?

— Не е тук.

— Къде е?

— Предполагам, че е тръгнала за работа.

Валандер трябваше да бърза.

— Кой дойде да я вземе?

— Тя винаги шофира сама.

— Но нали колата й е пред къщата?

— Тя има две коли.

Толкова е просто, помисли си Валандер. Не беше само червеният „Голф“.

— Добре ли сте? — попита той после. — Вие и детето?

— Защо да не сме добре?

Валандер бързо огледа стаята. После помоли Ан-Брит да извика останалите. Нямаха време, трябваше да продължат.

— Доведете тук Нюберг — нареди той. — Искам къщата да бъде претърсена от тавана до мазето.

Премръзналите полицаи се събраха в голямата бяла стая.

— Тръгнала е — съобщи Валандер. — На път е към Хеслехолм. Или поне засега няма причина да смятаме друго. Там трябва да застъпи на смяна. Пак там ще се качи и пътник на име Туре Грунден. Той е записан като следваща жертва в нейния списък за екзекуции.

— Тя наистина ли възнамерява да го убие във влака? — попита Мартинсон недоверчиво.

— Не знаем — отговори Валандер. — Не бива обаче да допускаме повече убийства. Трябва да я заловим.

— Ще трябва да предупредим колегите в Хеслехолм — каза Хансон.

— Ще го направим по пътя — обясни Валандер. — Мислех Хансон и Мартинсон да дойдат с мен. Вие останалите започнете с къщата. И разпитайте Катарина Таксел.

Той кимна към жената. Тя стоеше до стената. В дрезгавата светлина почти се сливаше със стената, размиваше се и чезнеше. Възможно ли е човек да пребледнее толкова, че да стане невидим?

Потеглиха. Хансон шофираше. Мартинсон тъкмо щеше да се обади в Хеслехолм, когато Валандер му нареди да почака.

— Мисля, че е най-добре да го свършим сами — каза той. — Ако настане хаос, не знаем какво може да се случи. Тя може да е опасна. Сега го разбирам. Опасна дори и за нас.

— Че как иначе? — учуди каза Хансон. — Убила е трима души. Набучва ги на колове. Души ги. Удавя ги. Ако такъв човек не е опасен, не знам кой е.

— Даже не знаем как изглежда Грунден — отбеляза Мартинсон. — Да съобщим ли името му по високоговорителите на гарата? А тя най-вероятно ще е с униформа.

— Може би — отговори Валандер. — Ще видим, когато пристигнем. Сложи синята лампа. Нямаме време за губене.

Хансон караше бързо. Имаха много малко време. Оставаха около двайсет минути, но Валандер осъзна, че може и да не им стигнат.

Спукаха гума. Хансон изруга и натисна спирачките. Когато видяха, че ще трябва да сменят задната лява гума, Мартинсон отново настоя да се обади на колегите в Хеслехолм. Можеха поне да им изпратят кола. Но Валандер отказа. Вече беше решил. Бе сигурен, че ще успят да стигнат навреме. Смениха гумата със светкавична бързина, докато вятърът развяваше дрехите им. После отново потеглиха. Сега Хансон караше бясно, времето изтичаше и Валандер се опитваше да реши какво да направят. Трудно му бе да си представи, че Ивон Андер ще убие Туре Грунден пред очите на пътниците, които чакат влака. Това не отговаряше на предишните й действия. Реши, че засега ще трябва да забравят за Туре Грунден. Трябва да търсят нея, жена в униформа, и да я заловят колкото се може по-дискретно.

Стигнаха до Хеслехолм. Отначало изнервеният Хансон обърка пътя, макар да твърдеше, че го знае. Сега и Валандер се подразни и когато пристигнаха на гарата, бяха на ръба да си закрещят един на друг. Изскочиха от колата, с все още включен син буркан. Трима мъже, в разцвета на силите си. Изглеждаме сякаш сме тръгнали да ограбваме билетните каси, помисли си Валандер. Или най-малкото, че все едно изпускаме влака. Часовникът показваше, че имат точно три минути на разположение. Седем часът и четиридесет и седем минути. Обявиха разписанието на влака по високоговорителите. Но Валандер не успя да разбере дали пристига, или вече беше пристигнал. Каза на Мартинсон и Хансон да се успокоят. Щяха да излязат на перона, на известно разстояние един от друг, но така, че през цялото време да поддържат връзка помежду си. Щом я откриеха, бързо щяха да я обградят и да я помолят да ги последва. Валандер знаеше, че това ще е най-критичният момент. Не можеха да са сигурни как щеше да реагира тя. Трябваше да имат готовност, но не да използват оръжия, а да я хванат с голи ръце. Подчерта го няколко пъти. Ивон Андер не използва оръжия. Трябва да имат готовност, искаше да я заловят, без да стрелят.

После излязоха навън. Вятърът бе все така силен. Влакът още не бе навлязъл в гарата. Пътниците търсеха къде да се скрият на завет. Учудващо много хора пътуваха на север в тази съботна утрин. Излязоха на перона: Валандер най-отпред, Хансон след него, а Мартинсон близо до коловоза. Валандер забеляза един кондуктор, който стоеше и пушеше цигара. Беше се изпотил от напрежението. Не можеше да види Ивон Андер. Нямаше нито една жена в униформа. Затърси с поглед за мъж, който би могъл да е Туре Грунден. Естествено, беше напълно безсмислено. Мъжът нямаше лице. Той беше просто едно от имената в зловещия списък. Спогледа се с Хансон и Мартинсон. После се обърна към сградата на гарата, да не би тя да дойде от там. В същото време влакът навлизаше в гарата. Осъзна, че нещо е на път да се обърка. Отказваше да повярва, че тя смята да убие Туре Грунден на перона, ала не можеше да е напълно сигурен. Твърде често бе ставал свидетел как напълно рационални хора внезапно губят контрол и започват да действат импулсивно, противно на установените си навици. Пътниците започнаха да приготвят багажа си. Влакът вече навлизаше на перона. Кондукторът бе захвърлил цигарата. Валандер осъзна, че вече няма избор. Трябваше да говори с него. Да попита дали Ивон Андер вече е във влака. И дали няма промяна в работния й график. Влакът удари спирачки. Наложи се Валандер да си пробива път сред пътниците, които бързаха да избягат от виелицата и да се качат във влака. Внезапно забеляза мъж, който стоеше сам в далечния край на перона. Тъкмо се канеше да си вземе багажа. Точно до него стоеше жена. Носеше дълго палто, чиито поли се развяваха от вятъра. Друг влак пристигаше на гарата от отсрещната страна. Валандер така и не изчака да се увери, че правилно е схванал ситуацията. Но реагира, сякаш всичко бе пределно ясно. Разбута пътниците, изпречили се на пътя му. Някъде отзад го следваха Хансон и Мартинсон, без да знаят накъде всъщност са се устремили. Валандер видя как внезапно жената сграбчи мъжа изотзад. Изглежда, притежаваше огромна физическа сила. Почти го вдигна от земята. Валандер по-скоро предусети, отколкото разбра, че тя възнамерява да го хвърли под влака на другия коловоз. Нямаше да успее да стигне там навреме, затова извика. Въпреки грохота от локомотива тя го чу. Един миг колебание бе достатъчен. Погледна към Валандер. В същото време Мартинсон и Хансон изникнаха до него. Хукнаха към жената, която вече бе пуснала мъжа. Полите на дългото палто се разтвориха. Валандер мярна униформата й отдолу. Изведнъж тя вдигна ръка и направи нещо, което за миг накара Хансон и Мартинсон да се заковат на място. Рязко дръпна косата си. Вятърът веднага я поде и отнесе покрай перона. Под перуката имаше късо подстригана коса. Отново се затичаха. Туре Грунден сякаш още не бе осъзнал какво можеше да се случи.

— Ивон Андер! — провикна се Валандер. — Полиция!

