Софокъл

Трагедии

Софокъл очертава характерите, изобразява ги в тяхната пъстрота и изкусно си служи с художествената идея, като възсъздава Омировата прелест. Само с едно кратко полустишие или с една-единствена дума той умееше да обрисува изцяло характера на действащото лице.

Антично свидетелство

Александър Ничев

Афористичен увод към Софокъл

1

Атическата трагедия произлиза от култа на бог Дионис. Тя е творческо превъплъщение, или канализиран развой на примитивни култови действия и инсценировки.

Главни стъпала в този развой бележат Теспид (VI в. пр.н.е.), Есхил (VI–V в. пр.н.е.), Софокъл (V в. пр.н.е.), Еврипид (V в. пр.н.е.). Първият, както свидетелства самата древност, изобретява трагедията. У втория тя приема онзи облик, който съдържа най-съществените й черти на нов литературен вид. Третият я довежда до всеобщо признат разцвет. Четвъртият я сближава с материалистически, религиозно-скептически и безбожнически идеи.

2

Що значи „канализиран развой“? Кой канализира развоя на атическата драма?

Безспорно — атическата държава, която вярно оценява възможността да създаде ефикасно средство за идейно въздействие. Но в това начинание имат дял също знайни и незнайни творчески индивидуалности. Чрез идеи и особено чрез творчески хрумвания в областта на новия жанр те са улеснявали държавните фактори.

Там, където са липсвали тези условия за развой, богослужебните действия не преодоляват първоначалния си вид.

Това, че навред по гръцкия свят възниква драма и театър, не опровергава току-що казаното. Драмата в други държавици не иде от сходно превъплъщение на местни сакрални действия. Развита в Атина, тя просто се пренася и другаде.

3

Теспид е изобретател на трагедията в един условен смисъл на думата. Неговата трагедия свързвала две главни понятия: за лирическо песнопение и за епически разговор върху митологически сюжет. Драмата в нея се намирала все още в зачатъчен вид.

Това се вижда от сведение на Аристотел („Поетика“, гл.4): „Есхил пръв довел броя на актьорите от един до двама, намалил частите на хора и изтъкнал на преден план диалога.“

Като показва заслугите на Есхил, този текст по косвен начин изяснява равнището на трагическата драматургия у неговите предходници.

4

Есхил е създател на трагедията в най-безспорния смисъл на думата. Той пръв й дава главните същностни белези. Затова популярното означение на поета като „баща на трагедията“ има своето разумно основание.

В тоя смисъл говори приведеното вече свидетелство на Аристотел. Трагедията престава да бъде прост разговор или лирическо излияние. Като въвежда втори актьор, Есхил разширява възможностите за драматически сблъсъци. Трагедията бързо се отдалечава от лириката и епоса, тя търси и намира своята специфика.

5

Софокъл се учи от опита на Есхил и следва неговата творческа традиция. Но в обширното поле на трагическата поезия има все още много място за работа и ученикът не желае да се задоволи с наследеното. Той се проявява като новатор и създава бляскави драматически образци.

Анонимно древно свидетелство прави следното сравнение между Есхил и Софокъл:

„Онзи, комуто Софокъл се струва по-съвършен трагически поет, мисли правилно, но трябва да има предвид, че за приемника на Теспид, Фриних и Хойрил е било много по-трудно да издигне трагедията до такава висота, отколкото за приемника на Есхил — да стигне до съвършенството на Софокъл.“

6

Софокловите нововъведения още повече доближават трагедията до оная същност, която я характеризира през всички следващи векове, та дори до днес.

Аристотел свидетелства: „Софокъл въвел третия актьор и декорацията“ („Поетика“, гл. 4).

Лексикографът Свидас повтаря сведението, че Софокъл си послужил с трети актьор. След това добавя, че той пръв извел хор от петнайсет души, докато по-рано хорът броял дванайсет души; че пръв започнал да представя отделни драми, а не тетралогии, респ. трилогии.

7

Като създава трагедията на отделната личност, Софокъл постъпва като модерен поет не само за своето време. Трагедията на индивида ще характеризира изобщо европейската драма. Софокъл значително се отдалечава от Есхил, у когото се представят катастрофи на прокълнати поколения.

Предпочитанието към драмата на индивида е исторически обосновано. То обяснява защо Софокъл утвърждава не трилогията, а отделната трагедия. Неговата драма е завършена художествена цялост, която сама изяснява и изчерпва смисъла си. Съществува афоризъм: „Есхил мисли в трилогии.“ Той е неприложим към Софокъл.

8

Древността е виждала в лицето на Софокъл майстор на трагическите характери. Неговите герои показват изумителна инициативност и дееспособност. Това става дори тогава, когато съдбата на героя е предопределена. Софокловият герой стига до катастрофа след енергична борба срещу съдбовното предопределение. Тук отново ще сравняваме с Есхил. Героите на стария поет нерядко страдат по наследство, заради вина, която се дължи не лично на тях, а на предците им.

Анонимен Софоклов биограф отбелязва: „… Само с едно кратко полустишие или с една-единствена дума той умееше да обрисува изцяло характера на действащото лице.“

9

И така, Софокъл възвестява нови нравствени начала, които извлича от епохата. Вината на неговия герой е лична, а не наследена. Героят търпи страдания за свои дела и думи. Той не заплаща за деяния на близки или далечни членове на рода си.

Всичко това се съгласува с античното определение на Софокъл като „майстор на характери“, като ethopoiós. Защото характерът (ethos) е онази черта в съществото на човека, която изтъква личното, своето у него.

Етимологията на думата (ethos) ни убеждава в същото. Нейният корен, който гласи *sue-dh-, е сроден с лат. suus и бълг. свой.

10

Софокъл създава образцовия трагически герой, който не въплъщава нито съвършена добродетел, нито порочност и престъпност. В него зрителят вижда себе си.

Този герой е в съгласие с предписанието на Аристотел („Поетика“, гл. 13), което гласи:

„… Ясно е преди всичко, че не трябва да се показват нито добродетелни хора като преминаващи от щастие към нещастие (защото това буди не страх и състрадание, а отвращение), нито порочни като преминаващи от нещастие към щастие (защото това е във висша степен нетрагично: то не съдържа нищо от потребното, не буди нито човешко съчувствие, нито състрадание, нито страх), нито пък съвършено безнравствен човек да изпада от щастие в нещастие (подобен състав може да съдържа човешко съчувствие, но не и състрадание, не и страх…).

Следователно остава намиращият се между тях. А такъв е онзи, който не се отличава с (особена) добродетелност и справедливост и преминава към нещастие не поради лошота и порочност, а поради някаква грешка…“

Всъщност по-правилно е да се каже, че тъкмо сред Софокловите образи Аристотел открива образцовия герой и го утвърждава чрез предписанието си.

11

Софокъл е творец на онзи разред трагедия, която древността оценява като образцова. Тя е трагедия на заплетеното действие и изобразява събития, които будят мъчителните чувства състрадание и страх. Чрез развоя на действието си тази трагедия освобождава зрителя от състраданието и страха и в това се състои основният й ефект.

Поради това не е случайно, че Аристотел свързва представата за образцова трагедия (терминът у него е kaliste tragoidia, т.е. „най-хубава трагедия“) със Софокъл и главно с неговия „Едип цар“ (срв. „Поетика“, гл. 13, 14).

12

Софокъл построява трагедията си така, че зрител и читател са в неин плен през цялото й времетраене.

За да създаде занимателна творба, Софокъл отдалечава развръзката й. Той не разкрива още от самото начало абсолютно всичко, което характеризира героя. Като премълчава някои данни от характеристиката му, той създава възможност зрителят да се заблуди. Така Софокъл осъществява художествената лъжа.

За тази възможност говори Аристотел („Поетика“, гл.24): „Омир най-добре е научил другите поети да говорят лъжа така, както трябва. Това е похватът на погрешното умозаключение. Хората мислят, че когато при наличие на едно нещо произлиза друго или при появата на едно нещо се появява и друго, ако второто е налице, налице се оказва или се появява и първото. Но това е измама…“

13

И така, Софокъл, следвайки примера на Омир, „измамва“ зрителя и го кара да заживее с погрешно мнение за нравствения облик на трагическия герой. Последното е идентично с онова, в плен на което се оказва читателят на криминален роман. Погрешното мнение на зрителя се опровергава в един определен момент на драматическото действие — точно така, както „измаменият“ читател на криминален роман най-сетне се ориентира в приятната бъркотия на събитията и открива дирената истина.

14

Погрешното мнение, което поетът предава на своя зрител, е важен драматургически способ. Той трябва да доведе зрителя до знание, но не чрез пряко поучение, а по диалектичен път. Осъществява се чрез паралогизъм, т.е. чрез погрешно умозаключение, чрез лъжлив силогизъм. Подведен от поета, зрителят строи умозаключението си върху недостатъчни предпоставки. Полученият паралогизъм утвърждава в съзнанието му погрешно мнение относно поведението и нравствения облик на трагическия герой.

Тук отново ще се позовем на Аристотел („Поетика“, гл.24), цитиран по-горе.

15

Погрешното мнение е съвършено очевиден ефект на редица трагедии. Споменава го и Аристотел в своята „Поетика“ (гл. 9). И все пак нерядко прозвучава въпросът: „Защо на зрителя трябва да се внуши мнение, което впоследствие ще се опровергае?“ Подобен въпрос издава неяснота относно същността на драмата. Поетът предава знание за нещата по начин, присъщ на словесното изкуство. Той построява трагедията си като жива борба на противоположни мнения. Но когато се сблъскат два възгледа по един и същи въпрос, от само себе си се разбира, че единият трябва да бъде опроверган, тъй като истината може да бъде само една. Ето откъде се поражда необходимостта да се създаде погрешно мнение, и не просто да се създаде, но и да се укрепи в съзнанието на зрителя. В борбата на мненията то ще бъде опровергано, за да възтържествува онова, което му е противоположно.

Аристотел обосновава погрешното мнение в два пасажа на своята „Реторика“ (кн.III, гл.11). Като защитава остроумния начин, по който се излага една истина, философът казва: „Остроумният начин се постига най-често чрез метафора и измама. Човек забелязва по-ясно, че е научил нещо, тогава, когато то е противоположно на очакването му. Тогава душата му сякаш казва: «Колко вярно е това, а аз се заблуждавах!»“ И по-нататък: „Същото е онова, което Теодор нарича поднасяне на новости в речта. Това става, когато мисълта е парадоксална и казаното не съответства на предходното мнение…“

16

Ако „Аякс“ е наистина най-ранната сред запазените Софоклови трагедии, тя е и най-ранното изображение на религиозния скептик. Опиянен от съзнанието за своята сила, Аякс показва осъдителна самоувереност.

Ето как греховно се изразява той в разговор с баща си:

„Та с боговете, татко, и нищожният

човек би победил! А аз, уверен съм,

без тяхна помощ бих спечелил славата!“

И ето как обидно се отнесъл към богиня Атина, която му предложила своята помощ:

„Царице, стой до други сред аргивците!

Врагът не ще огъне редовете ми!“

17

Още в „Аякс“ поетът е приложил способа на погрешното мнение. Той представя страданията на героя, но дълго не разкрива, че те са сетнина от непростимо пренебрежение към боговете.

Едва към средата на драмата Вестителят изяснява причината им. Това изненадва зрителя. Като живее с измамната мисъл за невинността на героя, той не е подготвен за подобна вест. Тя поражда у него онова учудване, смайване, което Аристотел означава с термина thaumastón („Поетика“, гл. 9). Последното е важен факт и поетът съзнателно го преследва.

18

Като „измамва“ зрителя, поетът създава у него съчувствие към Аякс. Той изпитва състрадание към героя и страх пред божеството, което го наказва. Напрежението от тези две чувства трае дотогава, докато се изясни защо героят страда.

И наистина Хорът смята Аякс за невинен, а онова, което се говори по негов адрес, за лъжа и клевета:

Теламонов Аяксе! Ти, който си цар

в обкръжения цял от води Саламин!

Ако ти си добре, аз се радвам.

Ала удар от Зевс ли, или клевета

на данайците падне връз твойто чело —

аз треперя от ужас, настръхвам от страх

като гълъб със поглед уплашен.

Ето, тъй и сега връхлетя върху нас

оглушителен слух, че предишната нощ

си нападнал полето, където летят

наште конски стада, че до крак си избил

и овцете, и другата плячка

на данайците…

И още:

Съчинява и други подобни лъжи Одисей…

Този въпрос е осветлен от древния коментатор на Софокловата драма. Изречението у него гласи: „Поетът представя характера на Аякс като надменен (понеже слушателят твърде много заляга за Аякс поради нещастията му и почти негодува срещу поета), за да се разбере, че Аякс търпи заслужено страдание, тъй като не се подчинил на богинята.“

19

Трагедията „Електра“ е защита на синовния дълг, чиито изпълнители накрай тържествуват. Намираме се пред една от оптимистичните трагедии на Софокъл. Тя, да се изразим с думи на Аристотел, предлага преход от нещастие към щастие.

„Електра“ е драма на справедливото отмъщение. Далечна на всякакви актуални въпроси, тя привлича с вечно интересната тема за злодееца, който трябва да бъде наказан, и за възмездителя, чиято кауза трябва да възтържествува.

Тоя смисъл на трагедията се съдържа в последната Орестова реплика, отправена към Егист:

Трябва да ти дам горчива смърт.

По този начин трябва да наказваме

онез, които незаконно действуват —

със смърт! Ще намалеят тъй злодейците!

20

„Електра“ е трагедия на простото действие — в Аристотелов смисъл на думата.

Според Аристотел („Поетика“, гл.10) простото действие протича без перипетия и познаване. Като го противопоставя на заплетеното действие, философът казва, че преходът в последното е съпроводен с познаване или перипетия, или и с двете.

21

Тук има нещо, което сякаш не се съгласува с току-що казаното: в „Електра“ има познаване между Електра и Орест. Драматургически обаче това познаване е елементарно. То е познаване само за героите, не и за зрителя. Смайващо познаване, което засяга не само героите, но и зрителя, и главно зрителя, ще ни бъде показано по-късно в „Едип Цар“.

22

„Електра“, тази проста в Аристотелов смисъл трагедия, има своите драматични върхове. Това са сблъсъците между близки по чувства лица (Електра — Хризотемида) и врагове (Електра — Клитемнестра).

Тези ярки словесни двубои са изобщо характерни за изкуството на Софокъл. Репликите, които ги съставят, са изпълнени с „характерописни думи“, ethikai rheseis (Аристотел, „Поетика“, гл. 6), и в тях е може би най-силната им страна. Подобни словесни двубои ще намерим по-късно в най-добрите Софоклови трагедии: в „Антигона“, в „Едип цар“.

23

Сред запазените Софоклови драми „Антигона“ е първата, която има значителни белези на образцова, на „най-хубава“ трагедия.

Ето тези белези:

— Креон, когото сполитат страшни нещастия, не е нито безукорна личност, нито престъпник;

— трагедията е преход от щастие към нещастие, а не обратно;

— тя внушава погрешно мнение, противно на което се развива действието й;

— в нея се извършва преход от незнание към знание.

Що се отнася до заплетеното действие, „Антигона“ притежава и това качество на „най-хубавата“ трагедия. Впрочем опровержението на погрешното мнение само по себе си е значителен елемент на заплетеното действие.

24

„Антигона“ е изпълнена със стълкновения, които отварят път към неочаквани и изненадващи изводи.

Главните сблъсъци са между Креон и Антигона, Креон и Хемон, Креон и Тирезий. Всеки от тях прави драматургически принос, като хвърля светлина върху спорния въпрос за правилното поведение. С развоя на действието въпросът приема неподозиран обрат: крайното му решение се оказва в пряко противоречие с първоначалната му постановка.

25

Погрешното мнение в „Антигона“ е важен факт, на който трагедията дължи голямата си притегателна сила.

То засяга двама герои: Креон и Антигона. Чрез него се поддържа мнимата правота на Креон и също така мнимата виновност на Антигона.

Правотата на Креон се обосновава с мислите от програмната му реч. В нея има безспорни по здравината си ръководни начала. Но сред тях се промъква, привидно добре мотивирана, и погрешната идея, че мъртвият Полиник трябва да бъде лишен от гроб. Тази гибелна идея не се оценява обективно. Тя се възприема като естествена. Хорът е съгласен с нея:

Креоне, тъй решаваш за приятеля

и за врага на нашето отечество.

Закони можеш да прилагаш всякакви —

за мъртвите, тъй както и за живите.

Виновността на Антигона се извежда от неподчинението й към повелята на владетеля. Хорът казва:

Да тачиш мъртвите, е дълг

благочестив, ала властта

на царя не погазвай ти.

От непреклонния си нрав загиваш.

Мнимата правота на Креон и мнимата виновност на Антигона стават просто осезаеми в сцената с Тирезий. Намесата на жреца всява смут и предизвиква преоценка на възгледите.

Преоценяват възгледите си Креон и Хорът.

26

Първоначално Хорът в „Антигона“ е в безусловен плен на погрешното мнение. После поведението му показва колебания. Накрай у него се извършва преход към полюсно противоположни гледища.

На програмната реч на Креон Хорът, нека повторим, отговаря:

Креоне, тъй решаваш за приятеля

и за врага на нашето отечество.

Закони можеш да прилагаш всякакви —

за мъртвите, тъй както и за живите.