Мартинсон я настигна. Валандер го видя да протяга ръка, за да я сграбчи. Всичко се разви светкавично. Тя силно и решително замахна с десния си пестник. Ударът уцели Мартинсон по лявата буза. Той се свлече без звук на перона. Зад Валандер някой извика. Някакъв пътник бе забелязал суматохата. Като видя какво се случи с Мартинсон, Хансон се закова на място. Понечи да извади пистолета си, но вече бе твърде късно. Тя сграбчи Хансон за якето и заби коляно в слабините му. Надвеси се за миг над него. После се затича по перона. Смъкна дългото палто и го захвърли. То изплющя и вятърът го понесе. Валандер се спря при Мартинсон и Хансон, за да види как са. Мартинсон беше в безсъзнание. Хансон стенеше, а лицето му беше бяло като платно. Когато Валандер вдигна поглед, нея вече я нямаше. Затича се покрай перона. Мярна я далеч напред, миг преди да изчезне между коловозите. Осъзна, че няма да може да я настигне. Освен това не знаеше какво е състоянието на Мартинсон. Обърна се и забеляза, че Туре Грунден го няма. Дотичаха няколко жп служители. В суматохата никой не бе разбрал какво всъщност се беше случило.

По-късно Валандер си спомняше за следващите няколко часа като за един безкраен хаос. Опита се да свърши куп неща едновременно. Като че никой не го разбираше. През цялото време около него се щураха пътници. Насред тази сюрреалистична бъркотия Хансон започна да се съвзема. Но Мартинсон беше все още в безсъзнание. Валандер беснееше, че линейката все още не идва, и едва когато няколко объркани полицаи от Хеслехолм се появиха на перона, той успя донякъде да проумее цялата ситуация. Мартинсон беше в несвяст, но дишането му бе стабилно. Докато парамедиците го отнасяха, Хансон успя пак да се изправи на крака и отиде с него в болницата. Валандер обясни на полицаите, че са се опитали да арестуват една кондукторка, но тя им избягала. В същия миг забеляза, че влакът е заминал. Зачуди се дали Туре Грунден се е качил на него. Дали изобщо е разбрал, че се е разминал на косъм със смъртта? Валандер осъзна, че всъщност никой не разбира за какво говори. Само полицейската му карта и авторитет караха хората да му вярват, че е полицай, а не някоя откачалка.

Освен здравословното състояние на Мартинсон, единственото друго, което го вълнуваше, бе къде се е дянала Ивон Андер. По време на трескавите минути на перона се обади на Ан-Брит Хьоглунд и й разказа какво се бе случило. Тя обеща, че ще имат готовност, ако Андер се върне във Волшьо. Апартаментът в Юстад също бе поставен под наблюдение. Но Валандер беше скептичен. Бе сигурен, че тя няма да се върне там. Знаеше, че й дишат във врата, и няма да се откажат, докато не я хванат. Къде може да е отишла? Бягство напосоки? Не можеше да изключи тази възможност. Ала имаше нещо, което противоречеше на тази алтернатива. През цялото време тя планираше. Беше човек, който обмисля всички възможни варианти. Валандер пак се обади на Ан-Брит Хьоглунд. Нареди й да говори с Катарина Таксел. И да й зададе един-единствен въпрос. Дали Ивон Андер има и друго скривалище? Всичко останало можеше да почака.

— Според мен тя винаги има резервен изход — каза Валандер. — Може да е споменавала адрес или място, без Катарина да го е възприела точно като скривалище.

— Какво ще кажеш за апартамента на Катарина Таксел в Лунд?

Валандер осъзна, че е напълно възможно.

— Обади се на Бирш — нареди той. — Помоли го веднага да провери.

— Тя има ключове от там — отбеляза Ан-Брит. — Катарина ми каза.

Валандер караше след една полицейска кола до болницата. Хансон беше зле и лежеше на носилка. Скротумът му беше подут и щеше да остане в болницата под лекарско наблюдение. Мартинсон бе все още в безсъзнание. Един лекар говореше за силно сътресение на мозъка.

— Мъжът, който го е ударил, трябва да е бил много силен — отбеляза лекарят.

— Да — отговори Валандер. — Като изключим това, че не беше мъж, а жена.

Излезе от болницата. Къде ли е отишла? Нещо го човъркаше. Нещо, което може би съдържаше в себе си отговора на въпроса къде е или поне къде отива.

Изведнъж се сети. Застина като истукан пред болницата. Нюберг го беше казал пределно ясно. Отпечатъците от пръсти в кулата трябва да са оставени там по-късно. Може би Ивон Андер прилича на самия него. В напрегнати ситуации той търсеше уединение. Място, от което да може да обхване всичко с поглед. Да вземе решение. Всичките й постъпки оставаха впечатление за подробно планиране и педантични разписания. Сега битието й се бе сгромолясало около нея.

Реши, че въпреки всичко си струва да опита.

Естествено, мястото бе заградено в момента. Хансон каза, че работата ще бъде възобновена едва когато получи поисканите подкрепления. Валандер предположи, че наблюдението се извършва от автопатрули. Освен това тя можеше да стигне дотам по същия път, който бе използвала преди.

Валандер се сбогува с полицаите, които му бяха помогнали. Те все още не бяха съвсем наясно какво се бе случило на жп гарата. Той обеща, че ще ги информират по-късно през деня. Обясни им, че става дума за рутинно задържане, което бе излязло от контрол, а всъщност не бе станало нищо непоправимо. Полицаите в болницата скоро отново щяха да са на крака.

Валандер се качи в колата и за трети път се обади на Ан-Брит Хьоглунд. Не каза за какво става въпрос. А само че иска да се срещнат при отбивката към стопанството на Холгер Ериксон.

Минаваше десет часът, когато Валандер пристигна в Льодинге. Ан-Брит стоеше до колата си и чакаше. Пропътуваха остатъка от разстоянието до стопанството с колата на Валандер. Той спря на стотина метра от къщата. До този момент не беше обелил и дума. Сега тя го погледна въпросително.

— Много е вероятно да бъркам — каза той. — Но мисля, че тя ще се върне тук. В наблюдателната кула. Била е тук и преди.

Припомни й какво бе казал Нюберг за отпечатъците от пръсти.

— Какво ще търси тук Ивон Андер? — попита тя.

— Не знам. Но сега е преследвана. Необходимо й е да вземе някакво решение. Освен това е идвала тук и преди.

Излязоха от колата. Вятърът ги прониза.

— Открихме болнична униформа — осведоми го тя. — Също и найлонов плик с мъжко бельо. Предполагам, че Йоста Рюнфелд е бил държан затворен във Волшьо.

Стигнаха до къщата.

— Какво ще направим, ако е горе в кулата?

— Ще я заловим. Аз ще заобиколя от другата страна на хълма. Когато е идвала, е оставяла колата си там. Ти ще тръгнеш по пътеката. Този път ще сме готови да използваме оръжие.

— Не мисля, че тя ще дойде — възрази Ан-Брит Хьоглунд.

Валандер не отговори. Знаеше, че има голяма вероятност да се окаже права.

Подслониха се на завет в двора. Полицейските ленти долу при рова, където копаеха за останките на Криста Хаберман, бяха разкъсани от силния вятър. Кулата стърчеше изоставена. Силуетът й се очертаваше ясно на фона на есенната светлина.

— За всеки случай ще почакаме известно време — рече Валандер. — Ако въобще дойде, то ще е много скоро.

— Обявена е за местно издирване — обясни тя.

— Ако не я открием сега, скоро ще я гоним из цялата страна.

За миг млъкнаха. Вятърът дърпаше дрехите им.

— Какво е това, което я движи? — попита тя.

— На този въпрос може да ти отговори само тя — отвърна Валандер. — Можем да предположим, че и тя е била жертва на тормоз, не мислиш ли?

Ан-Брит не отговори.

— Струва ми се, че е много самотен човек — рече Валандер. — Посветила е живота си на призванието да убива, отмъщавайки за другите.

— По едно време смятахме, че сме по петите на наемник — обясни тя. — А сега чакаме една кондукторка да се появи в изоставена наблюдателница.

— Версията с наемника навярно не беше чак толкова пресилена — замислено отбеляза Валандер. — Като изключим това, че е жена и не го прави срещу заплащане. Поне доколкото ни е известно. Има нещо, което ми напомня за онова, за което преди си мислехме, че е истина.