В началната част от сцената с Хемон той е все още на страната на Креон:

Ако не сме от старостта измамени,

ний мислим, че разумни са словата ти.

Но още в същата сцена, след като изслушва Хемон, той е явно объркан. Обръща се към Креон със съвет:

Ако приказва право, царю, чуй го ти.

Същия съвет отправя и към Хемон.

А ти — баща си чуй.

Мнението му за казаното от двамата е:

Добре говорихте.

Но двамата, баща и син, са изразили враждебно противоположни гледища. Хорът е просто безпомощен да отсъди кой е прав.

Появата на Тирезий отваря очите му. Хорът познава от опит правдивостта на жреца:

Но, царю, знаем ний — откакто моята

коса от черна става бяла, — никога

лъжа не е продумвал за държавата!

Сега той предупреждава:

Креоне, нужно е благоразумие!

Разколебаната мисъл за правотата на царя бързо отстъпва. Прозвучава косвено обвинение в неблагоразумие.

В края на трагедията, при вида на Креоновите злочестини, Хорът възкликва:

О, колко късно ти съзираш Правдата!

Позицията му, както се казва във всекидневието, се променя на сто и осемдесет градуса.

Погрешното мнение е опровергано.

27

„Антигона“ е прослава на атинската демокрация и на демокрацията изобщо. Тя заклеймява всяка еднолична власт.

КРЕОН

Не е ли заловена в престъпление?

ХЕМОН

Народът в Тива не говори същото.

КРЕОН

Градът ли ще диктува мойта заповед?

ХЕМОН

Говориш като много млад, не виждаш ли?

КРЕОН

Не трябва ли тук аз да бъда властникът?

ХЕМОН

Не може град да бъде на един човек!

КРЕОН

Какво, нима градът не е на вожда си?

ХЕМОН

Прекрасно би царувал над пустинята!

28

Някои думи на Креон от „Антигона“ са пряк принос към отрицателната му характеристика. В очите на религиозния зрител те са илюстрация на неговото осъдително лекомислие.

Първоначално Креон се изразява общо, той говори по принцип, но скрито визира Тирезий:

Пари обичат всички предсказатели.

После става по-конкретен и обвинението му засяга пряко жреца:

Кажи, но не със поглед към облагите.

Той поставя под знака на отрицанието правдивостта на Тирезий:

Мъдрец си, но обичаш ти неправдата!

По-късно тези думи ще се успоредят с изказване на Едип от „Едип цар“. Последният ще нарече Тирезий

вещер, който сплетничи,

измамник с поглед, вперен във облагите,

ала в изкуството си — сляп!

29

Но Едип в „Едип цар“ не се ограничава с личната нападка срещу Тирезий. Той навлиза в по-съществен въпрос, като изказва съмнение в годността на жреца да възвестява истини. Птицегадания, богове? Според Едип нищо не е помогнало на Тирезий да спаси града. Пред неговата истина, която всички смъртни означават като божествена, Едип поставя истината на своя разум. Чрез нея той е спасил града от Сфинкса. За нея той не се чувства задължен на никакви богове, на никакви птици:

Кажи сега,

къде си си показал ясновидството?

Защо, когато страшният певец бе тук,

не каза ти ни дума за спасение?…

На тебе не помогнаха ни птиците,

ни боговете. Аз дойдох, неукият

Едип, и го смирих — намерих отговор

с ума си, без да ме научат птиците!

30

Едиповата критика преминава от жреца Тирезий към жреците изобщо. Тя се разпростира и върху предсказанията на Аполоновото прорицалище.

Коринтски пратеник известява, че цар Полиб умрял. Едип, който смята Полиб за свой истински баща, ликува:

Ах, жено, кой ще гледа днес питийския

пророчески олтар или пък птиците,

според чиито крясъци аз трябвало

баща си да убия!

Тази реплика завършва много силно:

Лежи във ада Полиб, а със него са

и всички тези празни предсказания!

От религиозния скептицизъм, изразен в тези думи, до атеизма има само една стъпка.

31

Йокаста е също религиозна скептичка. Като смята, че пророчеството, дадено на Лай, е опровергано, тя заключава, че прорицанията изобщо не заслужават сериозна грижа.

Все пак Йокаста се изразява внимателно: въпросното пророчество, казва тя, дошло не от самия Аполон, а от неговите жреци. Подразбираната й мисъл е: те, жреците, са смъртни хора и естествено, могат да грешат.

Впрочем това е казано и съвсем изрично от нея:

Не се вълнувай от подобни работи,

послушай мене, запомни, че смъртните

не са дарени с дар да знаят бъдното.

32

В думите на Йокаста прозвучава нотка, съзвучна с материализма и атеизма на епохата:

Защо да се боим, когато вред цари

Случайността и ний не знаем бъдното?

Понятието за случайност (týche) е противоположно на идеята за божествения план в света. В нещата няма божи промисъл. Всичко се свежда до случайната спойка на елементи. А щом светът не познава божия промисъл, щом боговете нямат никакъв дял в него, каква божествена истина ще изтръгват от него жреците?

Ето как по косвен начин се обосновава възгледът, че жреческите предсказания нямат почва и не заслужават доверие.

33

Древният мит, възпроизведен в трагедията „Едип цар“, е фаталистичен. Той показва как един лично невинен човек става жертва на нещастие, предречено още преди рождението му. Отцеубийството и кръвосмесителният брак на Едип принадлежат към същността на мита и потвърждават фаталистичния му смисъл.

Софокъл не е могъл да пренебрегне тези две съставки на мита. Лишено от тях, сказанието за Едип се лишава от всичко съществено. Те са необходими и неизбежни негови елементи.

Но фаталистичният дух на мита не задоволява Софокъл. Поетът го осмисля поновому.

И така, Едип убива баща си и встъпва в кръвосмесителен брак с майка си. Това му е предречено от бога. Но според концепцията на Софокъл тези две събития не се изпълняват автоматически, от само себе си. Самият Едип им съдейства да се сбъднат. Софокъл представя герой, който, заблуден, движи действието в своя вреда. Движено от него, то в края на краищата стига до божието прорицание, до съдбовното предопределение. Като отправя усилията си в погрешна посока, човекът сам съдейства на злата си съдба.

Така от трагедия на съдбата, каквато е историята на Едип например у Есхил (срв. втория стазим на „Седемте срещу Тива“), Софокъл превръща „Едип цар“ в трагедия на характерите.

34

Образът на Едип е много добро потвърждение на Аристотеловата дефиниция на трагическия характер (ethos). Той разкрива волята и решението на дейния човек или, както се изразява философът, „какво човек предпочита или избягва“ („Поетика“, гл.7). Едиповият характер в „Едип цар“ е оцветен от афекта гняв. Обладан от гняв, Едип изрича греховни думи, които, както при случая с Аякс, мотивират печалната му участ.

Софокъл успява да вмести мотива за гнева дори в извъндраматичния епизод с Лаевото убийство. Там Едип е действал пак под пагубното влияние на гнева:

Коларя, който яростно ме тласкаше,

в гнева си аз убих.

Изпаднал в плен на гневния афект, героят определя участта си. Посоката, в която тръгва той под напора на лошия съветник, го води към ужасна катастрофа. И към съдбовното предначертание.

35

Художествената лъжа, прилагана и другаде у Софокъл, в „Едип цар“ е осъществена особено изкусно. Представен първоначално с отлични качества, които могат да бъдат залог за благоденствие, впоследствие Едип се оказва грешник, който заслужено страда.

Поетическата лъжа се поражда от самия строеж на трагедията. Подведен от поета, зрителят строи неправилно умозаключение, паралогизъм. Паралогизмът дава живот на погрешното мнение. Драматическото действие изтъква несъстоятелността на мнението и показва истинския лик на Едип.

Ефектът на драмата е в способността й да предизвика този преход по най-естествения възможен начин. Заменят се представи, заменят се чувства, свързани с представите. Така зрителят стига до идеята на автора, която се утвърждава не чрез пряко поучение, а диалектически, чрез борба на враждебни мнения.

36

„Трахинянките“ е покъртителната история на една грешка, която носи гибел.

Грешката произлиза от естественото желание на човешкото същество да запази своята любов.

Средството, което трябва да доведе до тази цел, се оказва не просто непригодно: то е пагубно.

Макар и неволна, грешката остава непростима в съзнанието на Деянира. Героинята я изкупва чрез смъртта си.

В това решение на въпроса е драматизмът на „Трахинянките“.

37

Трагедията „Трахинянките“ няма идейната актуалност на „Аякс“, „Антигона“, „Едип цар“. Тя възпроизвежда житейски случай на съдбоносна заблуда. Тъкмо като такъв случай, който може да сполети всекиго, тя е близка до зрителя.

Но трагедията надхвърля всекидневните мащаби на човешко поведение. Тя се налага със скромното величие на един женски образ, който заплаща с най-висока цена неволно извършеното зло.

Тази трагедия, която, по общо признание, стои под Софокловите шедьоври, има специфична сила. Тя е облъхната от неизменна човечност. Тя ни показва детската слабост и геройската сила на човешкото същество, което действа в нея.

38

Трагедията „Филоктет“…

Колко често човек, който има насъщните условия за живот в общество на себеподобни, е безсилен да живее! Колко често го спохожда мисълта за смъртта като мисъл за избава от безсмислието на живота! Филоктет, когото десет години гложде тежка болест и е лишен от всичко нужно, той, самотникът от пустинния остров, някак непонятно скъпи нечовешкия си живот. Той дори мисли за някакви почти невероятни свои перспективи, жадува за борба и за мъст. Филоктет, който няма абсолютно нищо, е своеобразен оптимист.

Литературният герой ли е елементарен и непридирчив? Реалният човек ли е максималист в изискванията си към живота?

Може би Филоктет на Софокъл, Робинзон на Дефо, Едмон Дантес на Дюма са прекомерно литературни и затова — отдалечени от действителния човек?

Може би е наистина така. Прекомерно литературни — това означава идеализирани. А тъкмо Софокъл, свидетелства Аристотел, е поетът, който казал, че изобразява хората такива, каквито трябва да бъдат, докато Еврипид ги представя такива, каквито са (срв. „Поетика“, гл. 25).

39

„Филоктет“ е нетрагична трагедия. На нея, да си послужим с израза на Аристотел, се извършва преход не от щастие към нещастие, а от нещастие към щастие. Ефектът й не е в разтърсващ катастрофален край, какъвто в нея няма. Той е в драматическите стълкновения, които отварят път към благополучния завършък.

И преди всичко — в драматичната борба, която води Неоптолем със себе си. Героят се впряга съзнателно в роля, която го унижава. Като минава през мъчителни перипетии, той остава верен на себе си и на природната си същност, която е благородството.

40

„Едип в Колон“ представя помирението на Едип с боговете, които са го наказали, и блажената му смърт. Трагедията е нетрагична в смисъл, че не показва катастрофа. Но тя, подобно на „Филоктет“, е драматична, защото до благословения от боговете Едипов край се стига след напрегнати сцени на различно обагрена враждебност (Едип — Креон, Креон — Тезей, Едип — Полиник).

„Едип в Колон“ блести също с лирическите си партии и с разказвателните си части.

41

Чрез „Едип в Колон“ Софокъл възразява срещу митографическия вариант на легендата за Едип, застъпен у Есхил. Повтарям, срещу митографическия вариант, а не срещу обработката му, която Софокъл сам е направил в „Едип цар“. Според мита нещастията на Едип се свързват с отцеубийството, извършено от него при незнание, и с кръвосмесителния му брак, сетнина пак на незнание. И едното, и другото стоят вън от волята на Едип. Те идат от съдбовно предопределение, което предхожда рождението на героя. В „Едип цар“, обратно, скръбният край на героя се извежда от личната му вина, от неговото поведение на религиозен скептик.

В „Едип в Колон“ Софокъл обсъжда фаталистичния възглед, за да покаже неговата нелогичност и неприемливост.

„Едип в Колон“ не се намира в противоречие с „Едип цар“. Четейки „Едип в Колон“, ние разбираме защо в „Едип цар“ поетът отхвърля фаталистичната идея и обяснява участта на героя със собствения му характер.

Проф. д-р Александър Ничев

Едип цар

Лица

ЕДИП

ЖРЕЦ

КРЕОН

ХОР ОТ ТИВАНСКИ СТАРЦИ

ТИРЕЗИЙ

ЙОКАСТА

ВЕСТИТЕЛ

ОВЧАР НА ЛАЙ

ДОМАШЕН ВЕСТИТЕЛ

Действието се развива пред царския дворец в Тива.

Пролог

ЕДИП

Деца, на древний Кадъм нови кълнове,

защо сте ми се сбрали и насядали,

със клончета молитвени обкитени[1]?

Градът е цял изпълнен със тамянов дъх,

ехтят свещени песни и стенания.

За всичко туй не исках от вестители

да чуя вест, деца, и ето аз дойдох —

Едип, когото вред наричат „Славният“.

(Към жреца на Зевс.)

Но, старче, говори сега (прилично е

за тия да говориш ти), защо сте тук,

от страх ли, или пък с молба? Готов съм аз

да ви помогна всякак. Без сърце ще съм,

ако не трепна пред това събрание.

ЖРЕЦЪТ

Едипе, властелине на земята ми,

пред твоите олтари сме насядали —

деца с крила безсилни още, грохнали

жреци (на Зевса аз съм жрец) и тия тук

отбор момци. Народът пък със клончета

в ръце е пред Паладините храмове[2],

сред стъгдите, при пепелта пророческа

на Аполон[3]. Ти виждаш сам как бурята

тресе града ни и глава не може той

да вдигне днес от тази бездна кървава.

Загива — плодовете съхнат в нивите,

загива — мре добитъкът, безплодни са

родилните страдания на майките.

Градът ни е сразен от огненосния

страхотен Мор. Гнети ни той, а къщата

на Кадъм запустява, и стенания

и вопли пълнят мрака в преизподнята.

Ни аз, нито момците сме насядали

пред теб като пред равен на безсмъртните,

но пръв си ти сред хората в нещастия

и в напасти, от боговете пращани.

Дойде и ни избави ти от тежка дан,

която на певеца стръвен[4] давахме.

Освободи ни, без да кажем думица

и без да те научим — само с божия

подкрепа, — тъй си мислим и приказваме.

И днес, Едипе, мъдри повелителю,

към тебе се обръщаме с молбите си

да ни помогнеш, вслушвайки се в божи глас

или в съвет на някого сред смъртните.

Че опитните, знам, и през нещастия

до хубав край довеждат своите планове.

Ти, най-велик сред смъртните, вдигни града!

Мисли, спасител те нарича нашата

земя заради прежната ти преданост.

Но за властта ти да не кажем никога:

„Издигнахме се и — отново паднахме!“

И тъй, вдигни и закрепи държавата!

С добри поличби ти ни даде щастие —

такъв, какъвто бе преди, и днес бъди!

И ако пак ще имаш власт над нашата

земя, да бъде с хора тя е по-добре.

Защото знай: не струва нито корабът,

ни крепостта, когато няма хора в тях.

ЕДИП

Чеда злочести, знайна, не незнайна е

за мене вашта скръб. Аз знам, че страдате.

Но никой между вас не страда с моите

страдания — вий своите болки знаете,

не мислите за чуждите. А моята

душа оплаква и града, и моята,

и твоята съдба в едно. И не заспал

от сън сега ме будите. Но чуйте ме:

аз дълго плаках, в много тъмни пътища

на мисълта блуждах. След дълъг размисъл

направих туй, което бе единствено:

Креона Менойкеев, брат на моята

съпруга, аз изпратих във питийското

светилище[5] да пита със какви дела

и думи бих помогнал на държавата.

Пресмятам вече безпокоен времето —

какво ли прави? Той се бави повече,

отколкото изглеждаше и трябваше.

А дойде ли, ще бъде престъпление,

ако не спазя божията заповед.

ЖРЕЦЪТ

Навреме казваш — ето известяват ми

хей тия за Креоновото връщане.

ЕДИП

Цар Аполоне, чуй! Дано спасение

ни дойде с него! Светли са очите му!

ЖРЕЦЪТ

Изглежда весел — иначе не би венчал

глава със многоплодни вейки лаврови.

ЕДИП

Ще видим скоро. Той ни чува — близо е.

О царю, Менойкеев сине, сроднико,

какъв е Аполоновият отговор?

(Влиза Креон.)

КРЕОН

Добър, защото според мен и тежкото,

ако завърши със добро, е хубаво.

ЕДИП

Какви са тези думи? Аз не чувствувам

от тях ни смелост, нито страх в гърдите

КРЕОН

Ще кажа, ако искаш, тук пред всичките.

Ако ли не — да влезем вътре двамата.

ЕДИП

Пред всички говори! Аз страдам повече

за тези тук, отколкото за себе си.

КРЕОН

Това, което чух от бога — казвам го:

цар Феб ни заповядва недвусмислено

да махнем, да отмием от земята си

едно неизличено престъпление.

ЕДИП

С какво да се изкупи? И какво е то?

КРЕОН

С изгнание, с убийство за убийството,

че тази кръв разтърсвала страната ни.

ЕДИП

Но за чие убийство му е думата?

КРЕОН

Цар Лай бе, царю, наш владетел някога —

преди да управляваш ти страната ни.

ЕДИП

Да, чувах, но не съм го виждал никога.

КРЕОН

Днес богът иска за смъртта му — явно е —

да бъде отмъстено на убийците.

ЕДИП

Но де са те? Къде ще дирим бледите

следи на туй далечно престъпление?