— Катарина Таксел каза, че се запознала с нея посредством група жени, които редовно се събират във Волшьо. Но беше прав, че първата им среща се е състояла във влака. Попитала я за синината, която Катарина имала на слепоочието. Въпреки увъртанията й прозряла какво се е случило. Йожен Блумберг й бил нанесъл побой. Така и не разбрах как точно е станало всичко. Но потвърди, че Ивон Андер преди е работила в болница и е била парамедик. Там е виждала много малтретирани жени. Установявала е контакт с тях. После ги е канила във Волшьо. В нещо като неформална група за разрешаване на кризисни ситуации. Разбрала е кои са мъжете, тормозили тези жени. После нещо се е случило. Катарина призна също, че Ивон я е посещавала в болницата. Последния път дала на Андер името на бащата. Йожен Блумберг.

— С това смъртната му присъда е била подписана — каза Валандер. — Струва ми се, че тя дълго се е подготвяла за това. Случило се е нещо, което е отприщило всичко. И нито ти, нито аз знаем какво е то.

— Дали тя самата го знае?

— Ще трябва да приемем, че е наясно. Освен ако не е напълно побъркана.

Чакаха. Силните вихри ту се извиваха, ту стихваха. Една полицейска кола се приближи по алеята към къщата. Валандер ги помоли да не се връщат до второ нареждане. Не им даде никакво обяснение, но тонът му беше категоричен.

Продължиха да чакат. Нямаше какво повече да си говорят.

В единайсет без четвърт Валандер внимателно сложи ръка на рамото й.

— Ето я там — глухо продума.

Тя също я видя. При хълма се беше появила човешка фигура. Не можеше да е друг, освен Ивон Андер. Стоеше права и се оглеждаше. После се качи в кулата.

— Ще заобиколя за около двайсет минути — рече Валандер. — Щом изминат, тръгни натам. Аз ще съм й в гръб в случай, че се опита да избяга.

— Какво да правя, ако ме нападне? Ще се наложи да стрелям.

— Ще направя всичко възможно това да не се случи. Ще бъда там.

Той изтича до колата и подкара с пълна газ към коларския път, който водеше до задната страна на хълма. Ала не посмя да приближи твърде много с колата. Спринтът го остави без дъх. Отне му повече време, отколкото бе смятал. До коларския път имаше паркирана кола. Пак „Голф“, само че черен. Телефонът в джоба на якето му иззвъня. Спря се насред крачката. Можеше да е Ан-Брит. Вдигна, като същевременно отново закрачи по коларския път.

Беше Сведберг.

— Къде се губиш? Какво, за бога, става?

— Точно сега не мога да говоря. Намираме се в стопанството на Холгер Ериксон. Би било добре, ако ти и още някой дойдете насам. Хамрен например. Сега нямам време за повече приказки.

— Обаждам се по конкретен повод — продължи Сведберг. — Хансон се обади от Хеслехолм. И двамата с Мартинсон са по-добре. Мартинсон е дошъл в съзнание. Искаше да знае дали ти си взел пистолета му.

Валандер рязко спря.

— Неговият пистолет ли?

— Каза, че го няма.

— Не е у мен.

— Едва ли е останал на перона.

Валандер вече знаеше. Пред очите му като на забавен каданс видя как се бе развило всичко. Тя сграбчи якето на Хансон и заби коляно в слабините му. Надвеси се за миг над него. Тогава беше взела пистолета.

— По дяволите! — извика Валандер.

Преди Сведберг да има време да отговори, той прекъсна разговора и пъхна телефона в джоба си. Беше изложил Ан-Брит Хьоглунд на смъртна опасност! Жената в кулата беше въоръжена.

Валандер затича. Сърцето му биеше като чук в гърдите. Погледна часовника си и видя, че тя вече трябва да е тръгнала по пътеката. Закова се на място и набра мобилния й телефон. Не можа да се свърже. Явно бе оставила телефона си в колата.

Отново побягна. Единственият му шанс бе да стигне преди нея. Хьоглунд не знаеше, че Ивон Андер е въоръжена.

Страхът го караше да тича още по-бързо. Стигна до обратната страна на хълма. Тя вече трябва да е стигнала до рова. Върви бавно, мислеше си. Падни, подхлъзни се, каквото и да е. Не бързай. Върви бавно. Беше извадил пистолета си и с препъване и залитане се катереше по склона от другата страна на кулата. Когато изкачи билото, видя, че тя вече е стигнала до рова. Държеше пистолета си в ръка. Жената в кулата все още не я беше забелязала.

— Ан-Брит, тя има пистолет — провикна се той с цяло гърло. — Бягай от там!

Прицели се в жената, която стоеше с гръб към него горе в кулата.

В този миг се чу изстрел. Валандер видя как Ан-Брит Хьоглунд рязко подскочи и падна назад в калта. Сякаш някой посече с меч собствената му плът. Вторачен в неподвижното тяло в калта, той само усети, че жената в кулата бързо се е извърнала. Хвърли се настрана и започна да стреля нагоре към нея. Третият изстрел я улучи. Андер се килна настрани и изпусна пистолета на Хансон. Валандер се втурна стремително покрай кулата, надолу в калта. С препъване се спусна в рова и излезе от другата страна. Щом видя Ан-Брит Хьоглунд по гръб в калта, реши, че е мъртва. Убита с пистолета на Хансон и за всичко беше виновен той. За момент не можа да мисли за друго, освен сам да си тегли куршума. Точно тук, на няколко метра от нея.

После видя как тя лекичко помръдна. Падна на колене до нея. Цялата предница на якето й бе окървавена. Беше пребледняла и впери в него уплашения си поглед.

— Всичко ще е наред — каза той. — Всичко ще е наред.

— Беше въоръжена — промълви тя. — Защо не го знаехме?

Валандер усети, че по лицето му се стичат сълзи. Обади се за линейка.

Впоследствие си спомни, че докато чакаше, отправи неспирна, объркана молитва към един бог, в когото всъщност не вярваше. Като в мъгла долови, че дойдоха Сведберг и Хамрен. Веднага след това Ан-Брит Хьоглунд бе отнесена на носилка. Валандер седеше в калта. Не можаха да го накарат да се изправи. Един фотограф, който бе последвал линейката от Юстад, направи снимка на Валандер как седи там. Мръсен, изоставен, отчаян. Успя да направи само една снимка, преди вбесеният Сведберг да го пропъди. Благодарение на натиска, който Лиса Холгершон упражни, снимката никога не видя бял свят.

Междувременно Сведберг и Хамрен свалиха Ивон Андер от кулата. Валандер я бе улучил високо в бедрото. Раната кървеше силно, но нямаше опасност за живота й. Откараха я с друга линейка. Сведберг и Хамрен най-накрая успяха да накарат Валандер да стане от калта и го замъкнаха в къщата.

Тогава дойдоха и първите новини от болницата в Юстад.

Ан-Брит Хьоглунд беше улучена в корема. Раната бе сериозна, а състоянието й критично.

Валандер тръгна със Сведберг, за да си прибере колата, но Сведберг до последния момент не беше сигурен дали да остави Валандер сам да шофира до Юстад. Валандер го увери, че няма опасност. Отиде право в болницата, седна в коридора и зачака новини за състоянието на Ан-Брит. Не бе имал време да се измие. Доста време измина, преди лекарите да гарантират, че състоянието й се е стабилизирало, и едва тогава Валандер си тръгна от болницата.

Изведнъж просто изчезна. Никой не забеляза кога си е тръгнал. Сведберг се тревожеше. Струваше му се, че познава Валандер достатъчно добре, и разбира, че сега той иска просто да бъде оставен на мира.

Валандер си тръгна от болницата малко преди полунощ. Вятърът продължаваше да духа с всичка сила и нощта обещаваше да бъде студена. Качи се в колата и подкара към гробището, където бе погребан баща му. Стигна до гроба в тъмното и стоя там, с чувството за абсолютна празнота, все още покрит с кал от глава до пети. Към един се прибра вкъщи и дълго говори по телефона с Байба в Рига. Едва след това съблече всичките си дрехи и си взе гореща вана.