КРЕОН

Той каза — тук, в града. А нещо дириш ли,

намираш го, нехаеш ли — убягва ти.

ЕДИП

Къде е паднал мъртъв Лай — дома си ли,

в полето ли, или във чужди краища?

КРЕОН

При бога за съвет отивал, казваше,

и оттогава — никакво завръщане.

ЕДИП

И ни вестител, нито спътник някакъв

го е видял — да каже, да разследвате?

КРЕОН

Загинали. Един се само с бяг спасил,

но каза той едно, и нищо повече.

ЕДИП

Какво? Едното много би ни казало,

ако надежда вдъхне ни началото.

КРЕОН

Нападнали ги, казваше, разбойници

и вкупом те извършили убийството.

ЕДИП

Но как ще дръзнат на това разбойници,

ако не са били оттук подкупени[6]?

КРЕОН

Тъй мислехме и ние, но в бедите ни

не се застъпи никой за убития.

ЕДИП

Каква беда попречи да разследвате

смъртта, когато тъй загина царят ви?

КРЕОН

Загадките на сфинкса. Ние гледахме

пред себе си, а скритото забравихме.

ЕДИП

Но аз ще го разкрия сам от край до край.

Достойно Феб, достойно и самият ти

отново се застъпихте за мъртвия.

И с право свой съюзник ще ме видите

за бога да мъстя и за земята ни.

Че не заради нявгашни приятели

греха ще смия, а заради себе си.

Че който него е убил, със същата

ръка би поразил и мен. Застъпвам се

за Лай, ала помагам и на себе си.

Сега, деца, вдигнете се от стълбите!

Вземете си молитвените клончета!

Народът Кадмов да се свика! Слушайте!

Ще сторя всичко! Ще живеем в щастие

или ще паднем — все по воля божия!

(Влиза в двореца заедно с Креон.)

ЖРЕЦЪТ

Деца, да станем! Ние се събрахме тук

за туй, което той вести. И нека Феб —

той, който ни изпрати този отговор, —

спре болестта и ни дари спасение!

(Шествието, начело с Жреца, напуща сцената.)

(Влиза Хорът.)

Парод

ХОР

Първа строфа

Зевсови сладки слова, в многозлатния Делфи родени[7]

какво вестите в нашта славна

Тива? Изплашено тръпне сърцето ми, страх ме обзема,

спасителю, боже делийски[8], Пеане[9]!

Питам се трепетен — с нови ли обреди

искаш да служа, или пък с отколешни.

Ти, о безсмъртнице,

вечна Мълва, дъщеря на Надеждата златна, кажи ми!

Първа антистрофа

Първа те викам, о Зевсова дъще, безсмъртна Атино!

А с теб сестра ти Артемида,

нашта закрилница с кръглия славен престол, призовавам

и Феб-Аполон далнострелец!

О, помогнете ми, трима бранители!

Ако в предишната напаст, надвесена

върху земята ни,

вие премахнахте пламъка бедствен — и днес се явете!

Втора строфа

Уви! Безброй беди търпя!

Как страда целият народ!

Мисълта е без щит и не може човек

цяр да даде. Плодовете на нашата

богата земя не растат, а жените

не вдигат глава и загиват в родилните мъки.

Един след друг — бързи ята — ще ни видиш запътени

бързо, по-бързо от огън стихиен,

към бреговете тъмни.[10]

Втора антистрофа

Така градът ни гине. Вред

лежат оставени тела —

смъртоносни тела — неоплакани.

Млади невести и майки прошарени

отвред при брега на олтарите плачат.[11]

Те молят да бъдат спасени от страшните мъки.

Пеан[12] звучи, носят се с него и жалбени викове:

„Златна Зевсова дъще[13], прати ни

в бедите светла помощ!“

Трета строфа

Арея огнен, който днес

не със меден меч, а с плам

ни поразява сред плачевен вой,

ти отвърни далеч от мойта родна

земя — в огромния палат

на Амфитрита[14] го хвърли

или на пустинните бурни

тракийски брегове!

Че нещо пощади ли нощ, ден го поразява.

Ти, господарю на гърма огненосен, порази

Арея, татко Зевсе, с твойта мълния!

Трета антистрофа

Ликийски царю[15], разпръсни

вред със златна тетива

на помощ всепобедните стрели!

И ти прати ни, Артемидо, своите

пламтящи факли, с чийто плам

летиш в ликийските гори!

И бога с повезката златна,

чието име носи

градът ни[16], Бакха виноок,

спътника на шумните менади[17],

като съюзник аз зова.

С пламнал боров клон в ръка

ела против презрения от боговете[18]!

Първи епизод

(От двореца излиза Едип.)

ЕДИП

Ти молиш. И послушаш ли ми думите,

и бога почетеш ли тъй — желаното

ще имаш: помощ в злото и спасение.

И чужд на този разказ, чужд на делото,

ще ви говоря. Ако имах улики,

не бих се лутал дълго из следите му.

И тъй, понеже съм новоприет сред вас,

кадмейци[19], обявявам днес на всички ви:

на онзи, който знае от какъв човек

е бил погубен Лай, синът на Лабдака,

да ми разкаже всичко заповядвам аз.

И ако трябва да посочи себе си,

да знае, че не ще изпати нищо зло

и здрав ще си отиде от земята ни.

Ако пък някой знае, че убиецът

е чужденец, да не мълчи: в награда аз

ще го даря с богатство и със милости.

Мълчите ли, от страх за свой, за себе си,

не зачете ли някой тая заповед,

тогава — чуйте! Заповядвам: в този град,

където имам власт и трон, да няма той —

па бил той, който ще — подслон у никого!

Да не говорят с него и да няма дял

в молебствия и жертвоприношения,

да няма достъп до вода очистваща[20]!

Да го отблъсква всеки дом, че той петни

града ни, както преди миг ми даде вест

от своето питийско прорицалище

цар Аполон! И ето, тъй аз ставам днес

съюзник и на бога, и на мъртвия.

Проклинам аз убиеца, било че сам,

било че с други се е скрил! Да влачи той,

злодеецът, сред вечно зло живота си!

И ако той живее тук, във моя дом,

и аз го зная, клетвите, изречени

от мене, нека паднат на главата ми!

И всичко туй заръчвам да направите

заради мен, за бога, за земята ни,

погиваща в безплодие от божи гняв.

И да не бе поискал бог, не биваше

смъртта неотмъстена да оставяте —

смъртта на пръв човек, на цар, — а трябваше

да дирите. Но днес е мое царството,

което беше негово, и моя е

съпругата му, мое е леглото му.

И ако бе щастлив с деца, децата ни

сестри и братя биха се наричали.

Но горък случай поразил главата му.

За всичко туй сега като за свой баща

ще се застъпя и по всички начини

ще диря оня мъж, чиято жертва е

синът на Лабдак, син на Полидор, а той —

син Кадмов, внук на Агенор, на древния[21].

Които пък не сторят тъй, земята им

да няма плод, да нямат род жените им —

така се моля — и да гинат в днешната

беда, дори в по-тежка и от днешната!

А вам, деца, които одобрявате

това, да бъде Правдата[22] съюзница

и с вас да бъдат боговете винаги!

ХОР

Обвързан с тази клетва, царю, казвам ти:

не съм убил, нито пък знам убиеца.

Да дирим ни възлага Феб! Та трябваше

самият той да назове виновника!

ЕДИП

Да, вярно е, но никой на безсмъртните

не ще наложи своето желание.

ХОР

Ще ти обадя друго свое мнение.

ЕДИП

И трето, ако имаш, обади ми го!

ХОР

Знам, цар Тирезий вижда, както вижда сам

цар Феб. От него ще научим най-добре,

ако за туй го, царю, ний запитаме.

ЕДИП

Не се забавих, и това е сторено.

Креон ме посъветва, та изпратих аз

двамина. Чудно! Той се бави толкова!

ХОР

А другото са празни стари приказки.

ЕДИП

Какви са те? Над всяка дума мисля аз.

ХОР

Разправяха, че бил убит от пътници.

ЕДИП

И аз го чух, но нямаме свидетели.

ХОР

Но ако знае малко страх сърцето му,

не би понесъл твоите проклятия.

ЕДИП

Със думи няма да уплашиш дръзкия.

ХОР

Но ето кой ще го открие — водят ни

пророка боговдъхновен — единствен той

сред смъртните е сподобен със правдата.

(Влиза Тирезий, воден от дете.)

ЕДИП

Тирезий, който всичко знаеш — явното

и тайното, небесното и земното, —

не гледаш ти, но знаеш колко болен е

градът ни. Днес у тебе, царю, виждаме

единствена закрила и спасение.

Защото Феб — ако не са ти казали —

ни извести: от болестта спасение

ще дойде само ако бъдат хванати

убийците на Лая, ако бъдат те

убити или пратени в изгнание.

Сега — било с гадания по птиците,

било по други ясновидски пътища,

спаси града и себе си, спаси и мен,

отмий от нас петното на убийството!

Във твоя власт сме. Да помагаш другиму,

с каквото би могъл, е най-прекрасен труд.

ТИРЕЗИЙ

Уви! Уви! Как страшно е да знаеш там,

където не помага мъдрост! Знаех го,

а го забравих — иначе не бих дошъл.

ЕДИП

Защо си тъй сломен? Какво е станало?

ТИРЕЗИЙ

Пусни ме! Ако слушаш, безболезнено

ще понесеш ти — своето, аз — моето.

ЕДИП

Неправи думи, не с любов към роден град —

да го лишаваш от това пророчество!

ТИРЕЗИЙ

Но виждам, на добро не са и твоите

слова. Да не слети и мене същото…

(Тръгва си.)

ХОР

Недей, за боговете — всичко знаеш ти!

Не си отивай, падаме в нозете ти!

ТИРЕЗИЙ

Безумни сте! Не иде разкрия своите

нещастия, за да не кажа твоите!

ЕДИП

Как? Знаеш, а не казваш? И — предателство

тъкмиш за нас, и гибел за държавата?

ТИРЕЗИЙ

Ни тебе ще измъчвам, нито себе си.

Напразно питаш! Неми са устата ми!

ЕДИП

О, ти, най-зъл сред злите! Ти и камъка

би разгневил! Не ще ли кажеш? Тъй ли твърд

и хладен ще стоиш пред наште погледи?

ТИРЕЗИЙ

Гнева ми порицаваш ти, а своя гняв

у себе си дори не виждаш — мен кориш!

ЕДИП

Та кой не би изслушал с гняв такава реч,

с каквато ти обиждаш днес държавата?

ТИРЕЗИЙ

И да мълча, и крия, пак ще дойде то.

ЕДИП

Ти трябва да ми кажеш сам какво е то!

ТИРЕЗИЙ

Не ще говоря повече. А ти сега

гневи се с най-свирепа ярост — воля ти!

ЕДИП

И в своя гняв не ще пропусна нищо аз

от туй, що виждам. Знай, за мен ти имаш пръст

в убийството, участник си, убивал си,

макар и не с ръка! А ако виждаше,

бих рекъл: ти единствен си убиецът!

ТИРЕЗИЙ

Наистина ли? Казвам ти — присъдата,

която сам изрече, изпълни сега!

Не говори ни с тях; ни с мене повече —

че ти скверниш с безчестие земята ни!

ЕДИП

И ти го каза тъй безсрамно! Сигурно

си мислиш, че ще мине безнаказано?

ТИРЕЗИЙ

О, да, защото аз съм силен с правдата.

ЕДИП

Отде научи? Туй не са гадания.

ТИРЕЗИЙ

От тебе. И от теб принуден, казах го.

ЕДИП

Какво? Кажи го пак, да чуя по-добре!

ТИРЕЗИЙ

Нима не го разбра? Или — изпитваш ме?

ЕДИП

Не го разбрах напълно. Повтори ми го!

ТИРЕЗИЙ

Незнайният убиец си самият ти!

ЕДИП

Но не за радост ме обиждаш втори път.

ТИРЕЗИЙ

Да продължа ли, за да пламнеш повече?

ЕДИП

Да, колкото желаеш, но — напразно е.

ТИРЕЗИЙ

Не знаеш ти, и казвам ти: с най-близките

си в срамни връзки и не виждаш злото си.

ЕДИП

И мислиш ти, ще караш все тъй весело?

ТИРЕЗИЙ

Щом има още малко сила правдата…

ЕДИП

Да, има, ала не за тебе — сляп си ти

с очите си, с ума си и с ушите си!

ТИРЕЗИЙ

А ти — злочест! Присмиваш се за същото,

зарад което сам ще чуваш присмехи.

ЕДИП

Сред вечна нощ нито на мен ще сториш зло,

нито на други, който вижда слънцето.

ТИРЕЗИЙ

Та не от мен да паднеш ти е съдено —

че стига Феб и негова е грижата.

ЕДИП

Креон ли, или ти измисли всичко туй?

ТИРЕЗИЙ

Не ти е крив Креон, у теб е злото ти.

ЕДИП

Богатство, власт — изкуство над изкуствата

на толкова съперници в живота ни!

О, колко много завист вие криете,

щом за властта, която бе ми дадена

от гражданите даром, не измолена,

Креон, добрият мой приятел, верният

Креон ме дебне, за да ме свали от власт,

и праща този вещер, който сплетничи,

измамник с поглед, вперен във облагите,

ала в изкуството си — сляп! Кажи сега,

къде си се показал ясновидец ти?

Защо, когато страшният певец[23] бе тук,

не каза ти ни думи за спасение[24]?

Не всеки срещнат гатанката можеше

да разреши, тук ясновидство трябваше.

На тебе не помогнаха ни птиците,

ни боговете. Аз дойдох, неукият

Едип, и го смирих — намерих отговор

с ума си, без да ме научат птиците.

И искаш мене да свалиш, та близичко

да бъдеш до Креон и до престола му!

Горко на тебе и на съставителя

на този план! И — да не беше толкоз стар,

разбрал би ти под мъките какво кроиш!

ХОР

И неговите думи, па и твоите,

Едипе, ни се струват в гняв изречени.

Не бива тъй. Да видим как е най-добре

да се изпълни божията заповед.

ТИРЕЗИЙ

Ти имаш власт на цар, но в своя отговор

съм равен с тебе, и в това е мойта власт.

Че не на тебе служа, а на Локсиас,

и не Креон е мой защитник. Чуй сега,

понеже се присмя на слепотата ми!

Ти гледаш и не виждаш ни бедата си,

ни де живееш, ни с коя. А знаеш ли

чий син си? Да, не знаеш сам, че враг си ти

на близките си в ада и под слънцето.

Две клетви — на баща ти и на майка ти —

с ужасни стъпки ще те погнат някога.

Днес виждаш, но ще бъде мрак в очите ти.

Кой залив, кой ли Китерон от твоя вик

не ще прокънне скоро, щом узнаеш ти

за своя брак, чрез който не в пристанище

си стигнал тук подир щастливо плуване?

Не виждаш още много други бедствия —

едно ще си с баща си и с децата си.

Сега скверни Креона и езика ми!

Но няма да загине никой никога

сред смъртните от тебе по-окаяно!

ЕДИП

Да слушам нетърпимите му приказки!

Проклятие! Върви си скоро! Махай се

и в моя дом не се вестявай никога!

ТИРЕЗИЙ

Ако не бе ме викал ти, не бих дошъл.

ЕДИП

Не знаех, че ще ми говориш глупости —

не бих изпратил да те викат иначе.

ТИРЕЗИЙ

Такъв съм, както ти ме мислиш, глупав съм.

Но мъдър бях за твоите родители.

ЕДИП

Кои? Постой! Кои ми са родители?

ТИРЕЗИЙ

Рождение и смърт ти носи — този ден.

ЕДИП

Как всичко казваш тъмно и загадъчно!

ТИРЕЗИЙ

Не си ли ти най-вещият в загадките?

ЕДИП

Хули ме с туй, в което ми е славата!

ТИРЕЗИЙ

И гибел ти донесе — твойто щастие.

ЕДИП

Не ща да зная, щом спасих държавата!

ТИРЕЗИЙ

Тогава, аз иде си вървя.

(Към момчето.)

Води, момче!

ЕДИП

Да, да, води го! Щом си тук, досаждаш ми!

Махни се и не ще ме мъчиш повече!

ТИРЕЗИЙ

Отивам си и казвам за какво дойдох —

без страх. Не е в ръцете ти животът ми.

И казвам: тоз, когото дириш толкова

с повели и заплахи за убийството

на Лая — той е тук и, казват, странник бил

и пришълец, но ще излезе тукашен,

роден тиванец — но на свойто щастие

не ще се радва: сляп ще стане от окат

и беден от богат, ще броди в чужди край

и в мрак ще лучка със тояга пътя си.

Баща и брат на рожбите си, мъж и син

на таз, която го роди, на татко си

убиец и наследник на леглото му —

ще се покаже мигом той. Върви дома

и пак мисли! Откриеш ли лъжа у мен,

кажи, че не разбирам от гадания!

(Излиза, воден от момчето. Едип влиза в двореца.)

Първи стазим

ХОР

Първа строфа

Пророческият камък от Делфи[25] за кого ли каза,

че с кървави ръце е извършил страшно престъпление?

Настана часът му днес —

по-бързо от вихрен кон

да бяга далеч от нас.

Върху него се хвърля синът на Зев-

са[26] с оръжие — с огън и гръм — в ръце.

Идат страшни по него

безсърдечните кери.

Първа антистрофа

От снежния Парнас[27] просия отскоро светла божа

повеля — всеки смъртен да гони тъмния убиец.

Той броди в диви гори,

блуждае там като бик

по чуки и пещери

в самота, със злочести нозе, злочест —

да избегне вещаното в земния пъп[28],

но то вечно е живо

и над него се вие.

Втора строфа

Страшни слова!

Страшни слова!

Как ме смути

мъдрият жрец!

Нито е тъй,

нито пък — не:

що да река,

питам смутен.

Във очакване тръпна. Мрак —

— тъмно напред,

тъмно назад!

Та в какъв ли спор Лабдакидите

са живели с Едип,

Полибов син?

Нито преди,

нито сега —

нищо не съм

чувал,

та да тръгна сега,

твърдо разбрал,

вярвайки сам,

против славния вред,

в целия град

тачен Едип,

за Лабдакидите да отмъстя, за незнайната смърт.

Втора антистрофа

Зная, че Зевс,

зная, че Феб

с поглед следят

всички дела,

Ала че той —

някакъв жрец —

би надвишил

в знание мен —

аз не смятам за вярно. Да,

с мъдрост един

би надвишил

мъдростта на друг между хората.

Аз не ще одобря

тия слова

нивга, преди

сам да съзра

техния здрав

смисъл.

Че крилатият сфинкс —

гледахме ний —

спря пред Едип,

и видяхме мъдрец —

с обич в града

той бе приет.

Няма да чуе от мен обвинение никога той.

Втори епизод

(Влиза Креон.)

КРЕОН (към Хора)

Съграждани, узнах, че със ужасна реч

ме обвинявал цар Едип. Не се стърпях

и ето ида тук. Но ако мисли той,

че в днешните беди от мен — от моите

дела и думи — е понесъл някаква

вреда, не искам да живея повече,

белязан със такъв позор. Не малко зло

ми носят тези тежки думи — носят ми

най-страшното! Злодей ли съм в държавата,

злодей иде ме зовеш и ти, и моите.

ХОР

Обидата, аз мисля, бе изречена

при кипнал гняв, а не след зряло мислене.

КРЕОН

Но той е заявил, че прорицателят

по мой съвет говорел тук неистини.

ХОР

Да, каза, но не знам какво си мислеше.

КРЕОН

Но как, нима със поглед здрав и с разум здрав

ми хвърля той такова обвинение?

ХОР

Не знам. Не виждам туй, що вършат властните.

Но ето го, излиза от палатите.

(Влиза Едип.)

ЕДИП (към Креон)

Хей, ти! Защо си тук? Или дотолкова

безсрамни са очите ти, че пак си тук,

във моя дом, ти, явен мой убиецо,

грабителю на царството ми? Я кажи,

за боговете, глупост или страх видя

у мен, та дръзна толкова? А може би

помисли, че не ще узная подлата

постъпка, че и да я знам — безсилен съм?

Не е ли глупост твоето решение —

да гониш власт без хора, без приятели?

Та тя се хваща с хора и съкровища!

КРЕОН

Недей така! Изслушай моя отговор

сега, а после, като чуеш, сам съди.

ЕДИП

Говориш сладко, но не ще те слушам аз!

Разбрах: за мене враг си ти, опасен враг!

КРЕОН

Изслушай първо мойто обяснение!.

ЕДИП

Едно не казвай само — че не си злодей!

КРЕОН

Но вярвай, ако смяташ безразсъдното

упорство за полезно нещо — лъжеш се!

ЕДИП

Но вярвай, ако смяташ безнаказано

да правиш зло на своя близък — лъжеш се!

КРЕОН

Признавам, право казваш. Но каква беда

си претърпял от мене — обади, кажи ми я!

ЕДИП

Ти каза ли ми, или не — че трябвало

да пратя да повикат оня свет пророк?

КРЕОН

И още съм на прежното си мнение.

ЕДИП

А колко време става днес, откакто Лай…

КРЕОН

Откакто Лай — какво? Не те разбирам.

ЕДИП

… е паднал, поразен от неизвестна смърт?

КРЕОН

Отдавна бе, години много минаха.

ЕДИП

Тогава пак ли тоя жрец гадаеше?

КРЕОН

И пак бе мъдър, пак така го тачеха.

ЕДИП

За мене да е споменавал някога?

КРЕОН

Поне когато бивах с него — никога.

ЕДИП

Разследвахте ли после по убийството?

КРЕОН

Разследвахме, но нищо не намерихме.

ЕДИП

Защо тогава е мълчал мъдрецът ви?

КРЕОН

Не знам, а щом не зная, не говоря аз.

ЕДИП

Ала едно поне ще кажеш, знаеш го…

КРЕОН

Не ще отричам, ако знам наистина.

ЕДИП

… че ако с теб не бе се сдумал, никога

не би твърдял, че аз съм бил убиецът.

КРЕОН

Какво е казал, знаеш сам. Но аз сега

ще те попитам, както ти ме питаше.

ЕДИП

Добре. Не ще ме уличиш в убийството.

КРЕОН

Ти имаш за жена сестра ми, тъй ли е?

ЕДИП

Не може да се каже, че не е така.

КРЕОН

И властвуваш еднакво с нея в царството?

ЕДИП

Каквото пожелае — изпълнявам го.

КРЕОН

Не съм ли равен трети аз на двама ви?

ЕДИП

И ето, лош приятел ти си точно тук.

КРЕОН

Не — щом със мене поразсъдиш хубаво.

Та помисли: кой, смяташ, пред покоя си

би предпочел властта и страховете й,

ако мощта му си остане същата?

Ни аз самият съм жадувал царска власт,

когато мога като цар да действувам,

ни друг човек със разум. Та без страх сега

аз имам всичко. Ако пък самият аз

бях цар, бих вършил много нещо без сърце.

Как по-приятен ще ми бъде царски трон

при тази мирна слава и могъщество?

Не съм аз още оглупял дотолкова —

да диря благо без облага. Тачат ме

отвред, от вси страни дочувам поздрави,

дори когато молят тебе — мен зоват, —

на всекиго успехът е в ръцете ми.

Как бих оставил туй заради трона ти?

Разумният не ще постъпи глупаво.

Не съм живял с такива намерения,

ни с друг бих дръзнал на подобни работи —

И можеш да се увериш — иди в Питон

и питай вярно ли вестих вещаното.

И ако разбереш, че с прорицателя

съм заговор кроил, убий ме — не с една,

а с две присъди: с моята и с твоята!

Но с тъмни подозрения не ме вини!

Не бива за добри да смяташ лошите,

добрите пък за лоши. Запомни добре:

приятел верен да отхвърлиш, все едно —

отхвърляш сам живота си, най-скъпото.

Но ще узнаеш туй след време — времето

единствено показва справедливия,

а лошия ще разбереш в едничък ден.

ХОР

Добро е, царю, туй за предпазливия —

несигурни са бързите решения.

ЕДИП

Когато някой бърза с тайни планове,

и аз ще бързам с моите решения.

Ала остана ли спокоен — своето

ще свърши той, а мойто е загубено.

КРЕОН

Какво желаеш ти? Да ме прогониш ли?

ЕДИП

Не! Смърт за тебе искам, не изгнание!

КРЕОН

Но покажи преди това вината ми!

ЕДИП

Какво? Говориш с твърд и непокорен глас?

КРЕОН

Та виждам те безумен!

ЕДИП

Зная своето!

КРЕОН

Но знай така и моето!

ЕДИП

Престъпник си!

КРЕОН

Ако грешиш?

ЕДИП

Ще слушаш — и така да е!

КРЕОН

Не, лош властител — не!

ЕДИП

О граде, граде мой!

КРЕОН

И аз съм син на този град, не само ти!

ХОР

Царе, запрете! Виждам, от палатите

навреме иде тук Йокаста. Спора си

със нейна помощ трябва да загладите.

(Влиза Йокаста.)

ЙОКАСТА

Каква сте разпра вдигнали, нещастници?

И как не се червите пред земята ни,

тъй болна днес, та лични ежби вдигате!

Върви дома, и ти, Креоне, тръгвай си!

Нищожната обида не раздухвайте!

КРЕОН

О сестро, страшно е решил съпругът ти

Едип, и мойта участ е изгнание

от родната земя или насилна смърт!

ЕДИП

Така е, жено. Хванах го — живота ми

заплашваше с коварните си хитрости!

КРЕОН

Да нямам радост, да умра с проклятие,

ако съм сторил даже най-нищожното!

ЙОКАСТА

Едипе, за безсмъртните, повярвай му

заради тази клетва пред небесните,

заради мене и заради всички ни!

Комос

Строфа

ХОР

Мисли, склони,

слушай нас,

царю наш,

моля те!

ЕДИП

Какво желаеш ти от мене?

ХОР

Разумен мъж

вред е бил,

клетва днес

даде той —

затуй го и зачитай!

ЕДИП

Ти знаеш ли що искаш?

ХОР

Знам.

ЕДИП

Кажи тогаз!

ХОР

Щом клетва е дал твой близък човек,

със тъмна вина не го безчести!

ЕДИП

Но знай добре, че със това желание

ти искаш смърт за мен или изгнание.

ХОР

О, не, кълна се в Хелиос, най-първият

в небето! Нека загина, от бог, от близки напуснат,

със най-лоша смърт, ако мисля това!

Беден аз! Гине днес моят град!

Сърцето ми се къса, че към прежните беди

прибави други, нови, този ваш спор!

ЕДИП

Свободен е — пък нека да загина аз

и със позор ме пратят във изгнание!

Не той, а ти ме трогна с твоите жалостни

молби. А него аз ще мразя винаги.

ЙОКАСТА

С омраза скланяш, но гневът ти стихне ли,

ще ти тежи. Характер като твоят е

със право най-непоносим за себе си.

ЕДИП

Махни се, остави ме! Вън!

КРЕОН

Отивам си.

Не ме разбра, ала за тях съм същият.

(Излиза.)

Антистрофа

ХОР

Защо стоиш,

жено, тук?

Влезте там,

у дома!

ЙОКАСТА

Да видя първо що се случи.

ХОР

С неясна реч

в миг дойде

зъл навет.

Хапе той,

дори да е неверен.

ЙОКАСТА

Помежду тях ли?

ХОР

Да.

ЙОКАСТА

Какво говореха?

ХОР

Не, стига ми туй, че в тези беди

прекъсна се тук и спря тоя спор!

ЕДИП

Къде достигна с мъдростта си —

виждаш ли?

Остави ме и глухо е сърцето ти.

ХОР

О господарю, казвал съм ти неведнъж!

Но знай, безумен ще бъда, безсилен да мисля,

реша ли от тебе да се отделя.

Моя скъп роден край, който бе

сред бурите, подкара ти с попътни ветрове.

Добре води ни, ако можеш пак ти!

ЙОКАСТА

Кажи, за боговете, царю, моля те,

и аз да знам защо си гневен толкова!

ЕДИП

Ще кажа (че почитам тебе повече

от тия) за Креоновите замисли.

ЙОКАСТА

Като виниш, кажи да чуя прав ли си.

ЕДИП

На Лая, казва, аз съм бил убиецът!

ЙОКАСТА

Той знае сам, или е чул от някого?

ЕДИП

Престъпен прорицател ми изпрати той,

а сам не се издава нито с думица.

ЙОКАСТА

Не се вълнувай от подобни работи,

послушай мене, запомни, че смъртните

не са дарени с дар да знаят бъдното.

Накратко ще ти дам и доказателство.

Цар Лай получи някога вещание

(не ще река — от Феб, а — от жреците му),

че да загине му било орисано

от син, роден от мене и от него.

Но ето, както се мълви, убили го

на кръстопът разбойници от чужди край.

Три дена още нямаше роденото —

свърза му нозете и чрез робите

го хвърли той в планински диви кътища.

И нито Аполон направи моя син

отцеубиец, нито Лай видя това,

което го тревожеше, от своя син.

А тъй ни предвещаваха пророчества.

Нехай за тях! Че богът нещо сметне ли

за нужно, лесно сам ще ни изпрати вест.

ЕДИП

О, тези думи! Как ме разтревожиха,

Йокасто, колко бурно е в душата ми!

ЙОКАСТА

Каква тревога облада сърцето ти?

ЕДИП

Ах, твоите уста като че казаха,

че Лай е бил убит на кръстопътище!

ЙОКАСТА

Тъй казваха. И днес говорят същото.

ЕДИП

В коя страна се случи туй нещастие?

ЙОКАСТА

Фокида се зове земята. Срещат се

два пътя там — от Делфи и от Давлия.

ЕДИП

А колко време вече се е минало?

ЙОКАСТА

Не много преди твойто прогласяване

за цар пристигна във града известие.

ЕДИП

Какво си съдил с мен да сториш, Зевсе!

ЙОКАСТА

Едипе, от какво е туй смущение?

ЕДИП

Недей ме пита вече! Как изглеждаше

по външност Лай и на какви години бе?

ЙОКАСТА

Висок, със първи сняг върху главата си.

Лицето му не бе далеч от твоето.

ЕДИП

Горко ми! Без да знам — изглежда, себе си

проклинах със ужасните проклятия!

ЙОКАСТА

Какво? Като те гледам, царю, страх ме е!

ЕДИП

Треперя да не би да вижда жрецът! Но —

ще кажеш ти с едничък още отговор.

ЙОКАСТА

Боя се, но каквото знам, ще кажа аз.

ЕДИП

С малцина ли бе тръгнал, или имаше

голяма свита — както ходят властници?

ЙОКАСТА

Петима бяха заедно с вестителя,

с една кола, и в нея Лай пътуваше.

ЕДИП

Уви! Сега е ясно! Но кажи ми кой,

съпруго, ви донесе тук известие?

ЙОКАСТА

Един слуга — спасил се бе единствен той.

ЕДИП

Намира ли се и сега в двореца ни?

ЙОКАСТА

Не. Щом се върна и видя, че ти си цар,

а Лай е между мъртвите, замоли ме

горещо, като улови ръката ми,

да го изпратя да пасе стадата ни —

да бъдел по-далеч от нашта столнина.

И аз го пратих. Като роб, заслужваше

от мене той и по-големи милости.

ЕДИП

Как би могъл да дойде незабавно тук?

ЙОКАСТА

Това е лесно. Но — кажи защо ти е!

ЕДИП

Боя се, че съм казал предостатъчно

защо тъй силно искам да го видя.

ЙОКАСТА

Добре, ще дойде, царю. Но достойна съм

и аз да зная твоите страдания.

ЕДИП

Не ще откажа днес, когато толкова

тревоги ме гнетят! Кому ли другиму

ще кажа, ако не на тебе, злото си?

Баща ми беше Полиб, от Коринт бе той,

и от Дорида бе Меропа, майка ми,

а аз се смятах пръв сред коринтийците

до онзи миг, достоен за учудване,

но не достоен и за страховете ми.

Веднъж ми каза мъж един, пиян, на пир,

че не същински син съм бил на татко си.

Гнева си сдържах този ден с усилие.

На следния — отидох аз при своите

родители с въпрос. Те гневни пламнаха

към онзи, който бе изрекъл хулата.

Зарадва ме това, но все пак думите

ме мъчеха, в ума ми те засядаха.

И тайно от баща и майка, тръгнах аз

към Делфи. Ала Феб не даде отговор

на моите въпроси. Други бедствия,

и ужаси, и скърби ми предрече той:

че ще лежа със майка си, че моя род

ще гледат всички смъртни с отвращение,

че родния си татко ще убия аз.

Щом чух това, забягнах от коринтската

земя — аз дирех по звездите пътя си

към онзи край, където няма никога

да видя как се сбъдва прорицаното.

И стигнах там, където според твоите

слова бил паднал царят на тиванците.

Пред тебе, жено, ще говоря правото.

Щом стигнах оня кръстопът, насреща си

видях вестител, а в кола, запрегната

с коне, седеше мъж, какъвто ти сега

описа. И коларят, пък и старецът

да ме отбият искаха от пътя ми.

Коларя, който яростно ме блъскаше,

в гнева си аз убих. Когато старецът

видя, че приближавам до колата му,

със двоен бич ме плесна по главата. Но —

платих му здраво — тутакси с тоягата

във тази хе ръка го храснах. Мигом той

се просна възнак, свлечен от колата си.

И всичките избих. Ако със странника

е имал нещо общо Лай, ще има ли

от мене по-нещастен между смъртните,

от мене по-омразен за безсмъртните?

Не може нито чужденец, ни тукашен

да ме приеме с блага реч — от всеки дом

ще ме отблъскват. И това проклятие

не друг, а сам аз хвърлих върху себе си.

Леглото на убития сквернят сега

ръцете ми, които го погубиха.

Не съм ли цял в престъпност и безчестие?

Да бягам — да не видя своите, в роден край

кракът ми да не стъпи — или с майка си

ще вляза в брак и ще убия татко си!

Наистина, не ще ли бъде казано

със право, че това ми праща страшен бог?

Не, не, пресвето божие величие,

дано не видя този ден! О, без следа

да си отида, но преди такъв позор

да видя как е опетнил челото ми!

ХОР

Това ни плаши, царю, но — надявай се,

додето разбереш от очевидеца.

ЕДИП

И само във това ми е надеждата —

да чакам да пристигне тука пастирът.

ЙОКАСТА

Каква надежда — в неговото идване?

ЕДИП

Ще ти обадя. Ако каже същото,

което каза ти — избягнах ужаса.

ЙОКАСТА

Какво пък толкоз важно съм ти казала?