Отново се облече и се върна в болницата. Малко след три през нощта влезе в стаята, където Ивон Андер лежеше при строга охрана. Тя спеше, когато той предпазливо прекрачи в стаята. Дълго стоя, загледан в лицето й. После си отиде, без да каже нито дума.

Ала само след час се върна отново. Рано призори в болницата дойде Лиса Холгершон и каза, че са се свързали със съпруга на Ан-Брит Хьоглунд, който беше в Дубай. Щял да пристигне на „Каструп“ по-късно през деня.

Никой не знаеше дали Валандер разбира какво му говорят. Седеше като истукан на един стол. Или стоеше до някой прозорец, загледан във виелицата навън. Само когато една медицинска сестра понечи да му подаде чаша кафе, той внезапно избухна в плач и се затвори в тоалетната. През по-голямата част от времето седеше вцепенен на стола, забил поглед в ръцете си.

По същото време, когато съпругът на Ан-Брит кацаше на „Каструп“, един лекар съобщи новината, която всички очакваха. Тя щеше да оживее. Вероятно нямаше и да останат увреждания. Беше имала късмет, но възстановяването й щеше да отнеме време.

Валандер изслуша лекаря прав, сякаш му четяха присъдата. След това излезе от болницата и се изгуби във виелицата.

В понеделник, двайсет и четвърти октомври, Ивон Андер бе задържана за убийство. Тогава тя все още се намираше в болницата. До този момент не беше казала нито дума, даже и на служебния защитник, който й бе назначен. Следобед Валандер се опита да я разпита. Тя само го гледаше, без да отговаря на въпросите му. Тъкмо когато се канеше да си тръгне, се обърна на прага и й каза, че Ан-Брит Хьоглунд ще се оправи. Стори му се, че долови у нея реакция — облекчение, може би дори радост.

Мартинсон излезе в болнични заради сътресение на мозъка. Хансон се върна на служба, макар че няколко седмици му беше трудно да върви и да седи.

През този период всичките им усилия бяха фокусирани върху това да разберат какво точно се беше случило. Единственото, за което така и не успяха да намерят убедително доказателство, беше дали скелетът, който изровиха почти цял (с изключение на един пищял, който така и не се намери) от нивата на Холгер Ериксон, действително принадлежи на Криста Хаберман. Нищо не оборваше теорията им. Но и не нищо не я доказваше.

Въпреки това те знаеха. Една пукнатина в черепа им даде нужната информация за това как Холгер Ериксон я беше убил преди повече от двайсет и пет години. Макар и бавно, всичко друго започна постепенно да се изяснява. Но оставаше и още един въпрос. Дали Йоста Рюнфелд бе убил жена си? Или е било злополука? Единствената, която можеше да им даде отговор, беше Ивон Андер, а тя продължаваше да мълчи. Разровиха се в живота й и се добраха до история, която разказваше едва малка част от това коя е тя и защо бе постъпила по този начин.

Един следобед Валандер внезапно прекъсна дълго проточило се съвещание, като сподели нещо, което отдавна си мислеше:

— Ивон Андер е първият човек, когато срещам, който е едновременно и здравомислещ, и луд.

Не обясни нищо повече. Никой не се и съмняваше, че има предвид точно това, което казва.

По това време Валандер всеки ден ходеше в болницата на свиждане при Ан-Брит. Не можеше да се освободи от чувството си за вина. Не му помагаха успокоенията на колегите. Смяташе, че отговорността за случилото се е негова. Точка. Налагаше му се да живее с това.

Ивон Андер продължаваше да мълчи. Късно една вечер Валандер седеше сам в кабинета си и за пореден път препрочиташе обширната кореспонденция, която бе разменяла с майка си.

На следващия ден я посети в ареста.

През този ден тя започна да говори.

Беше трети ноември 1994-та.

Точно тази сутрин скреж скова пейзажа в околностите на Юстад.

Епилог

Сконе

4 — 5 декември 1994 година

Следобедът на четвърти декември Курт Валандер разговаря с Ивон Андер за последен път. Макар и да не се уговориха да се видят отново, той дори не предполагаше, че друга среща няма да има.

На четвърти декември достигнаха крайната точка. Изведнъж вече нямаше какво повече да се добави, какво да се пита, какво да се отговаря. Едва тогава дългото и заплетено разследване за пръв път разхлаби примката, в която бе хванато цялото му същество. Въпреки че беше изминал повече от месец, откакто я бяха заловили, разследването продължаваше да господства над живота му. В дългогодишната си работа на криминалист никога не бе изпитвал такава силна потребност да разбере. Самото престъпление винаги е просто най-горният слой. Повърхността и това, което беше скрито под нея, имаха пряка връзка. Понякога, щом отстранят този повърхностен слой на престъплението, се отваря пропаст, каквато дори не би могъл да си представи. Случаят с Ивон Андер бе именно такъв. Валандер направи пробойна в най-горния пласт и в същия миг надзърна в бездънна яма. Реши да опаше въображаемо въже около себе си и да се спусне до долу. Не знаеше докъде ще доведе това — нито нея, нито него самия.

Първата стъпка беше да я накара да наруши мълчанието си и да проговори. Успя, когато прочете за втори път писмата, които бе разменяла с майка си и после грижливо бе пазила. Валандер интуитивно долови, че това е ключът към нейната недосегаемост. И се оказа прав. Случи се преди повече от месец, на трети ноември. Все още се чувстваше потиснат поради раняването на Ан-Брит Хьоглунд. Вече знаеше, че тя ще оживее и ще се възстанови напълно, с изключение на един белег отляво на корема. Ала вината му тежеше толкова много, че заплашваше да го задуши. Човекът, който му оказа най-голяма подкрепа тогава, беше Линда. Тя дойде в Юстад и се грижи за него, въпреки че беше твърде заета. Точно тя го притисна и го принуди да осъзнае, че вината всъщност не е негова, а е било просто лош късмет. Благодарение на нея той успя криво-ляво да пропълзи през първите ужасяващи седмици на ноември. Като оставим настрана усилията, които полагаше да се държи на крака, отдаде цялото си време на Ивон Андер. Жената, която стреля по Ан-Брит Хьоглунд и едва не я уби. В началото беше агресивен и изпитваше желание да я удари. Постепенно желанието да я разбере надделя. Именно той успя да пробие стената от мълчание. Именно той я накара да проговори. Опаса въжето около себе си и започна да се спуска все по-надолу.

Какво откри там долу? Дълго време се съмняваше дали все пак не беше луда, дали всичко, което разказва за себе си, не са объркани съновидения, болезнено изкривени самовнушения? Не смееше да се довери на собствената си преценка, освен това не успяваше да прикрие недоверието си към нея. Но през цялото време дълбоко в себе си знаеше, че тя назовава нещата такива, каквито са. Говореше истината. Някъде към средата на ноември представите на Валандер бяха изцяло преобърнати. Беше се върнал на изходната точка и бе погледнал всичко с нови очи. Вече не се съмняваше, че тя казва истината. Осъзна, че Андер е от онези единици хора, които никога не лъжат.

Прочете писмата от майка й. В последната купчинка, която отвори, имаше странно писмо от алжирска полицайка на име Франсоаз Бертран. Отначало изобщо не успя да разгадае съдържанието на писмото. То бе сред няколко недовършени писма от майката; писма, които никога не бяха изпратени и всичките бяха написани в Алжир през предходната година. Франсоаз Бертран бе изпратила своето писмо до Ивон Андер през август 1993-та. Една нощ, в продължение на няколко часа Валандер си блъска главата, докато най-накрая стигна до отговора. Най-после разбра. Майката на Ивон Андер, жената на име Ана Андер, е била убита по погрешка, по волята на безсмислена случайност, и алжирската полиция бе потулила всичко. Явно имаше политическа основа, терористичен акт, макар че Валандер се почувства неспособен напълно да разбере за какво става въпрос. Но Франсоаз Бертран строго поверително бе написала писмо, в което разказваше какво всъщност се беше случило. Тогава все още не бе получил съдействие от страна на Ивон Андер, но все пак повдигна въпроса за съдбата на майката пред Лиса Холгершон. Тя го изслуша и след това се свърза с Националната криминална служба. Случаят временно се изгуби от полезрението на Валандер. Въпреки това още веднъж препрочете всички писма.