ЕДИП

Ти казваше, че известил: разбойници

убили Лая. Каже ли и днес, че са

били мнозина — аз не съм убиецът.

Един не е мнозина. Ала каже ли:

един-единствен бе — тогава, явно е,

на моята глава тежи убийството.

ЙОКАСТА

Но знай, такива точно бяха думите,

и друго днес не може да говори той.

Цял град ги чу, не ги чух аз единствена.

Но и да се откаже от предишните

слова, о царю, няма да докаже той,

че Лай загинал според прорицаното!

Та Феб вести, че ще умре от моя син!

А ето че не го уби злочестото

дете — самото то загина по-напред.

От днес нататък заради пророчества

не ще обръщам поглед аз на вси страни.

ЕДИП

Отлично мислиш. Но кажи на някого

да викне роба, не забравяй, моля те!

ЙОКАСТА

Сега ще пратя. Но да се прибираме.

Не ще престъпя твоите желания.

(Влизат в двореца.)

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Дано съдбата ми изпрати

свята чистота на всички думи и

дела! Божествени закони

има за тях — родени са те

в небесния ефир. Олимп е техен

родител — не ги е създал

човешкият смъртен род.

В забрава няма те сън да заспят.

Във тях живее велик

бог:

старост не знае той.

Първа антистрофа

Да, гордостта тирани ражда.

Гордостта, в безумното пресищане

със много прекалено, с много вредно,

стига до най-стръмния връх

и в миг полита в бездните съдбовни,

където на вярна твърд

нозете не ще опрат.

Не спирай, боже, тази борба

за нашто щастие! В теб

аз

вечно ще виждам щит.

Втора строфа

Ала щом в дела и думи

някой е надменен, щом

пред Правдата няма страх

и не тачи божия дом,

да падне връз него зла съдба

за престъпната му гордост!

И дири ли в неправдата облаги,

далеч не е ли от греха,

посяга ли безумен към светини —

тогава как ще каже, че от себе си

гневните стрели отвръща?

Щом с такова дело се добива чест,

защо да се моля аз?

Втора антистрофа

С почит няма да отивам

към свещения земен пъп,

ни в храма абайски[29], нито

в олимпийската земя[30],

додето не видим всички ний

верни божите прокоби.

Могъщи Зевсе, ако ти си с право

над всички цар — на твойта власт

безсмъртна, вечна, туй да не убегне!

Вещаното преди на Лай — изчезва днес,

гине то — не вярват в него!

Никъде не се почита вече Феб!

На вярата в бога — край!

Трети епизод

(От двореца излиза Йокаста. Следват я Слугини.)

ЙОКАСТА

Тивански първенци, реших олтарите

на боговете да обходя с дар в ръце —

със тез венци и с тези благовония.

Че толкова тревоги днес безкрай гнетят

Едипа и не може като мъдър мъж

за новото да съди той по старото,

а слуша всеки, който казва ужаси.

Съветите ми не помагат. Тебе днес,

ликийски Аполоне, тебе, близкия,

дойдох да моля тук със тия дарове

да ни дадеш честито избавление.

Така смутен е! Гледаме го трепетни,

тъй както в буря гледаме кормчията.

(Влиза Вестител.)

ВЕСТИТЕЛЯТ (към Хора)

Ще мога ли от вас да чуя, граждани,

къде живее цар Едип? А най-добре —

къде е той самият — ако знаете.

ХОР

Ей къщата му; той е вътре, страннико.

А тази тук е майка на децата му.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Честита сред честити да е всякога

почтената съпруга на владетеля!

ЙОКАСТА

Добро и тебе, страннико. Заслужваш го

с любезните си думи. Но кажи с каква

молба пристигаш и с какво известие?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Добро за твоя дом и за съпруга ти.

ЙОКАСТА

Какво е то и кой те е проводил тук?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Коринт. Вестта, що нося, ще е радостна

за тебе — как не? Но и скръбна може би.

ЙОКАСТА

Каква е тя със тая сила двойствена?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Едипа искат хората в истмийската

земя[31] да сторят цар — така се казваше.

ЙОКАСТА

Как? Цар не е ли вече Полиб, старият?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не, вече не. Смъртта го скри във гроба му.

ЙОКАСТА

Що рече, старче? Полиб мъртъв? Вярно ли?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ако не казвам право, нека сам умра.

ЙОКАСТА (към една прислужница)

Момиче, тичай бързо, извести това

на господаря!

(Прислужницата бързо влиза в двореца.)

Божи прорицания,

къде сте? Него трепетен избягваше

Едип, за да не го убий — а паднал той

от своя смърт, не падна от ръката му!

(Влиза Едип.)

ЕДИП

Йокастина главице, ти, възлюбена,

кажи — защо ме викна от покоите?

ЙОКАСТА

Я чуй тогова и кажи — що станаха

божествените свети прорицания?

ЕДИП

Но кой е той, каква е новината му?

ЙОКАСТА

Дошъл е от Коринт със вест, че татко ти,

цар Полиб, е умрял, не е сред живите!

ЕДИП (към Вестителя)

Какво говориш, сам вести ми, страннико!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Щом трябва с тази вест да почна, ето я:

баща ти се пресели между мъртвите.

ЕДИП

От нож ли падна поразен, от болест ли?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не трябва много, за да падне стар човек.

ЕДИП

От болест е умрял, изглежда, бедният.

ВЕСТИТЕЛЯТ

И още — от товара на годините.

ЕДИП (ликува)

Ах, жено, кой ще гледа днес питийския

пророчески олтар или пък птиците,

според чиито крясъци аз трябваше

баща си да убия! Ето мъртвият

лежи в земята. Аз не съм докосвал меч.

А може да се е стопил от жал по мен,

и тъй причина за смъртта му — аз ще съм.

Лежи във ада Полиб, а със него са

и всички тези празни предсказания!

ЙОКАСТА

Не ти ли казвах за това отдавна аз?

ЕДИП

Така е, но страхът ме заблуждаваше.

ЙОКАСТА

Не туряй вече нищо на сърцето си!

ЕДИП

Но как да нямам страх от брак със майка си?

ЙОКАСТА

Защо ще се боим, когато вред цари

Случайността и ний не знаем бъдното?

Живей и не мисли — така е най-добре.

И ти не се плаши от брак със майка си!

Насън мнозина виждат как със майка си

делят легло. Но който смята всичко туй

за празно нещо — той живее най-добре.

ЕДИП

Тъй щеше да е всичко, ако майка ми

не беше жива. И макар че хубаво

говориш, аз не мога да не се боя.

ЙОКАСТА

Око за тебе е смъртта на татко ти.[32]

ЕДИП

О, да, но имам страх от нея, живата!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Каква жена създава страховете ви?

ЕДИП

Меропа, чийто мъж бе, старче, мъртвият.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Какво у нея ви тревожи толкова?

ЕДИП

Една ужасна божа дума, страннико.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Каква? Или не се открива другиму?

ЕДИП

Защо не? Локсий бе ми казал някога,

че трябва да деля постеля с майка си

и да пролея сам кръвта на татко си.

Затуй, далече от Коринт, отдавна тук

живея. Вярно, в щастие, но сладко е

в очи да гледаш своите родители.

ВЕСТИТЕЛЯТ

И този страх те прати във изгнание?

ЕДИП

Не исках, старче, да убия татко си.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Защо не те избавя от тревогата,

о царю, щом с добро дойдох в палата ти?

ЕДИП

И царска ще е моята признателност.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Затуй дойдох — за да получа някакво

добро от тебе, като станеш цар в Коринт.

ЕДИП

При своите не ще се върна никога!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не знаеш сам що правиш, синко, вижда се.

ЕДИП

Как, старче? Научи ме, за безсмъртните!

ВЕСТИТЕЛЯТ

… щом затова не идваш във земята си.

ЕДИП

Боя се прав да не излезе Локсиас.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Боиш се да не съгрешиш със майка си?

ЕДИП

Това е, старче, туй ме плаши винаги.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Но тоя страх — ти знаеш ли? — е празен страх!

ЕДИП

Защо пък празен? Та нали съм техен син?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Защото Полиб в нищо ти не беше род.

ЕДИП

Що думаш? Та не е ли Полиб мой баща?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не повече от мене. Точно толкова.

ЕДИП

Но как? Баща ми равен бил на чужд човек?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Така е — ти не си ни мой, ни негов син.

ЕДИП

Защо тогава свой син ме наричаше?

ВЕСТИТЕЛЯТ

От мене дар те бе получил някога.

ЕДИП

От чужд ме взел — а колко ме обичаше!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Защото тъй го скланяше бездетството.

ЕДИП

Ти сам ли ме намери, или — купи ме?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Намерих те сред Китерон, в усоите.

ЕДИП

А ти защо си бил по тия краища?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Планинските стада тогава там пасях.

ЕДИП

Като платен овчар си служил, скитал си?

ВЕСТИТЕЛЯТ

И те избавих, синко, аз на времето.

ЕДИП

В каква беда си ми дарил спасение?

ВЕСТИТЕЛЯТ

За нея са свидетели нозете ти.

ЕДИП

Защо ми спомняш старото злочестие?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Развързах аз нозете ти прободени.

ЕДИП

Заносил съм от пелени ужасен срам.

ВЕСТИТЕЛЯТ

От тази участ ти дойде и името.[33]

ЕДИП

Но кой направи туй? Баща ми? Майка ми?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Тоз, що на мен те даде, знае по-добре.

ЕДИП

Как? Дал ме друг, не си ме сам намерил ти?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Да, ти ми бе предаден там от друг овчар.

ЕДИП

А кой бе той? За него нещо знаеш ли?

ВЕСТИТЕЛЯТ

От хората на Лая бил, разправяше.

ЕДИП

На Лая? Който беше цар във Тива ли?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Да, негов бе. Овчар при него служеше.

ЕДИП

И още ли е жив, та да го видя аз?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Вий, тукашните, най-добре ще знаете.

ЕДИП (към Хора)

От вас, събрани тука, някой знае ли

овчаря, за когото дума странникът?

В полето или тук да сте го виждали?

Кажете, да разкрием всичко. Време е.

ХОР

Не ще е, мисля, друг, а онзи селянин,

с когото тъй желаеш да се срещнете.

Ала Йокаста ще ни каже най-добре.

ЕДИП

Съпруго, оня, за когото пратихме,

не е ли тоз, когото сочи старецът?

ЙОКАСТА

Какво? Кого ни сочи?… Не мисли това…

И забрави ги… тия празни приказки…

ЕДИП

Това не може! При такива признаци

аз искам да разкрия потеклото си!

ЙОКАСТА

За боговете! Ако жалиш себе си,

това не питай! Доста ми са мъките!

ЕДИП

Не бой се! Трижди роб да съм, на роби внук,

ти пак иде си останеш благородница.

ЙОКАСТА

Но моля ти се, чуй ме, не върши това!

ЕДИП

Не ще те слушам. Всичко ще узная аз!

ЙОКАСТА

Говоря ти със обич, за доброто ти!

ЕДИП

Това добро ме мъчи вече толкова!

ЙОКАСТА

Да не узнаеш нивга кой си, клетнико!

ЕДИП

По-бързо да се доведе тук пастирът!

А с род заможен нека се гордее тя!

ЙОКАСТА

О! О! Злочести! Казвам само толкова

и вече няма да ме чуеш никога!

(Излиза.)

ХОР

Защо излезе с толкова горчива скръб,

Едипе, твоята съпруга? Страх ме е

в беда да не избухне туй мълчание.

ЕДИП

Каквото ще да става. Но рода си аз,

и малък да е, искам да го видя!

А тя, като жена, е горда — мисли си

навярно да не би да съм от долен род.

Не, аз се смятам син на благосклонната

Съдба — не ще ме опетни безчестие!

Роди ме тя. А месеците, раждани

със мене, малък и голям ме сториха.

Така роден, не ще изляза друг сега.

Аз трябва да узная потеклото си!

(Влиза в двореца.)

Трети стазим

ХОР

Строфа

Ако у мене има дарба

на ясновидец — знай Китероне, кълна се в

Олимп, че щом изгрее

утре пълната луна,

ти ще чуеш как ще те славим: Едипов роден край,

негов татко и хранител.

В твоя чест хора ще вием ний за доброто, което

стори ти на царя.

Спасителю Фебе, с туй дано угодим на твоята воля!

Антистрофа

Чедо, коя, коя безсмъртна

те е родила? Пан ли, планинският скитник ли,

с нея се е срещнал?

Той ли, или Аполон

Локсий? Всички горски поляни така обича той!

Или царят на Килена[34],

или Бакхус, що живее сам в планините високи,

дар те е получил

от нимфите в Хеликон, които обича да задиря?

Четвърти епизод

(Влиза един Овчар, воден от Едипови прислужници.)

ЕДИП

Ако е нужно да се сетя, без да съм

го срещал, старци — мисля, виждам пастира,

когото толкоз дирихме. Да, много стар —

като тогова — вижда се, връстник му е.

А още виждам, че го водят моите

прислужници. Но ти ще знаеш по-добре

от мене — и преди си виждал пастира.

ХОР

Познах го, той е, сигурно — на Лая бе

най-верният от неговите пастири.

ЕДИП

Ще питам първом тебе, коринтиецо —

за него ли говориш?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Той е, същият.

ЕДИП

Хей, старче, гледай тук и отговаряй ми,

каквото питам! Лаев ли човек си бил?

ОВЧАРЯТ

Бях роб — не купен, в къщи ме отхраниха.[35]

ЕДИП

Какъв си бил у тях, какво си работил?

ОВЧАРЯТ

Речи го, ходих цял живот с добитъка.

ЕДИП

Най-често по кои места прекарваше?

ОВЧАРЯТ

Ту в Китерон, ту в близките околности.

ЕДИП

Тогова да си виждал нейде помниш ли?

ОВЧАРЯТ

Какво да върши? За кого е думата?

ЕДИП

За този тук. Да си го срещал някъде?

ОВЧАРЯТ

Не мога да ти кажа още тоя час.

ВЕСТИТЕЛЯТ

И нищо чудно, господарю. Чакайте,

забравеното ще му спомня. Сигурно

той помни как във Китерон ний двамата

стада пасяхме (той пасеше две, а аз —

едно) и три лета живяхме заедно —

от пролет, та догде Арктур изгряваше.[36]

Аз карах зиме моето в кошарите,

той своите — във Лаевите дворове.

Какво? Така ли бе, или не бе така?

ОВЧАРЯТ

Да, истина, макар че бе отдавна то.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Кажи, нали ми беше дал дете едно,

да го отгледам като свое собствено?

ОВЧАРЯТ

Защо е туй? Защо ме питаш толкова?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Онуй дете е този мъж, приятелю!

ОВЧАРЯТ

Да те убият боговете!… Я млъкни!

ЕДИП

Ах, старче, не проклинай него! Твоите

слова заслужват повече проклятие!

ОВЧАРЯТ

Добри ми господарю, във какво сгреших?

ЕДИП

Не искаш да говориш за детето.

ОВЧАРЯТ

Не знае нищо, брътви празни приказки.

ЕДИП

С добро не щеш — ще кажеш под мъчение!

ОВЧАРЯТ

Не ме наказвай, стар съм, царю, моля те!

ЕДИП

Извийте бързо на гърба ръцете му!

ОВЧАРЯТ

Защо? Какво да кажа аз, нещастният?

ЕДИП

Детето ти на този мъж предаде ли?

ОВЧАРЯТ

Предадох го. Да бях умрял във оня ден!

ЕДИП

Ще дойде то — ако не кажеш правото!

ОВЧАРЯТ

А ако кажа право — още повече.

ЕДИП

Той почна, както виждам, пак с извъртане.

ОВЧАРЯТ

Не, не, нали ти казах вече — дадох го!

ЕДИП

Твой син ли беше, или не? Отде го взе?

ОВЧАРЯТ

Не беше мое. Други ми го дадоха.

ЕДИП

Кажи, кой род и кой от тези граждани?

ОВЧАРЯТ

Недей ме пита вече, царю, моля те!

ЕДИП

Загубен си, ако запитам втори път!

ОВЧАРЯТ

Човек от Лаевата къща — няма що.

ЕДИП

От робите му ли, или от близките?

ОВЧАРЯТ

Горко ми! Трябва да говоря ужаси!

ЕДИП

А аз — да слушам. Но — не може иначе.

ОВЧАРЯТ

Наричаха го негов син. Но твоята

съпруга в къщи ще разкаже по-добре.

ЕДИП

Детето ти е дала тя?

ОВЧАРЯТ

О царю! Тя!

ЕДИП

Защо?

ОВЧАРЯТ

За да го умъртвя.

ЕДИП

Как, майка му,

нещастната!

ОВЧАРЯТ

От страх пред зли вещания.

ЕДИП

Какви?

ОВЧАРЯТ

Вестиха — ще убие татко си.

ЕДИП

Защо, защо си го предал на стареца?

ОВЧАРЯТ

От милост, господарю. Мислех, в своя край

със него ще отиде. А за страшно зло

спасил го той. И ако ти си туй дете,

което сочи той — о, знай, злочестник си!

ЕДИП

Уви! Сега е всичко ясно, ясно е!

Да те погледна, слънце, за последен път!

Роден съм аз безчестно, във безчестен брак

живях и сам погубих кръвно близкия!

(Втурва се в двореца. Овчарят и Вестителят бързо излизат.)

Четвърти стазим

ХОР

Първа строфа

О, смъртен човешки род,

как нищожен те виждам аз

в твоя земен живот!

Та кой ли, кой между нас

знае истинско щастие?

Мисли той, че е в щастие — в миг

с тази измама загива…

И твоят пример е жив пред мен,

и твоята участ, твоята!

Клети Едипе, на този свят

аз щастие не виждам!

Първа антистрофа

С изкусно насочен лък

той постигна честити дни,

пълно щастие. Зевсе, той

срази кривоноктия сфинкс,

който пееше песни,

твърда крепост застана той

в смъртния час на града ни.

От оня ден повелител аз

зова те. С върховни почести

ти бе почетен и стана цар

в могъща наша Тива.

Втора строфа

Но има ли сега от тебе по-злочест?

Кой гине тъй печално, кой е с толкова

беди в превратния живот?

Уви! Едипе славен вред!

Стигна ти една

гръд — и като син,

и като съпруг

морен да склониш глава!

Как е могло тъй дълго, как,

брачното ложе на твоя баща

тъй мълчаливо тебе да понася?

Втора антистрофа

Издебна те със зорък поглед Времето

и то осъжда твоя тъй злощастен брак

на син и на родител! О!

О! Лаев сине, по-добре

нивга да не бях

зървал твоя взор!

Ах, безкрай скърбя!

От гърдите скръбен вик

екне. Но, право, от тебе днес

аз си поемам дъха и ти

даде покой на моя морен поглед.

Екзод

(Влиза един Домашен вестител.)

ДОМАШНИЯТ ВЕСТИТЕЛ

О граждани, най-тачени в страната ни,

какви беди ще чуете и видите

и как ще заскърбите, ако още сте

със грижа за рода на Лабдакидите!

Ни Истър, нито Фазис би очистили

тоз дом от всички скрити в него ужаси!

Ще видим волни и неволни бедствия

след малко. Но от всичките страдания

най-много ни покъртва доброволното.

ХОР

Това, което знаем, е ужасна скръб.

Какво сега? Какво ще кажеш повече?

ДОМАШНИЯТ ВЕСТИТЕЛ

С най-бърза реч да кажа и да чуете

вестта ми: дивната Йокаста — мъртва

ХОР

О, бедната! А от какво загина тя?

ДОМАШНИЯТ ВЕСТИТЕЛ

От своята ръка. Но най-печалното

не е пред нас, не виждат го очите ви.

Все пак и ти, доколкото си спомня аз,

ще чуеш участта на тая клетница.

Когато с бяс се втурна във палатите,

към брачната постеля се отправи тя,

заскубала със две ръце косите си.

Вратата тръшна, па завика горестно

умрелия отдавна Лай. Говореше

за брачна нощ, която го погубила

и след това обрекла нея, майката,

от неговия син да ражда клетници.

Ридаеше, нещастната, над ложето,

в което мъж от мъж родила, син от син.

А после — как умря, не зная. С викове

Едип се втурна вътре и не можехме

докрай да видим злото й. Загледахме

към него, който тичаше объркано.

Той тича, иска меч от нас и пита ни

жена му де е, не жена му — нивата

със двоен плод — със него и с децата му.

В беса му някой бог му каза де е тя,

не ний, които бяхме там. С ужасен вик,

като че ли натам го някой водеше,

към двойната врата се втурна бясно той,

оста изтръгна и влетя във стаята.

Там виждаме царицата увиснала,

на шията със примка. Щом нещастникът

я зърна, страшно изрева и примката

разбърза. И когато долу, клетата,

се просна — о, ужасно бе за гледане! —

извади той от дрехата й златната

игла, с която беше тя прихваната,

издигна я и я заби в очите си

и викаше: „Ни злото ми ще видите,

нито греха ми! Гледайте сред вечен мрак

ония, що не биваше да виждате,

и моите любими не познавайте!“

И не веднъж, а с всяка дума удряше

в отворените си очи. И кървави

зениците струеха по страните му.

Не капки кръв се стичаха, а тъмен дъжд

и кървав град обливаше лицето му.

От двама гръмна злото — срещу двамата.

И той, и тя еднакви бяха в злото си.

Ах, старото блаженство бе наистина

блаженство! Днес, във този ден — стенания,

разруха, гибел и позор — и няма зло,

което да не виждаме в бедата им!

ХОР

На себе си дойде ли вече клетникът?

ДОМАШНИЯТ ВЕСТИТЕЛ

Вратите вика да разтворим, целият

народ да види тук отцеубиеца,

чиято майка… — не, мълча, греховно е!

Крещи — ще бяга от града и в този дом

не ще стои под своите проклятия.

Но трябва му опора тук, разбира се,

водач — непоносима му е болката.

И ти ще видиш сам това. Разтварят се

вратите. Подир миг ще видиш зрелище,

което би покъртило и враг дори.

(Влиза Едип.)

Комос

ХОР

О страдание страшно за нашия взор!

Най-ужасно от всичко, което до днес

съм видял! Какъв гибелен бяс те обзе,

о злочести? Какво божество връхлетя

върху тебе със този чудовищен скок,

върху твойта безрадостна участ?

О, горко ти, горко! Но не мога очи

върху тебе да спра, а как искам сега

да те питам, да слушам, да гледам! Така

ме изпълва със ужас видът ти!

ЕДИП

О, горко ми, горко! О, злочестият аз!

Но къде на земята ме водят сега?

Но къде отлетява гласът ми, къде?

Докъде ме доведе, о боже!

ХОР

До страшно зло — нечуто и невиждано.

Първа строфа

ЕДИП

О тъмнина!

О облак, свесен над мене, ужасен облак — немея!

Непобедим и непрогледен мрак!

Горко ми! О!

О, пак горко ми! Как пронизват болките

от раните и споменът за злото ми!

ХОР

Разбираме, че в толкова нещастия

е двойна твойта скръб и двойна — мъката.

Първа антистрофа

ЕДИП

Приятелю,

едничък верен служител оставаш с мене. Ти чакаш

загрижен за мене, слепецът, сега.

Уви! Уви!

Не си ми скрит, не си — познавам ясно аз,

макар и в мрак — звучи до мене твоят глас.

ХОР

О, страшно дело! Как можа очите си

да загасиш? Кой бог ти е внушил това?

Втора строфа

ЕДИП

Сам Феб-Аполон, приятели, Феб

изведе злото до края, ах, злото — моите мъки!

Но никой друг не ми срази очите, не — аз, клет.

Какво ли сега със тях

ще гледам, щом не виждам нищо радостно?

ХОР

Тъй беше, както казваш, тъй.

ЕДИП

Какво да гледам днес, какво

да любя вече и кого

да слушам вече радостен, приятели?

Водете ме оттук — по-бързо, далек,

приятели, далек, че смърт нося аз,

проклет и безкрай омразен съм аз

на всички богове!

ХОР

Злочести — с мисълта и с теглилата си!

Как исках да не те позная втори път!

Втора антистрофа

ЕДИП

Да бъде проклет тоз, който свали

в гората тежките връзки от мене, взе ме, от гибел

изтръгна ме и ме спаси, но не за радост, не, не!

Тогава да бях умрял,

не щях да страдам тъй ни аз, ни моите!

ХОР

И аз бих пожелал това.

ЕДИП

Баща си аз не бих убил,

не бих се днес наричал мъж

на тази, от която съм роден, уви!

Сега съм проклет, безчестно роден,

постеля делих със майка си аз!

И има ли зло, от злото по-зло,

Едипа то слетя.

ХОР

Не знам добре ли стори ти, но по-добре

да бе умрял, отколкото да бродиш сляп.

ЕДИП

Не казвай, че не съм постъпил най-добре

така, недей, не ме съветвай повече!

Не знам с какви очи бих гледал татко си,

когато ида в ада, между сенките,

и майка си, злочестата: вината ми

пред тях не ще изкупи и бесилката.

Ала копнял ли бих да срещна погледа

на своите деца — родени, както са

родени? Ах, ни тях ще видят моите

очи, ни Тива с крепостта, ни божите

свещени изваяния! Тях, беден аз —

най-знатният сред Кадмовите граждани, —

изгубих, като обявих да гонят вред

безбожния, посочен от небесните,

явен на нас като престъпник Лаев син.

И тоя срам понесъл върху себе си,

как бих могъл открито да ви гледам аз?

Не, не! Да можех да затворя извора

на всеки звук — заключил бих отвсякъде

тогава тая тъй нещастна моя плът!

Да бъда сляп и да не чувам! Сладко е

да не съзнаваш своето нещастие.

Защо ме Китерон прие, защо тогаз

не ме уби, та да не се показвам тук,

пред тези, от които съм роден, уви!

О Полибе, Коринте, стари бащини

дворци — така ви мислех аз, — о, колко зло

под хубостта ми сте били отхранили!

Престъпник съм, роден съм от престъпници!

О кръстопът! Долино в мрак забулена!

Изпихте вие мойта кръв — кръв бащина,

която сам пролях! Дали си спомняте

какво направих там, сред вас, и после тук —

какво извърших после тук? О двоен брак!

Роди ме ти и пак покълна в твоите

недра едно и също семе! Ти роди

баща и братя, и деца — еднаква кръв,

жени, съпруги, майки — най-позорното,

което е възможно между смъртните!

Но — срамно дело, срамни са и думите.

По-бързо, за безсмъртните, водете ме!

О, скрийте ме, убийте ме, хвърлете ме

в морето и не ще ме вече виждате!

Елате, докоснете се до клетника!

Послушайте, не бойте се! Бедата ми

е само моя — не сполита другиго!

ХОР

Навреме иде тук Креон. Молбите ти

ще чуе той, и той ще ти даде съвет.

В земята ни остана той едничък страж.

ЕДИП

Беда за мен! Какво ще му говоря?

Какво доверие заслужвам? Толкова

несправедливо се отнесох с него аз!

(Влиза Креон, с него — Антигона и Исмена.)

КРЕОН (към Едип)

Не съм дошъл, Едипе, да злорадствувам,

не съм дошъл и с укор за обидите.

(Към Хора)

Ако не се срамувате от смъртните,

побойте се от пламъка на Хелиос,

на царя-животворец! Не показвайте

такова зло открито! Не търпи това

земята, ни дъждът свещен, ни слънцето.

По-скоро въведете го в палатите!

На свой е само позволено — своите

да гледа и да слуша във бедите им.

ЕДИП

За бога! Ти премахна страховете ми!

Ти идеш благ при мен, при най-престъпния!

О, чуй, за тебе моля, не за себе си!

КРЕОН

Какво желаеш, та ме молиш толкова?

ЕДИП

Махни ме от града, прати ме някъде,

където няма да продумам никому!

КРЕОН

Така бих сторил, ала искам по-напред

от бога да узная как да действувам.

ЕДИП

Но ясни са словата му — безбожния

отцеубиец, казва, да погубите.

КРЕОН

Така ни каза той. Но в тези трудности

е най-добре да питаме за нужното.

ЕДИП

И за такъв нещастник ли ще питате?

КРЕОН

Сега на бога вярваш и самият ти.

ЕДИП

Към тебе се обръщам със молбите си.

Онази, в къщи, положи във гроба и

тъй, както знаеш. Дълг е то към своите.

А мене как ще иска този бащин град

да гледа жив сред своите поселници?

Пусни ме в планините, там, където е

и моят Китерон — а него моите

родители за гроб са ми отсъдили.

И да умра тъй, както те са искали.

Но знам добре: ни болест, нито друго зло

ще ме сломи. Не щях да се спася от смърт,

ако не се спасих за страшни бедствия.

Но да върви, където ще съдбата ми!

За моите момчета ти не се грижи,

Креоне мой, мъже са те и никъде

не ще усетят липса във живота си.

Но моите злочести две момичета!

На пълната трапеза те не сядаха

без мене, до каквото се докоснех аз,

със мене го деляха те! Грижи ми се

за тях! И остави ме със ръцете си

да ги допра, да си изплача мъката!

О царю,

о благородни, нека! И допра ли ги

с ръце, ще мисля: пак са мои, виждам ги.

Що думам?

Не чувам ли, о богове! Те, милите,

ми плачат! О, Креон се е смилил над мен

и ми е пратил моите сладки рожбици!

Така ли?

КРЕОН

Така, Едипе. Аз ти ги доведох тук,

че зная — тая радост ти жадуваше.

ЕДИП

Честит бъди! Дано за добрината си

получиш участ по-добра от моята!

Деца, къде сте? Тук елате, в моите,

във братските ръце, които сториха

да виждате окървавени светлите

очи на своя роден татко. Аз, деца,

без сам да знам и видя, станах ваш баща

и ви родих с оная, що и мен роди.

Оплаквам ви. Не виждам ваште погледи

и мисля за горчивото ви бъдеще,

което ви очаква между хората.

Къде ли ще отивате по сборове

и празници, отдето не разплакани,

а радостни дома ще се завръщате?

А като дойде време в брак да встъпите,

тогава кой ще се реши връз себе си

такъв ужасен срам да вземе — гибелен

за моите родители, за вас, деца?

Кое ли зло ви липсва още? Татко си

уби баща ви, смеси се със майка си,

която го създаде, и от същата,

която го роди, доби и вас, деца!

С това ще ви обиждат вред. И кой ли мъж

ще ви поиска? Никой, никой, зная аз —

безплодни и безбрачни ще повехнете!

Креоне, Менойкеев сине, ти си им

баща от днес — ний, техните родители,

загинахме. Не ги оставяй в бедствия

и без съпрузи да се скитат — род ти са!

И не оставяй да ги стигне моята

беда, смили се — виждаш, тъй невръстни са

и нищо нямат, — ти си им едничкият!

О благородни, съгласи се, дай ръка!

(Креон му подава ръка.)

А вам, дечица, ако ме разбирахте,

бих рекъл много, но сега — желая ви:

живейте, дето можете, но по-добър

живот от този, който случи татко ви!

КРЕОН

Стига си проливал сълзи! Хайде, влизай у дома!

ЕДИП

С мъка слушам, ала трябва.

КРЕОН

Всичко с време е добро.

ЕДИП

Знаеш ли какво желая?

КРЕОН

Ще ми кажеш и ще знам.

ЕДИП

Изпрати ме надалече!

КРЕОН

Искаш божие — от мен.

ЕДИП

Но небесните ме мразят!

КРЕОН

Скоро ще те чуят те.

ЕДИП

Истина ли?

КРЕОН

Не обичам да говоря, щом не знам.

ЕДИП

А сега, води ме вече.

КРЕОН

Но — децата остави!

ЕДИП

Не, недей, не ми ги вземай!

КРЕОН

Всичко не желай сега?

С тебе не вървя в живота туй, което си владял.

ХОР

Жители на мойта родна Тива, гледайте Едип,

който гатанките чутни разгада и бе велик!

Кой не гледаше със завист към честития му дял?

До какво море от страшни бедствия достигна той!

Затова, додето чакам сетния съдбовен ден

на човека, аз не ще го нарека блажен, преди

да си иде от земята, без да е видял беда.

(Излизат.)

Едип в Колон

Лица

ЕДИП

АНТИГОНА

ЧУЖДЕНЕЦ

ХОР ОТ АТИЧЕСКИ СТАРЦИ

ИСМЕНА

ТЕЗЕЙ

КРЕОН

ПОЛИНИК

ВЕСТИТЕЛ

Действието се развива в Колон, пред гората на Евменидите.

Пролог

ЕДИП

Чуй, Антигоно, слепия си стар баща —

в коя земя, в чия държава стигнахме?

Но кой ли ще посрещне мене, скитника

Едип, с оскъдни дарове в ръцете си?

Аз искам малко, ала и от малкото

по-малко получавам. Все пак — стига ми.

Страданията, времето и силата

на моя дух на скромност ме научиха.

Но, дъще моя, ако може някъде —

във кът непосветен или в светилище, —

тури ме да поседна, за да питаме

къде сме. Нека разберем от тукашни;

каквото кажат те, да ги послушаме.

АНТИГОНА

Злочести татко, ако виждам хубаво,

далеч пред нас е град, опасан с крепостни

стени. В свещено място сме — обрасло е

с лоза, маслина, лавър. А сред клоните

безброй славеи пеят в упоение.

Седни сега на тези груби камъни,

че пътят ти не беше път за стар човек.

ЕДИП

Сложи ме и пази край мене, слепия.

АНТИГОНА

Не ме учи, научих го със времето.

(Помага на Едип да седне върху един камък.)

ЕДИП

А можеш ли ми каза де сме седнали?

АНТИГОНА

Не знам къде, но, виждам, пред Атина сме.

ЕДИП

Туй всички минувачи ни говореха.

АНТИГОНА

Да ида ли напред да питам хората?

ЕДИП

Да, дъще, но дали ще срещнеш някого?

АНТИГОНА

Ще срещна. Но не ще е нужно никъде

да ходя — тук човек съзирам някакъв.

ЕДИП

Към нас ли се отправя, чедо? Иде ли?

Влиза един Чужденец.

АНТИГОНА

Да, той е вече тук. Сега запитай го

каквото искаш. Ето го, пред тебе е.

ЕДИП

О, чужденецо, щом узнах от моето

дете, което гледа и за двама ни,

че идеш тук и можем да те питаме…

ЧУЖДЕНЕЦЪТ (прекъсва го).

Преди да питаш повече, излез оттук!

Греховно е да тъпчат тук нозете ти!

ЕДИП

Защо? Кому е посветено мястото?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Свещено, непристъпно е — на страшните

богини[37], що роди Земята с Мрака.