Той се срещна с Ивон Андер в ареста. Лека-полека тя разбра, че той не е мъж, който я преследва. Беше различен от останалите — мъжете, които населяваха света. Беше самовглъбен, изглежда, спеше съвсем малко и като че ли го измъчваше някаква тревога. За пръв път Ивон откри, че може да се довери на мъж. Сподели го с него при една от последните им срещи.

Никога не го попита направо, но въпреки това смяташе, че знае отговора. Вероятно той никога не беше удрял жена. А ако го бе правил, то се беше случило един-единствен път. Не повече, никога отново.

Пътешествието надолу в бездната започна на трети ноември. През същия ден Ан-Брит Хьоглунд бе подложена на последната от трите операции, които лекарите й бяха назначили. Всичко мина добре и възстановяването й можеше да започне. През ноември Валандер си създаде определен ред. След разговорите с Ивон Андер отиваше направо в болницата. Рядко оставаше дълго. Разказваше й за Ивон Андер. Ан-Брит се превърна в събеседника, от който се нуждаеше, за да си изясни как да продължи, как да се спусне по-надолу в бездната, в която едва-що бе надникнал.

Първият му въпрос към Андер се отнасяше до събитията, разиграли се в Алжир. Коя беше Франсоаз Бертран? Какво всъщност бе станало?

Бледа светлина се процеждаше през прозореца на стаята, в която се намираха. Седяха един срещу друг на една маса. В далечината се чуваше радио и шум като от пробиване на стена. Дори не успя да разбере първите няколко изречения, които тя произнесе. Сякаш изригна оглушителен тътен, когато мълчанието най-сетне бе нарушено. Той просто слушаше гласа й. Глас, който преди не бе чувал, а само се бе опитвал да си представи.

После се заслуша в това, което тя казваше. Рядко си водеше бележки по време на срещите им. Не включваше и касетофон.

— Някъде навън има един мъж, който е убил майка ми. Кой го издирва?

— Не и аз — отговори той. — Ако разкажете обаче какво се е случило и ако шведски гражданин е бил убит в чужбина, то ние, естествено, сме длъжни да реагираме.

Не спомена нищо за разговора, който бе провел с Лиса Холгершон преди няколко дни. Не й каза, че смъртта на майката вече се разследва.

— Никой не знае кой е убил майка ми — продължи тя. — Съдбата я е избрала за жертва. Този, който я е убил, не я е познавал. Сам е оправдал деянията си. Смятал е, че може да убие когото си поиска. Дори една невинна жена, която е използвала старините си, за да предприеме всички пътешествия, за които по-рано не е имала нито време, нито средства.

Той долови гневното й огорчение. Тя не се опита да го скрие.

— Защо е била отседнала при монахините? — попита той.

Внезапно тя вдигна поглед от масата и го погледна право в очите.

— Кой всъщност ви е дал право да четете писмата ми?

— Никой, но те принадлежат на вас. Човек, който е извършил няколко жестоки убийства. При други обстоятелства, естествено, не бих ги прочел.

Тя отново извърна поглед.

— Монахините — повтори Валандер. — Защо е била отседнала при тях?

— Тя нямаше много пари. Отсядаше там, където е най-евтино. Не е могла да предположи, че това ще свърши с нейната смърт.

— Случило се е преди повече от година. Как реагирахте, когато пристигна писмото?

— Вече нямах причина да чакам повече. Как бих могла да оправдая бездействието си? Когато изглежда, че никой друг не го е грижа?

— Не го е грижа за какво?

Тя не отговори. Той чакаше.

После промени въпроса си.

— Да чакате за какво?

Тя отговори, без да го поглежда.

— Да ги убия.

— Кои?

— Тези, които бяха оставени да се разхождат на свобода въпреки всичко, което са направили.

Именно тогава осъзна, че предположения му са били верни. Когато е получила писмото от Франсоаз Бертран, у нея се е отприщила необуздана сила. Тя дълго бе таила у себе си мисълта за отмъщение. Дотогава все още е можела да се контролира. След това стената се беше пропукала. Тя бе взела закона в свои ръце.

Впоследствие Валандер си мислеше, че не беше много по-различно от инцидента в Льодинге. Тя бе своята еднолична гражданска гвардия. Беше поставила себе си над всичко и бе раздавала собствената си справедливост.

— Така ли беше? — попита той. — Искахте да раздадете справедливост? Да накажете виновниците, които никога не са били изправяни пред закона?

— Кой издирва мъжа, убил майка ми? — повтори тя. — Кой?

След това отново потъна в мълчание. Валандер можеше да си представи началото на всичко това. Няколко месеца след като пристига писмото от Алжир, тя прониква с взлом у Холгер Ериксон. Това е първата крачка. Когато я попита направо дали това е вярно, тя дори не изглеждаше изненадана. Приемаше за даденост факта, че той знае.

— Бях чувала да се говори за Криста Хаберман — рече тя. — Че онзи автотърговец я е убил.

— От кого го чухте?

— От една полякиня, която лежеше в болницата в Малмьо. Много години минаха оттогава.

— Тогава в болницата ли работехте?

— Работила съм там през различни периоди. Често разговарях с жени, станали жертва на насилие. Нейна приятелка познавала Криста Хаберман.

— Защо влязохте с взлом в къщата на Холгер Ериксон?

— Исках да си докажа, че е възможно. Освен това търсех знаци, че Криста Хаберман е била там.

— Защо изкопахте капана? Защо използвахте колове? Защо прерязахте мостчето? Жената, която е познавала Криста Хаберман, подозирала ли е, че тялото е заровено там?

Тя не отговори. Но въпреки това Валандер разбра. Макар че през цялото време разследването им се изплъзваше, без да го съзнават, Валандер и колегите му бяха вървели по правилната следа. В начина, по който бе отнемала живота на мъжете, Ивон Андер бе проектирала тяхната собствена жестокост.

През тези пет или шест срещи, които Валандер проведе с Ивон Андер, той методично разнищваше трите убийства, изясняваше подробностите, сглобяваше парчетата и връзките, които преди бяха така неясни. Продължи да идва без касетофон. След срещите сядаше в колата и си нахвърляше записки. След това ги даваше да ги препишат на белова. Едно копие отиваше при Пер Окесон, който все още подготвяше обвинението, което неизменно щеше да доведе до присъда и по трите убийства. Ала през цялото време Валандер знаеше, че само дращи по повърхността. Същинското спускане в бездната едва бе започнало. Най-горният пласт се състоеше от тежестта на доказателствата и щеше да я прати в затвора. Ала истината, която преследваше, щеше да излезе наяве едва по-късно, когато достигне дъното. Ако въобще съществува такова.

Тя трябваше да бъде подложена на съдебномедицинска експертиза. Валандер знаеше, че това е неизбежно, но настоя да я отложат. Сега най-важното бе да може да разговаря с нея на спокойствие. Никой нямаше възражения. Никой не можеше да обори аргументите на Валандер. Всички разбираха, че ако се намесят, тя най-вероятно отново ще се затвори в себе си.

Готова беше да говори само с него и с никой друг.

Напредваха бавно, крачка по крачка, ден след ден. Извън ареста есента отминаваше и ги приближаваше към зимата. Валандер така и не разбра защо Холгер Ериксон е отишъл да вземе Криста Хаберман от Свенставик, а после почти незабавно я е убил. Предполагаше, че тя му е отказала нещо, което той е бил свикнал да получава. Може би скандалът е прераснал в насилие.

Продължиха с Йоста Рюнфелд. Тя бе убедена, че Рюнфелд е убил съпругата си, като я е удавил в Стонгшьон. А даже и да не го беше сторил, пак заслужаваше съдбата си. Пребивал я толкова жестоко, че тя не желаела друго, освен да умре. Ан-Брит Хьоглунд правилно бе предположила, че Йоста Рюнфелд е бил нападнат в цветарницата. Щом разбрала, че ще заминава за Найроби, го подмамила в магазина под претекст, че има нужда от цветя за прием рано на следващата сутрин. После го ударила. Кръвта по пода действително била негова. Счупеният прозорец бил маневра за отвличане на вниманието, за да заблуди полицията, че е имало взлом.