ЕДИП

Чие свещено име да мълвя сега?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Народът ги нарича тук „всевиждащи

Еринии“. Но другаде е иначе.

ЕДИП

О, нека с милост чуят те молбите ми!

Оттук не ще отида вече никъде.

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Какво е туй?

ЕДИП

Поличба на съдбата ми.

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Не смея да те пъдя самоволно аз,

преди да питам своите съграждани.

ЕДИП

Не пренебрегвай, чужденецо, скитника!

Кажи каквото моля, за безсмъртните!

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Добре, не ще се отнеса с презрение.

ЕДИП

Коя е местността, в която стигнахме?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Това, което зная сам, ще чуете.

Свещен е този край — над него властвува

бог Посейдон и още — огненосецът,

титанът Прометей. Това пък — мястото,

където стъпваш ти — се казва Меден праг[38]

опора на Атина. Всички околни

поля почитат ей тогова — конника

Колон — като закрилник, и навсякъде

на името му всички са наречени.

Такива са местата. И почитат ги

не толкова със думи, ала с обреди.

ЕДИП

И, значи, има този край поселници?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

О, да, и те на бога са наречени.

ЕДИП

Цар имат ли, или народът властвува?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

На царя във Атина те са поданни.

ЕДИП

А кой владее — с думи и с могъщество?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Тезей се казва. На Егея син е той.

ЕДИП

Ще иде ли от вас при него пратеник?

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Защо? Да каже нещо? Да го викне ли?

ЕДИП

За малка помощ много ще получи той.

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

Какво ли ще спечели пък от сляп човек?

ЕДИП

Това, което казвам, вижда хубаво.

ЧУЖДЕНЕЦЪТ

За да не сбъркаш, чужденецо, ето що

(добър човек си, виждам, но нещастен си):

почакай там, където се намерихме.

Ще съобщя на тукашните жители,

а не в града. Ще кажат те да чакаш ли,

или отново да поемеш пътя си.

(Излиза.)

ЕДИП

Отиде ли си, дъще моя, странникът?

АНТИГОНА

Отиде си, и можеш на спокойствие

да ми говориш — тук съм аз единствена.

ЕДИП

Страхотни божества[39], ако за първи път

превих нозе пред вашето светилище,

към Локсий и към мен не негодувайте!

Когато той предричаше бедите ми,

аз чух, че ще отдъхна във последната

страна след дълги дни, че във светилище

на тачени богини ще съм гостенин

и там ще спре животът ми страдалчески.

Ще бъда за приелите ме — щастие,

проклятие — за мойте прогонители.

Той обеща да ми даде знамение

със гръм, със земетръс или със мълния.

По този път — аз вече зная сигурно —

не друг, а вие вярно ме изведохте

до тоя лес. Та иначе аз никога

не бих се срещнал първо с вас във пътя си —

аз, трезвият, с вас, трезвите[40], — не бих седял

на този камък. Изпълнете думите

на Аполон, богини, на живота ми

вий дайте смърт и доведете края ми,

ако го заслужавам, подир толкова

и тъй ужасно минати страдания!

На Мрака древен сладки рожби, моля ви!

Ти, който носиш името на славната

Палада, най-почитан граде, моля те!

Смилете се над сянката на бедния

Едип! Днес аз не съм Едип от някога.

АНТИГОНА

Мълчи, насам пристигат старци някакви —

навярно за да разберат къде седиш.

ЕДИП

Ще млъкна, а пък ти ме отведи оттук,

от пътя, във леса, та да послушаме

какво ще кажат. След това внимателни

ще можем ний да бъдем в своите действия.

Влизат в гората на Евменидите.

Парод

ХОР

Първа строфа

Та кой ще е той? Где е? Виж!

Где ли се крие — най-безсрамен

от всички в този свят?

Дири да го намериш,

добре оглеждай вред!

Да, скитник е старецът, скитник ще е някакъв,

не тъдявашен. Той не би

влязъл във този девствен лес —

лес на страхотните моми[41],

които ние от страх не зовем,

а преминаваме край леса им

с очи затворени и без глас,

само с молитва в мисълта.

И днес,

казват, дошъл бил някой,

незачитащ нищо,

за когото бродя из целия лес,

а все още не мога

да открия къде се намира.

Система

ЕДИП (излиза от гората).

Аз съм този човек. Както казват за мен,

моят слух ви видя.

ХОР

Ужасно — о! —

и за нашия взор, и за нашия слух!

ЕДИП

О, недейте ме гледа със укор в очи!

ХОР

О, Зевсе, пази! Кой е този човек?

ЕДИП

Човекът, когото за прежните дни

не бихте нарекли честит, първенци.

Та нямаше воден от чужди очи

да ходя, облегнат —

огромен — на слабото рамо.

ХОР

Първа антистрофа

Със мъртви очи? Страшно зло!

Тъй от рождение ли си, злочести?

Отдавна, виждам аз.

Не искам да прибавиш

беда към тез беди.

Излез затова, излез, бъди внимателен!

Не навлизай в глухия лес —

цял в треви, — дето жертвен съд

смесва бистри водни струй

със сок на медно питие.

Беден чужденецо, внимавай!

Иди си, чуй, върни се назад!

Виж, дели ни широка межда.

Кажи,

чуваш ли, страден скитнико?

Ако имаш нещо

да отвърнеш на моите думи, излез

от свещения лес

и кажи. Но ни думица — в него!

Антисистема

ЕДИП

Моя дъще, кажи ми — сега накъде?

АНТИГОНА

Трябва, татко, по техен закон да вървим,

да отстъпваме, щом е потребно това.

ЕДИП

За ръка улови ме тогава.

АНТИГОНА

Добре.

ЕДИП (към Хора).

Чужденци, не постъпвайте лошо със мен!

(Към корифея.)

Доверих ти се аз и излизам оттук.

Втора строфа

ХОР

Старче, ако не щеш,

никой от нас

няма оттук

веч да те гони.

ЕДИП

Още ли?

ХОР

Още малко.

ЕДИП

Още?

ХОР

Води го,

момиче. Ти виждаш добре.

АНТИГОНА

… … … … … … … … … …

ЕДИП

… … … … … … … … … …

АНТИГОНА

… … … … … … … … … …

С твоите слепи стъпки върви,

татко, натам, накъдето те водя!

ЕДИП

… … … … … … … … … …

ХОР

Чужд си в чужда земя, и ти,

клетнико, трябва да мразиш това,

което мрази градът, а това,

което обича, — да тачиш.

ЕДИП

И така, отведи ме, дете,

там, където ще можем и ние сами

да мълвим с благочест и да слушаме тях

със съдбата си нека не спорим.

Втора антистрофа

ХОР

Спри се там и от тоз

каменен хълм

вече недей

мръдва нататък.

ЕДИП

Тъй ли?

ХОР

Да, тъй, разбираш.

ЕДИП

Прав ли?

ХОР

Сведи се към края

на камъка малко, седни.

АНТИГОНА

Татко мой, аз ще се грижа — спокойно…

ЕДИП

Нещастен аз!

АНТИГОНА

… пристъпвай наред със мене,

свойта стара глава склони

тук, на моята грижна ръка.

ЕДИП

Страшна е моята участ!

ХОР

Клетнико, послуша ни ти.

Кой е твоят баща? Кажи,

коя страдалка те води? Коя

е твойта родина?[42] Кажи ни!

ЕДИП

Странници,

изгнаник съм аз, но не…

ХОР

Старче, защо замлъкваш тъй?

ЕДИП

Не, недейте ме пита кой съм,

недейте разпитва вече, стига!

ХОР

Защо?

ЕДИП

От ужасен род съм…

ХОР

Казвай!

ЕДИП (към Антигона).

Уви! Какво да им кажа, дъще?

ХОР

От чие потекло си, чужденецо,

и кой е твоят баща?

ЕДИП

Какво да направя, нещастен аз, дъще?

АНТИГОНА

Кажи, щом се виждаш принуден.

ЕДИП

Да, да, ще им кажа, не мога да крия!

ХОР

Много дълго се бавиш, побързай!

ЕДИП

Да познавате някакъв Лаев син?

ХОР

О!

ЕДИП

Лабдакидите, техния род?

ХОР

Зевсе!

ЕДИП

Ами Едипа злочест?

ХОР

Ти Едип ли си?

ЕДИП

Не се бойте от моите думи.

ХОР

О, о!

ЕДИП

Нещастен аз!

ХОР

Уви!

ЕДИП (към Антигона).

Дъще моя, какво ли ще стане?

ХОР

Напуснете земята ни бързо!

ЕДИП

Тъй ли спазвате дадена дума?

ХОР

Никой не бива наказван от Мойрите,

че отмъщава. Та щом към измамата

нова измама притуриш, страдание,

не благодарност е, явно, отплатата!

Ставай отново оттам, запилявай се,

махай се бързо, не стой във земята ми

и не създавай

в града ми нови грижи!

АНТИГОНА (към Хора).

Странници,

милостиви, щом стария мой

баща, който тук спомена

своите неволни дела,

не изслушахте, аз ви моля,

имайте милост към мене, злочестата,

странници, вие! Моля ви аз

само за моя, за бедния татко.

(Към корифея.)

Моля и гледам в очите ти с моите

живи зеници и сякаш от вашата

кръв съм родена и аз — към нещастния

имайте милост! На вас се надяваме

както на бог ние, бедните! Дайте ни

тази нечакана радост!

Моля за всичко, което обичате —

рожби, жени, богове, скъпоценности!

Гледайте: никой не би могъл себе си

от смърт да избави,

щом към смърт го тласка бог.

Първи епизод

ХОР

Знай, дъще на Едип, ний съжаляваме

и тебе, и баща ти, но при трепета

пред боговете ний не бихме казали

ни дума след това, което казахме.

ЕДИП

Защо е тая слава, де е смисълът

на хубавото, ала празно мнение,

че град Атина, най-благочестивият,

единствен можел да даде спасение

на страдащия странник, че единствен той

му давал помощ? А за мене има ли?

Оттук ме вие вдигате и гоните

от страх пред мойто име само, не от страх

пред мен и моите дела. Делата ми

са повече страдания, не действия —

ако е позволено тук за своите

родители да кажа. Вий настръхнахте

заради тях. Нима е престъпление,

че върнах зло за зло?[43] Та и съзнателно

да бъде то, нима е престъпление?

Но аз дойдох до злото несъзнателно.

А те, чиято жертва бях, — те знаеха.[44]

Затуй ви моля в боговете, граждани:

спасете ме, тъй както ме изпъждате!

Ако от боговете се страхувате,

не пренебрегвайте властта им! Вярвайте,

че боговете гледат благочестния,

че гледат и безчестника, че лошият

не се е скривал никога. Помнете го

и не петнете блясъка на славната

Атина със постъпка на безчестници!

Тъй както ме приехте при молбите ми,

сега ме и закриляйте! Не гледайте

ужасния ми лик със отвращение!

Аз ида чист и свят и нося щастие

на този град. Когато господарят ви,

водителят ви, дойде тук, ще чуете

и всичко ще узнаете. Но чакайте!

Несправедливи дотогаз не бивайте!

ХОР

Със трепет и вълнение изслушахме

това, което каза, старче, — толкова

внушително е то. Но, смятам, нужно е

да го узнаят нашите владетели.

ЕДИП

Къде е господарят на земята ви?

ХОР

Във своя бащин град живее. Дири го

човекът, от когото сме повикани.

ЕДИП

Ще прояви ли грижа и внимание

към някакъв слепец — да дойде лично тук?

ХОР

Бездруго, щом ти чуе само името.

ЕДИП

А кой ще иде да му съобщи това?

ХОР

Далече е дотам, но много приказки

по пътя се приказват. Царят, чуе ли,

ще дойде, вярвам, старче. Тук навсякъде

се носи твойто име. И макар че е

не твърде бърз, щом чуе, ще побърза той.

ЕДИП

За щастие на мене и на своя град

да дойде! Кой не би желал доброто си?

АНТИГОНА (загледана встрани).

Какво да мисля, що да кажа, татко мой?

ЕДИП

Що има, Антигоно?

АНТИГОНА

Приближава се

жена към нас. На муле от Сицилия[45]

пътува, а със шапка от Тесалия[46]

закрива тя лицето си от слънцето.

Какво да кажа?

Ах, тя ли е? Не е ли тя? Сънувам ли?

И тя е, и не е тя, и не знам какво

да мисля аз, нещастна!

Не, тя е, само тя е! Приближава се

и весело ме гали с поглед — значи то,

че е Исмена, че е тя и само тя!

ЕДИП

Що думаш, дъще?

АНТИГОНА

Дъщеря ти, моята

сестра, съзирам! Ще я чуем ей сега!

Влиза Исмена, придружена от един прислужник.

ИСМЕНА

Ох, двете най-любими думи: татко мой,

сестрице моя! Ето ви — след толкоз труд!

И пак със труд ви виждам аз през сълзите!

ЕДИП

Дете, при мене?

ИСМЕНА

Татко, татко, бедни мой!

ЕДИП

Дете, дойде ли?

ИСМЕНА

Да, след много бедствия!

ЕДИП

Ела до мен!

ИСМЕНА

Прегръщам ви и двамата.

ЕДИП

О, моя кръв!

ИСМЕНА

О, тежък и проклет живот!

ЕДИП

За мен и нея?

ИСМЕНА

И за мене, бедната!

ЕДИП

Защо дойде?

ИСМЕНА

За тебе мислех, татко мой.

ЕДИП

От жал по мене?

ИСМЕНА

Още — със известие,

с най-верния сред моите прислужници.

ЕДИП

А твойте млади братя?[47] Де отидоха?

ИСМЕНА

Там, дето са. Но страшно днес е тяхното.

ЕДИП

О, колко са прилични на египтяни[48]

по нрави и по начин на живеене!

Мъжете там стоят по домовете си

пред станове с платно, а пък жените им

вън, вместо тях, се грижат за прехраната.

За братята ви беше тази работа,

а те стоят дома, като момичета,

и вие, вместо тях, сега понасяте

бедите с мен. Едва изпълни детските

години и едва закрепна първата,

па тръгна с мене, води мене, стареца,

нещастната, и често броди в дивите

усои необута, ненахранена.

Под дъждове, под огъня на слънцето

тя страда с мене. Нищо са удобствата

за нея, стига сит да бъде татко й.

А ти, дете, дойде преди при татко си

да донесеш — и тайно от кадмейците —

вещаното за мене. И пазителка

ми беше ти, когато ме прогониха.

Сега с какво известие при татко си

дойде, дете? Защо на път си тръгнала?

Ти идеш тук не без причина, зная аз.

Навярно ще ми кажеш нови ужаси.

ИСМЕНА

Не ще говоря, татко мой, за мъките,

претеглени, додето дирех твоето

прибежище. Не искам двойна болката

да бъде — от теглото и от разказа.

Дошла съм да ти съобщя какви беди

сред твоите клети синове изникнаха.

Единодушно на Креон отстъпиха

отпърво трона, за да не сквернят града —

те мислеха за древното проклятие,

което твоя дом покри с нещастия.

Сега пък — бог ли, тяхната престъпност ли —

в ужасен спор ги тласна, триж нещастните,

да завладеят власт и трон във царството.

И младият[49], макар и не с годините

на своя брат, на Полиник, лишава го

от трон и го прокужда във изгнание.

А той — навред се казва тъй — отправил се

към Аргос, котловинния, намерил си

отново род, другари по оръжие,

за да завземе бляскаво кадмейската

земя или да блесне тя прославена.

И всичко туй е, татко мой, действителност,

не думи. А кога над твойте бедствия

ще се смилят безсмъртните — сама не знам.

ЕДИП

Ти вярваш ли, че боговете някога

ще се загрижат и ще ме спасят, дете?

ИСМЕНА

Да, тъй вещаят новите пророчества.

ЕДИП

Какви са те, дете? Какво е казано?

ИСМЕНА

Жив или мъртъв ще те дирят някога

тиванците заради свойто щастие.

ЕДИП

Какво добро ще видят от такъв човек?

ИСМЕНА

Във тебе, казват, е мощта им вложена.

ЕДИП

Та мъж ли съм, когато съм почти мъртвец?

ИСМЕНА

Погуби те небето, но — въздига те.

ЕДИП

Млад паднах, а ме вдига в старост немощна!

ИСМЕНА

И заради това Креон ще дойде тук

след малко — дълго няма да се бави той.

ЕДИП

Какво ще прави? Обясни ми, моля те!

ИСМЕНА

Ще те засели край града — във негова

да бъдеш власт, но да не стъпваш в царството.

ЕДИП

Какво ще имат, щом съм пред вратите им?

ИСМЕНА

Та инак върху тях би тегнал гробът ти!

ЕДИП

Досеща се човек и без пророчества.

ИСМЕНА

Те искат там да бъдеш ти, а не в страна,

където ще си господар на себе си.

ЕДИП

Кажи, ще ме покрият ли с тиванска пръст?

ИСМЕНА

Това не позволяват кърви бащини.

ЕДИП

Тогава те не ще ме имат никога!

ИСМЕНА

Това ще струва скъпо на кадмейците.

ЕДИП

Каква ще е причината, кажи, дете!

ИСМЕНА

Гневът ти — щом се приближат до гроба ти.

ЕДИП

Дете, но кой ти каза тези работи?

ИСМЕНА

Мъже, които са били при Пития.

ЕДИП

И всичко туй от Аполон е казано?[50]

ИСМЕНА

Пристигащите в Тива тъй говореха.