Последва описание на това, което за Валандер бе най-ужасяващото в цялата история. До този момент той се бе опитвал да я разбере, без да се поддава на емоциите си, но сега не беше възможно. Съвсем спокойно тя разказа как съблякла Йоста Рюнфелд, завързала го и го натикала в старата пещ. Когато вече не можел да контролира естествените си нужди, махнала долните му дрехи и подложила парче найлон.

После го завела в гората. Тогава той бил вече съвсем немощен. Завързала го за дървото и го удушила. Едва от този момент тя се превърна в чудовище в очите на Валандер. Нямаше никакво значение дали е мъж или жена. Преобрази се в страшилище и той бе доволен, че е успял да я спре, преди да убие Туре Грунден или някой друг от зловещия си списък.

Това беше и единствената грешка, която допусна. Не бе изгорила бележника, в който бе нахвърляла черновите си, преди да ги опише в голямата книга. Не държеше регистъра си в Юстад, а го съхраняваше във Волшьо. Валандер не я попита. Тя сама призна тази си грешка. Единствената своя постъпка, която не можеше да обясни.

В последствие, Валандер реши, че е искала да им остави следа. Навярно дълбоко в себе си е таяла желание да я разкрият, да я спрат.

И все пак се двоумеше. Понякога му се струваше, че е прав, а друг път, че не е. Не успя да постигне абсолютна яснота нито за едното, нито за другото.

За Йожен Блумберг тя нямаше кой знае какво за казване. Разказа му как разбърквала листчетата. Съдбата решавала кое име ще се падне. Точно както е била убита и майка й.

Това бе един от моментите, когато той се намеси в разказа й. Обикновено я оставяше да говори свободно, само от време на време, когато самата тя не знаеше как да продължи, я насочваше с въпроси. Сега обаче я прекъсна.

— Вие сте вършили същото, което и хората убили майка ви — отбеляза той. — Оставили сте случаят да посочи жертвите ви. Случайността е господствала.

— Нещата не могат да се сравняват — отвърна тя. — Всички мъже, чиито имена бях записала, заслужаваха участта си. Дадох им време с листчетата. Удължих живота им.

Той не продължи, защото осъзна, че по един абсурден начин, тя е права.

Неохотно си помисли, че тя има собствена, трудно проницаема правда.

Докато четеше разпечатките на черновите си, мислеше и за това, че без никакво съмнение държеше в ръцете си една изповед. Разказ, макар и не пълен. Разказ, който би могъл да обясни същинското значение на нейната изповед.

Дали той успя да постигне целите си? Впоследствие Валандер стана крайно лаконичен, когато говореше за Ивон Андер. Винаги се позоваваше на записките си. Естествено, там не пишеше всичко. Секретарката, която ги набираше, се оплака на колежките си, че са много трудни за разчитане.

Онова, което се разбра, онова, което се превърна в завета на Ивон Андер, бе разказът за една житейска съдба, белязана с ужасяващи травми в детството. Валандер непрекъснато си мислеше, че времената, в които живее и които почти с точност до годината споделяше с Ивон Андер, могат да се сведат до един-единствен въпрос: какво правим с децата си? Тя му разказа как майка й непрестанно е била пребивана от пастрока, заместил биологичния й баща, който на свой ред просто изчезнал и избледнял в паметта й като неясна, неодушевена снимка. Но най-страшното беше, че пастрокът принудил майка й да направи аборт. Отнел й възможността да има сестрата, която майка й носела в утробата си. Не е могла да знае дали действително е било момче или момиче, но за нея това била сестричката, която насила изтръгнали от утробата, против волята на майка й, в една нощ в началото на петдесетте. Спомняше си тази нощ като кървав ад. И докато разказваше на Валандер, тя вдигна поглед от масата и го погледна право в очите. Майка й лежала върху чаршаф на разтегнатата кухненска маса. Човекът, който извършил аборта, бил пиян, пастрокът се бил затворил в мазето. Вероятно и той не бил трезвен. През онази нощ я бяха лишили от сестра й и от този момент започнала да гледа на бъдещето като на мрак, изпълнен със заплашителни мъже, дебнещи зад всеки ъгъл, и насилие, прикрито зад всяка мила усмивка, зад всяко дихание.

Впоследствие тя скрила тези спомени в тайната стая на душата си. Изучила се, станала медицинска сестра, но неотлъчно я съпътствало смътното чувство, че е неин дълг някой ден да отмъсти за нероденото момиченце, за майката, на която не бяха позволили да го роди. Събирала разказите на тормозени съпруги, издирила мъртвите жени из калните поля и езерата в Смоланд, записвала имената в регистъра, играела си със своите късчета хартия.

А после майка й била убита.

Описа го почти поетично. Като безмълвно придошла река, каза тя. Само толкова. Осъзнах, че часът е ударил. После измина година. Планирах и усъвършенствах разписанието, благодарение на което бях оживяла през всичките тези години. А през нощите копаех в рова.

А през нощите копаела в рова.

Тези думи. А през нощите копаех в рова Може би те най-добре въплъщаваха чувствата, които породиха у Валандер множеството разговори в ареста с Ивон Андер през тази есен.

„Това е метафора на времето, в което живеем“, мислеше си.

Какъв ров копаеше самият той?

Само един въпрос остана без отговор. Защо тя внезапно, някъде към средата на осемдесетте, се беше преквалифицирала в кондукторка. Валандер вече бе разбрал, че разписанието е веруюто, според което тя живее, евангелието на реда, но така и не можа да вникне по-дълбоко. Влаковете си оставаха нейният собствен свят. Може би единственият, може би последният.

Дали изпитваше някаква вина? Това го попита Пер Окесон. Много пъти. Лиса Холгершон не чак толкова, колегите му почти никога. Единственият, освен Окесон, който наистина настояваше да разбере, беше Ан-Брит Хьоглунд. Валандер й отговаряше искрено, че не знае.

— Ивон Андер прилича на обтегната пружина — отговори й той. — Не мога да се изразя по-добре от това. Може би вината е съставна част. А може би въобще отсъства.

На четвърти декември дойде краят. Валандер нямаше какво повече да пита, а Ивон Андер какво повече да каже. Изповедта приключи. След дългото спускане в пропастта Валандер достигна дъното. Сега можеше да дръпне невидимото въже, опасано около кръста му, и да се върне горе. Психиатричната експертиза можеше да започне, адвокатът, който предусещаше общественото внимание към процеса срещу Ивон Андер, започна да си остри перото и единствен Валандер предчувстваше как ще се развият нещата.

Андер отново щеше да замлъкне. С непоколебимата воля, която притежава само този, който няма какво повече да каже.

Точно преди да си тръгне, той я попита за две неща, чийто отговор все още не бе получил. Едното беше подробност, която вече нямаше никакво значение. Породена най-вече от любопитство.

— Когато Катарина Таксел се обади на майка си от къщата във Волшьо, имаше нещо, което силно думкаше — каза той. — Не успяхме да разберем откъде идва звукът.

Тя го изгледа недоумяващо. После сериозното й лице се разля в единствената усмивка, на която Валандер стана свидетел по време на разговорите си с нея.

— Тракторът на един земеделец се беше повредил в съседна нива. Удряше с голям чук, за да откачи нещо от шасито. Нима действително се е чуло по телефона?

Валандер кимна.

Вече обмисляше последния си въпрос.

— Струва ми се, че сме се срещали веднъж — рече той. — В един влак.

Тя кимна.

— На юг от Елмхулт? Попитах ви кога ще пристигнем в Малмьо.

— Познах ви. От вестниците. От лятото.

— Тогава ли разбрахте, че ще ви заловим?

— Защо е трябвало да го разбера?

— Един полицай от Юстад, който се качва на влак от Елмхулт. Какво търси там? Освен ако не върви по следите на онова, което някога се е случило със съпругата на Йоста Рюнфелд.

Тя поклати глава.

— Изобщо не се сетих за това — отговори тя. — Но, естествено, е трябвало да го направя.

Валандер нямаше какво повече да попита. Беше узнал това, което искаше. Стана, смотолеви нещо за сбогом и си тръгна.

Както обикновено, следобед Валандер отиде в болницата. Когато стигна там, Ан-Брит спеше. Беше под наблюдение след последната си операция. Все още не се бе събудила. Един любезен лекар потвърди онова, което искаше да знае. Всичко бе минало благополучно. След шест месеца тя щеше да е в състояние да се върне на работа.

Валандер си тръгна от болницата малко след пет. Навън беше мръкнало, температурата — един-два градуса под нулата, затишие. Отиде с колата до гробището и посети гроба на баща си. Увехналите цветя бяха замръзнали върху земята. Няма и три месеца, откакто си тръгнаха от Рим. Там, над гроба, пътуването отново оживя пред него. Запита се какво ли всъщност си бе мислил баща му по време на самотната си нощна разходка до Испанското стълбище с фонтаните, когато влажните му очи проблясваха.

Сякаш Ивон Андер и баща му стоят на противоположните брегове на една река и си махат един на друг. Макар че нямаха нищо общо. Или пък имаха? Валандер се запита какво беше общото между самия него и Ивон Андер. Разбира се, не намери отговор.

Разследването приключи същата тази вечер, в тъмното гробище. Все още имаше много документи, които да прочете и подпише, но не остана нищо за разгадаване. Случаят бе ясен, вече приключен. Психиатричната експертиза щеше да я признае за напълно вменяема, ако изобщо успееха да измъкнат нещо от нея. После щяха да я осъдят и изпратят в женския затвор. Разследването на обстоятелствата около смъртта на майка й в Алжир също щеше да продължи. То обаче не засягаше неговата собствена работа.

Нощта срещу пети декември спа много зле. На следващия ден реши да направи оглед на къща, разположена на север от града. Освен това щеше да посети един развъдник за кучета в Шьобу, където имаше няколко малки черни лабрадорчета за продан. На седми декември трябваше да пътува до Стокхолм, за да сподели в няколко лекции в Полицейската академия опита от работата си като полицай. Без да знае защо, когато Лиса Холгершон отново му предложи, той внезапно капитулира. Сега лежеше буден и се чудеше какво, за бога, ще им говори. Нямаше представа как успя да го убеди.

През тази неспокойна декемврийска нощ най-много от всичко си мислеше за Байба. Няколко пъти става, стоя до кухненския прозорец и гледа поклащащата се улична лампа.

В края на септември, точно когато се върна от Рим, бяха решили, че тя ще дойде при него най-късно през ноември. Сега отново трябваше сериозно да обсъдят дали тя ще се премести от Рига в Швеция. Пътуването й се отложи първо един път, после втори. Всеки път имаше уважителни причини да не може да дойде, поне не точно сега. Валандер, естествено, й вярваше, ала усещаше как в него се заражда несигурност. Дали не се бе появила невидима пукнатина помежду им? Пукнатина, която не беше забелязал? Ако е така, защо не я е забелязал? Дали защото не искаше?

Сега вече тя наистина щеше да дойде. Трябваше да се срещнат в Стокхолм на осми декември. Щеше да тръгне направо от Полицейската академия и да я посрещне на „Арланда“. Вечерта имаха среща с Линда, а на следващия ден заминаваха за Сконе. Не знаеше колко дълго може да остане Байба. Този път щяха да поговорят сериозно за бъдещето, а не само кога ще могат да се видят отново.

Нощта срещу пети декември се оказа дълга и безсънна. Времето омекна, но метеоролозите предупреждаваха, че ще завали сняг. Като прокълната душа Валандер сновеше между леглото и кухненския прозорец. От време на време присядаше на масата в кухнята и нахвърляше бележки в безплоден опит да намери отправна точка за лекциите, които щеше да води в Стокхолм. Същевременно в ума му непрестанно бяха Ивон Андер и нейната история. Мислите му се въртяха най-вече около нея и засенчваха дори Байба.

Човекът, за когото се сещаше най-рядко, беше баща му. Той вече бе много далеч. Валандер откри, че понякога му е трудно да си спомни в подробности набразденото му лице. Тогава грабваше някоя снимка и дълго я гледаше, за да не му се изплъзне образът, запечатан в съзнанието му. В ноемврийските вечери понякога отиваше да види Йертруд. Къщата в Льодеруп беше толкова пуста, а ателието студено и негостоприемно. Йертруд винаги правеше впечатление на човек, който се владее. Но личеше, че е самотна. Струваше му се, че тя се е примирила със смъртта на стария човек. Още повече, че го бе споходила смърт, която бе за предпочитане пред това бавно да излинее от болест, която постепенно заличава съзнанието му.

Накрая като че ли успя да поспи няколко часа преди зазоряване. А може би бе будувал през цялото време. В седем часа вече се беше облякъл.

В седем и половина караше колата си, която съмнително взе да се дави по пътя към участъка. Точно тази сутрин бе необичайно спокойно. Мартинсон беше настинал, Сведберг с неохота бе заминал по работа в Малмьо. Коридорът пустееше.

Седна в кабинета си и прочете разпечатката на записките от последния разговор с Ивон Андер. На бюрото му лежеше и разпечатка от разпита, който Хансон бе провел с Туре Грунден — мъжа, когото тя бе възнамерявала да бутне под влака на гарата в Хеслехолм. В биографията му присъстваха същите елементи, както и при всички останали имена в зловещия й смъртен списък. Туре Грунден, по професия банков служител, бе излежал присъда, наложена му за побой на жена. Докато Валандер четеше рапорта, му направи впечатление, че Хансон неколкократно бе обяснил на свидетеля, че се е отървал на косъм да не го премаже връхлитащият влак.

Валандер забеляза, че колегите му проявяваха едва загатнато разбиране към извършеното от Ивон Андер. Това го изненада. Как изобщо съществува подобно разбиране? Въпреки факта, че беше простреляла Ан-Брит. Въпреки че беше нападала и убивала мъже. Не можеше да разбере защо се получи така. Реално погледнато, полицаите са последните хора, които ще тръгнат да симпатизират на жена като Андер. Всъщност много хора смятаха, че те поначало не са дружелюбно настроени към жените. Освен ако нямаха тази особена издръжливост, която Ан-Брит Хьоглунд и Лиса Холгершон притежаваха.

Надраска подписа си и бутна документите настрана. Часът беше девет без четвърт.

Къщата, която искаше да разгледа, се намираше на север от града. Предния ден взе ключовете от брокера. Двуетажната каменна къща се издигаше насред стара и просторна овощна градина. Къщата имаше много кьошета и пристройки. От горния етаж се разкриваше гледка към морето. Отключи и влезе. Предишният собственик бе отнесъл мебелите със себе си. Стаите бяха празни.

Обикаляше на спокойствие, отвори вратите на терасата, която гледаше към градината, и се опита да си представи, че живее тук.

За негова изненада се оказа по-лесно, отколкото бе предполагал. Явно не беше толкова сраснат с „Мариягатан“, както си мислеше. Запита се дали Байба би се чувствала добре на това място. Беше му споменала, че копнее да се премести от града на село, стига да не е твърде далече и твърде изолирано.

Не му трябваше много време да реши. Ако Байба е добре настроена, щеше да купи къщата. Цената също бе достатъчно ниска, за да може да получи необходимите заеми.

Малко след десет си тръгна. Отиде право при брокера и обеща да му даде окончателен отговор до една седмица.

След като приключи с къщата, отиде да огледа за куче. Развъдникът се намираше до пътя към Хьоор, точно до Шьобу. Когато зави към двора, от множество клетки се разнесе кучешки лай. Собственичката беше млада жена, която за негово учудване говореше на ясно изразено гьотеборгско наречие.

— Иска ми се да гледам черен лабрадор — каза Валандер.

Тя му ги показа. Кутретата бяха мънички и майката още не ги беше отбила.

— Имате ли деца? — попита тя.

— Уви, не и такова, което още да живее у дома — отвърна той. — Трябва ли човек да има дете, за да си купи кученце?

— Съвсем не. Но няма друга порода кучета, която да си пасва така добре с деца.

Валандер й разказа всичко както си беше. Имаше намерение да купи къща до Юстад. Ако се реши на покупката, най-вероятно ще си вземе и куче. Едното вървеше с другото. Ала първо беше къщата.

— Не бързайте — посъветва го тя. — Ще ви запазя едно от кутретата. Не бързайте. Но и не се бавете прекалено. Постоянно имам купувачи за лабрадорите. Все някой ден ще трябва да ги продам.

Валандер обеща и на нея, както на брокера, да се обади до една седмица. Ахна, като чу цената, която тя назова. Нима бе възможно едно кутре да струва толкова?

Но си замълча. Още отсега знаеше, че ако сделката с къщата се осъществи, ще купи кучето.

Тръгна си от развъдника в дванайсет часа. Излезе на главното шосе, без да знае накъде се е запътил. Всъщност отиваше ли някъде? Нямаше среща с Ивон Андер. Засега нямаха какво повече да си кажат. Щяха да се срещнат отново, но не сега. Това положение важеше до второ нареждане. Може би Пер Окесон щеше да го помоли да я разпита за още подробности? Съмняваше се. Обвинението беше добре подплатено.

Истината бе, че нямаше къде да отиде. Точно този ден, на пети декември, нямаше никой, на когото действително да е нужен.

Без самият той да го съзнава, се отправи към Волшьо. Спря пред „Хансгорден“. Не се знаеше какво ще стане с къщата. Беше притежание на Ивон Андер и вероятно ще е така през всичките години, които тя щеше да прекара в затвора. Нямаше никакви по-близки роднини, само мъртвите си майка и сестра. Съмнително беше дали въобще има някакви приятели. Катарина Таксел бе зависима от нея, бе получила подкрепата й, както и останалите жени. Но приятели? Валандер потръпна при мисълта. Ивон Андер си нямаше нито един близък човек. Тя се появяваше от едно пусто пространство, за да убива хора.

Валандер излезе от колата. Къщата изглеждаше изоставена. Когато я заобиколи, забеляза, че един прозорец е открехнат, а не беше редно. Някой лесно можеше да проникне с взлом. Къщата на Ивон можеше да стане обект на набези от ловци на трофеи. Валандер примъкна дървена пейка и я сложи под прозореца. После се вмъкна вътре. Огледа се. Засега по нищо не личеше някой да е влизал. Явно прозорецът бе оставен открехнат поради нечия небрежност. Обиколи стаите. С отвращение загледа фурната. Там минаваше невидима граница. Отвъд нея никога не би могъл да я разбере.

Сега вече разследването наистина беше приключило. Теглиха чертата в зловещия списък, бяха разтълкували езика на убиеца и накрая бяха намерили правилния отговор.

Ето защо се чувстваше излишен. Повече нямаха нужда от него. Когато се върне от Стокхолм, отново ще се заеме с разследването на контрабандата на коли за държавите от бившия източен блок.

Едва тогава отново ще се почувства истински.

Телефонен звън наруши тишината. Едва при второто позвъняване осъзна, че звукът се разнася от джоба на якето му. Извади телефона. Беше Пер Окесон.

— Преча ли? — попита той. — Къде си?

Валандер не искаше да му казва къде е.

— Седя си в колата — отвърна, — но съм паркирал.

— Предполагам, че още не си чул новината — осведоми го Пер Окесон. — Няма да има процес.

Валандер не разбра. Тази мисъл никога не му бе хрумвала. Въпреки че трябваше да се досети. Трябваше да бъде подготвен.

— Ивон Андер се е самоубила — уточни Пер Окесон. — През нощта. Рано сутринта са я намерили мъртва.

Валандер затаи дъх. Нещо в него се съпротивляваше и заплашваше да се пръсне.

— Изглежда, е имала достъп до хапчета, което не е никак редно. Поне не и в такова количество, че да може да се самоубие. Някои по-злонамерени хора ще се запитат дали ти не си й ги дал.

Валандер разбра, че това не е някак завоалиран въпрос, но за всеки случай отговори.

— Не съм й помогнал.

— Във всичко това се забелязва едно чувство на покой. Всичко е било в идеален ред. Тя, изглежда е решила и го е направила. Умряла е в съня си. Естествено, човек може да я разбере.

— Нима? — попита Валандер.

— Оставила е писмо. С името ти върху него. Пред мен е на бюрото ми.

Валандер кимна нямо към телефона.

— Идвам — каза той. — Ще съм там след половин час.

Остана прав със замлъкналия телефон в ръка. Опита се да определи какво всъщност изпитва. Празнина, може би смътно усещане за неправда. Нещо друго? Не успя да определи.

Провери дали прозорецът е добре затворен, след което излезе от къщата през входната врата със секретна брава.

Беше ясен декемврийски ден. Зимата се спотайваше някъде съвсем наблизо.

Отиде до Юстад и взе писмото.

Пер Окесон го нямаше, но секретарката бе в течение. Валандер влезе в кабинета му. Писмото лежеше по средата на бюрото.

Взе го и отиде с колата до пристанището. Извървя пеш разстоянието до червената сграда на Адмиралтейството и седна на една пейка.

Писмото беше много кратко.

„Някъде в Алжир има един непознат мъж, който е убил майка ми. Кой го търси?“

Това беше всичко. Имаше красив почерк.

Кой го търси?

Беше подписала писмото с пълното си име. В горния десен ъгъл бе написала дата и час 5 декември 1994 г. 02:44.

Предпоследната отметка в нейното разписание, помисли си той.

Последната няма да напише със собствената си ръка.

Ще го направи лекарят, когато посочи часа на смъртта й.

След това няма да има нищо повече.

Разписанието е затворено, животът свършил.

Сбогува се, задавайки въпрос или пък обвинение. Или и двете?

Кой го търси?

Не остана дълго на пейката, защото беше студено. Бавно накъса писмото на ивици и ги захвърли във водата. Спомни си, че един път преди няколко години на същото място бе скъсал несполучливо писмо до Байба. И него хвърли във водата.

Сега обаче имаше голяма разлика. Нея щеше да види отново. При това много скоро.

Остана прав, загледан как водата отнася късчетата хартия. После си тръгна от пристанището и отиде до болницата, за да посети Ан-Брит Хьоглунд.

Нещо наистина бе свършило.

Есента в Сконе преминаваше в зима.

Послепис

Много са тези, които помогнаха, много са тези, които заслужават благодарност. Например познавачът на света на птиците Бу Юансон, който ми сподели знанията си. Дан Исраел, който чете пръв и последен, откри празнините, предложи решения и винаги критикуваше остро, но с непреклонен ентусиазъм. И сетне, не на последно място благодарност заслужава и Ева Стенберг заради решителността, с която пое командването над цялата работа по коректурите; Малин Сверд, която оказа подкрепа и провери, че разписанията, действителни и символични, съответстват, както и Мая Хагерман за това, че обърна внимание колко много се е променила ролята на съседката от петдесетте години до наши дни.

Има също и други, на които съм признателен. И те са включени.

„В света на романа съществува свобода. Изобразеното е могло да се случи точно както е написано. Но може да се е случило и другояче.

Тази свобода позволява да преместиш езеро, да промениш кръстовище или да преустроиш Родилно отделение. Или да добавиш църква, която навярно не съществува. Или гробище.

Както направих аз.

Мапуто, 6 април 1996

Хенинг Манкел“

Информация за текста

Henning Mankell

Den femte kvinnan, 1996

Издание:

Хенинг Манкел. Петата жена

Шведска. Първо издание

ИК „Унискорп“, София, 2011

Редактор: Божана Славова

Коректор: Людмила Стефанова

ISBN: 978-954-330-228-4

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/text/34481

Последна корекция: 28 юни 2015 в 10:33

1

Цитат от шведския поет Карл Микаел Белман, „Посланията на Фредман“ (1790), Послание 43. — Б.пр.

2

В Швеция такава фуражка се носи от зрелостниците, които завършват училище. — Б.пр.

Content

Хенинг Манкел
Петата жена

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Епилог

Послепис

Информация за текста

1