ЕДИП

А чуха ли това и синовете ми?

ИСМЕНА

И двамата — и знаят го отлично те.

ЕДИП

И тъй, те чуха, ала предпочетоха

властта пред любовта към мен, негодните?

ИСМЕНА

Боли от тези думи, ала верни са.

ЕДИП

О, нека на борбата им безсмъртните

не турят край! И нека във ръцете ми

дадат да бъде изходът на битката,

в която са издигнали оръжия!

Ни този, който днес владее скиптъра,

да оцелее, нито пък изгнаникът

да се завърне! Те — когато татко им

прогонваха позорно — не попречиха,

не го запазиха. И пред очите им

бе обявено моето изгнание!

Но ти ще кажеш, че по мое искане

градът ми даде този подобаващ дар.

О, не! В деня, когато във душата ми

кипеше страшна буря, най-желаното

бе — смърт или пребиване със камъни.

А никой не изпълни туй желание.

Но с времето, когато стихна болката

и аз разбрах, че повече, отколкото

е нужно, яростта ме бе наказала, —

тогава гражданите ме изхвърлиха —

след толкоз дни! И те, които можеха

да подкрепят баща си, — те отказаха!

За мене те не казаха ни думица,

и тръгнах аз в неволя и в изгнание.

От двете свои дъщери, доколкото

природата им позволява, имам аз

храна, подслон и любовта на свойта кръв.

Онези — пред баща си предпочетоха

да имат трон и скиптър и да властвуват.

Но в мен съюзник няма да намерят те

и власт не ще получат над тиванската

земя. Аз твърдо зная — чух и нейните

(Посочва Исмена.)

вещания, а спомних си и древните,

които Аполон ми даде някога.

Да пратят да ме вика и Креон сега

или пък друг влиятелен в държавата!

Ако и вие, граждани, ми дойдете

на помощ със богините — закрилници

на този град, ще видите в лицето ми

могъщ спасител, зло на враговете ви.

ХОР

Едипе, заслужаваш състрадание

и ти, и твоите деца. Но щом като

спасител се наричаш на земята ни,

аз искам да ти дам един добър съвет.

ЕДИП

На всичко съм готов, кажи, приятелю.

ХОР

Сега принасяй жертва на богините,

в гората на които стъпи най-напред.

ЕДИП

Как точно? Научете ме, приятели!

ХОР

От вечен извор първо донеси вода

свещена. С чисти шъпи да е гребната.

ЕДИП

И след като водата бъде гребната?

ХОР

Кратери[51] има, работени майсторски.

Покрий и дръжките им, и гърлата им.

ЕДИП

С какво да ги покрия? С вълна? С клончета?

ХОР

Със вълна от овца, току-що стригана.

ЕДИП

Добре. След туй — какъв ще бъде обредът?

ХОР

Пред изгрев ще прелееш срещу слънцето.

ЕДИП

Със същите ли, с казаните съдове?

ХОР

Да, три пъти. Излей до дъно третия.

ЕДИП

С какво да ги напълня — и това кажи.

ХОР

С вода и мед. Но вино не прибавяйте.

ЕДИП

А щом излея течността в усоите?

ХОР

Сложи на три места по девет клончета

маслина, с двете си ръце, и тъй моли…

ЕДИП

Кажи ми как — най-важна е молитвата.

ХОР

„Тъй както благосклонни ви наричаме,

тъй с благост вий ме чуйте и спасете ме!“

И сам ли молиш, или моли друг за теб,

мълвете тихо, глас не извишавайте.

Тръгни, не се обръщай, и тогава чак

ще мога вече смело да те браня аз.

А иначе — за тебе тръпна, страннико!

ЕДИП (към Антигона и Исмена).

Деца, бий чухте тукашните жители.

АНТИГОНА

Да, чухме ги, и твойта дума чакаме.

ЕДИП

Не мога да отида сам. Две бедствия:

и сляп съм, и не ме държат нозете ми.

Та нека затова го стори някоя

от вас. Че вместо хиляди — един човек,

но с честна мисъл, смятам, е достатъчен.

По-бързо изпълнете го, но мене тук

недейте изоставя. Тези немощни

нозе не могат да ме влачат без водач.

ИСМЕНА

Ще ида, ще го свърша аз. Кажете ми

къде ще трябва да потърся мястото.

ХОР

Нататък, във гората. Ако някъде

не знаеш нещо, има хора — питай ги.

ИСМЕНА

Отивам. Ти пък, Антигоно, тук пази

баща ни. Щом се грижи за родители

човек, не бива да го мъчи грижата.

(Излиза.)

Комос

Първа строфа

ХОР

Тежко, тежко е, знам, да развредя

старата ти рана,

но искам все пак да узная…

ЕДИП

Какво?

ХОР

… онази тъмна, нещастна участ,

която тегне връз тебе.

ЕДИП

Любезни приятелю, моля,

не питай за срамно нещо!

ХОР

Желая това, което безспирно

мълвят навред, да узная както трябва.

ЕДИП

О!

ХОР

Аз моля, кажи ми!

ЕДИП

Горко ми!

ХОР

Склони, и аз те послушах преди малко!

Първа антистрофа

ЕДИП

Страшно зло претърпях, страшно, но сам —

чува бог — не знаех.

Съзнателно нищо не сторих.

ХОР

Но как?

ЕДИП

Градът в престъпно легло ме свърза,

без сам да зная, с бедите.[52]

ХОР

Със майка си, както чувам,

делил си позорна постеля.

ЕДИП

О, смърт са за мене, странници, тези

ужасни думи! А тия две са мои…

ХОР

Що?

ЕДИП

… деца, две проклятия!

ХОР

О, Зевсе!

ЕДИП

Една е майката за двете тях и за мене.

Втора строфа

ХОР

И те са твои дъщери?

ЕДИП

Но — и на татко си сестри!

ХОР

Уви!

ЕДИП

Уви!

Да, след злото следва зло в безкраен ред.

ХОР

Страдал си…

ЕДИП

Да, аз страдах безкрай.

ХОР

Сгреши ти…

ЕДИП

Не сгреших.

ХОР

Но как?

ЕДИП

Получих в дар,

бедният аз, туй, което не биваше

за своите заслуги да получа.

Втора антистрофа

ХОР

Но как, злочести? Ти уби…

ЕДИП

Какво? Какво ме питаш пак?

ХОР

… баща си…

ЕДИП

О!

С втори удар ти повторно ме рани!

ХОР

Ти уби…

ЕДИП

Убих, ала има тук…

ХОР

Що?

ЕДИП

… прошка във едно.

ХОР

В какво?

ЕДИП

Ще чуете.

Вярно, убих и погубих в незнание.

И — чист съм: без да знам, извърших всичко.

Втори епизод

ХОР

Егеевият син Тезей, владетелят,

дойде да чуе твоето желание.

Влиза Тезей.

ТЕЗЕЙ

Отдавна аз, по многобройни слухове

за кървавата гибел на очите ти,

те зная, Лаев сине. Още повече

познат си ти за мене подир чутото

из пътя. Тези дрехи, туй измъчено

лице ми казват кой си ти. С покъртено

сърце те питам, клетнико, с каква молба

към мене и към моите съграждани

пристигаш тук с нещастната си спътница.

Неизпълнима трябва да е твоята

молба, за да откажа да помогна аз.

Самият аз съм бил отгледан в чужди край[53],

тъй както ти; далече от родината,

бедите са заплашвали живота ми,

и никой странник, като тебе, никога

в бедите му не ще отмина. Зная аз,

че съм човек, че равно право имаме

на утрешния ден със тебе, клетнико.

ЕДИП

Тезее, твойта малка реч бе доблестна,

затуй ще бъде кратък моят отговор.

Ти каза кой съм, кой ми е родителят,

отде пристигам, кой е моят роден край.

Остава само да ти кажа своето

желание, и мойта реч е свършена.

ТЕЗЕЙ

Да, искам да узная него именно.

ЕДИП

Аз ида да ти дам подарък — моето

злочесто тяло. Грозно е, но ползата

от него всяка хубост би надминала.

ТЕЗЕЙ

Каква ще бъде според тебе ползата?

ЕДИП

Това ще разбереш след време, не сега.

ТЕЗЕЙ

Кога на твоя дар ще видя силата?

ЕДИП

Когато в гроба мъртъв ме положите.

ТЕЗЕЙ

За своя край се грижиш, а живота си

или забравяш, или пък — не го цениш.

ЕДИП

Не, тези грижи са и за живота ми.

ТЕЗЕЙ

Но толкова нищожна е молбата ти!

ЕДИП

Мисли, че няма, няма да е малък спор!

ТЕЗЕЙ

Какъв спор? Между мен и синовете ти?

ЕДИП

Те искат да ме отведат отново там.

ТЕЗЕЙ

Нима добре се чувствуваш в изгнание?

ЕДИП

Когато исках, те не ме оставиха!

ТЕЗЕЙ

В бедите не помага гняв, безумецо!

ЕДИП

Съветвай, след като ме чуеш, не сега!

ТЕЗЕЙ

Кажи, не бива да говоря, без да знам.

ЕДИП

Претеглих страшно аз, Тезее, — зло след зло.

ТЕЗЕЙ

Какво? Злочестината на рода ви ли?

ЕДИП

Не, не — за нея знаят всички елини.

ТЕЗЕЙ

В какво са нечовешки твойте бедствия?

ЕДИП

Чуй, ето що: прогониха ме моите

деца от моя роден край. Там никога

не ще се върна аз, отцеубиецът.

ТЕЗЕЙ

Защо те викат, щом не ще сте заедно?

ЕДИП

Така ги кара божие пророчество.

ТЕЗЕЙ

С какво ги плашат божите вещания?

ЕДИП

От твоя град да паднат им е съдено.

ТЕЗЕЙ

Но как със тях ще станем неприятели?

ЕДИП

Любезни сине на Егей, единствени

не знаят старост, нито смърт — небесните,

а всичко друго разрушава Времето.

Загива земна сила и телесна мощ.

Умира честност и расте безчестие.

Невинаги живеят във съгласие

приятел със приятели и град със град.

На този днес, на онзи утре милото

опротивява, после — пак наопаки.

Ако сега и Тива благоденствува

със твоето приятелство, безбройни дни

и нощи ражда Времето в безкрая си,

които ще разбият със оръжие,

за празно нещо, днешния ви договор.

И там, където ще лежа, студеният

мой прах ще пие топлата тиванска кръв —

щом Зевс е Зевс и Феб вещае правдата.

Ала не бива да изказвам тайното.

Та позволи да почна от началото.

Дръж само свойта дума. Няма никога

да съжаляваш, че лежа в земята ти,

освен ако ме лъжат и безсмъртните.

ХОР

Той каза, че това и други работи,

о, царю, ще направи за земята ни.

ТЕЗЕЙ

Та кой не ще приеме на такъв човек

добрата воля? Най-напред огнището

на моя дом навеки е и негово.

При туй, дошъл с молитва към богините,

той обеща немалък дар за всички ни.

Приемам аз, изпълнен с благочестие,

днес тази благодарност и в земята си

ще го поселя.

(Към корифея.)

Ако е за странника

приятно тук, пази го. А поиска ли

да дойде с мен… Едипе, предоставям ти

да избереш — съгласен съм на твоето.

ЕДИП

Дай, Зевсе, на такива хора щастие!

ТЕЗЕЙ

Какво реши? Ще дойдеш ли в двореца ми?

ЕДИП

Да, ако можех. Но това е мястото…

ТЕЗЕЙ

Какво е то? Не ще ти преча, вярвай ми.

ЕДИП

Тук ще надвия своите прогонители…

ТЕЗЕЙ

Голям ще бъде твоят дар, приятелю!

ЕДИП

… ако останеш верен на словата си.

ТЕЗЕЙ

Не бой се, довери ми се, не ще те дам.

ЕДИП

Не те обвързвам с клетва като лош човек.

ТЕЗЕЙ

Чрез клетвата не ще спечелиш повече.

ЕДИП

Какво сега?

ТЕЗЕЙ

Кажи ми страховете си.

ЕДИП

Ще дойдат хора…

ТЕЗЕЙ (посочва Хора).

Тези имат грижата.

ЕДИП

Оставяш ме, но гледай…

ТЕЗЕЙ

Знам, не ме учи!

ЕДИП

Страхувам се…

ТЕЗЕЙ

Не знае страх сърцето ми.

ЕДИП

Не знаеш ти заплахите…

ТЕЗЕЙ

Но твърдо знам:

оттук не ще те отведат с насилие.

Заплахи и безбройни празни приказки

се казват в гняв, но щом отново разумът

се върне — в миг отиват си заплахите.

На тези пък, които са се канили

да те отвеждат, ще се стори нашето

море огромно, пълно със опасности!

Но смелост! И без мойто обещание

бъди спокоен! Феб те е довел дотук!

Дори ако не съм при теб, уверен съм,

че името ми само би те пазило!

(Излиза.)

Първи стазим

Първа строфа

ХОР

Ти си в най-прекрасния край

на земята ни доброконна[54],

страннико — в белия Колон[55],

дето звучно своята мъка

славеят денем и нощем лей,

скрит в зелените дебри.

Гнездо

вие сред тъмен бръшлян

и в свещената гора,

с многото плод, непристъпна за слънцето,

закрита от всеки буен

вятър. Вечно там Дионис

броди вдъхновен, окръжен от своите

божествени кърмачки[56].

Първа антистрофа

Хранен от небесна роса,

всеки ден разцъфтява кичест

нарцис — древният венец

на великите две богини[57] —

и жълт шафран. Не пресъхват тук

наште извори будни —

Кефиз

вечно в полята тече.

Всеки ден залива той

и оплодява недрата на майката

земя със чиста влага.

Тук се носят в дивен танц

музите, тук е Афродита

с колата позлатена.

Втора строфа

Има дърво[58], каквото не зная ни в Азия

да е израствало, нито в дорийския Пелопов остров[59].

Не го е садил човек, само е расло.

Врага ни ужасява то.

И то расте най-много в този край.

Храни момчетата — лъскав стрък от маслина.

И няма вражи вожд[60] — ни млад, ни стар —

да го отскубне с ръка и го стъпче. Зевс, покровителят

на маслината, и Атина,

светлооката, го пазят.

Втора антистрофа

Мога да кажа за друг дар на мойто отечество —

най-хубав дар от великия бог, най-голямата гордост —

прекрасни коне, жребци и власт над морето.

О, Посейдоне, ти дари,

Крониде, с тая слава моя град!

Ти изнамери юзда, под която стихват

коне, най-първо в нашата страна.

А под мощта на ръце и весла тъй чудно носи се корабът,

бяга той по вълните — спътник

на безбройни нереиди.

Трети епизод

АНТИГОНА

Земя, така високо възхвалявана,

ти трябва днес да оправдаеш славата!

ЕДИП

Що ново има, дъще?

АНТИГОНА

Приближава се

към нас Креон, и не без хора, татко мой!

ЕДИП

Сега, любезни старци, във ръцете ви

е вярата ми в моето спасение.

ХОР

Не бой се, ний ще ти помогнем. Стари сме,

но млади сили има във земята ни.

Влиза Креон, последван от свита.

КРЕОН (към Хора).

Мъже, атински благородни граждани,

аз виждам по очите ви, че някаква

уплаха ви обзе при мойто идване.

Не бойте се, зла дума не изричайте!

Не съм дошъл със лоша мисъл. Стар съм аз

и знам, че се намирам в най-могъщата

държава сред държавите на Гърция.

Изпратен съм да увещая стареца,

хей този, да се върне с нас в кадмейската

земя. И не един, а всички граждани

с поръка ме изпращат. Като родственик

аз трябва пръв да плача над съдбата му.

(Към Едип.)

И тъй, Едипе, клетнико, послушай ме,

върни се вкъщи! С пълно право целият

народ те вика. А пък аз — пред всеки друг,

защото аз не съм сред най-безчестните

в света и страдам, старче, от бедите ти.

Та виждам — беден, чужд, по чужди краища,

ти, вечен скитник, продиш във лишения

с единствена помощница. Нещастен аз!

Не мислех, че ще падне тя, злочестата,

в такъв позор, в какъвто днес е паднала,

като за тебе и за твойта просешка

храна се грижи вечно, неомъжена

до днес и лесна плячка за грабители.

Обидна реч изрекох аз, нещастният,

за тебе, за рода си и за себе си!

Но явното не се укрива. Моля те,

Едипе, слушай мене, скрий позора си,

склони да дойдеш в Тива, в свойте бащини

дворци! С Атина се прости приятелски.

Тя заслужава почит. Ала твоят град,

родината ти — заслужава повече.

ЕДИП

Безсрамник и подлец! Ти можеш винаги

умело да скроиш правдиви доводи!

Защо се мъчиш да ме хванеш втори път?

Пленен от тебе, аз ще страдам истински.

Преди, когато бях сломен от болките

и радост бе за мен да ме прогоните,

сам ти, макар че исках аз, не се смили.

А щом се утоли гневът ми, исках аз

дома си да живея, но изхвърли ме

оттам и ме прогони — ти! Роднинството

не бе тогава никак във сърцето ти.

Сега, когато виждам как приятелски

в Атина ме прие народът, мъчиш се

да ме отмъкнеш с лицемерни нежности.

Та радост ли е да обичаш някого

насила? То е все едно — от все сърце

да искаш и да ти не дават нищичко,

или да дават, но когато сито е

сърцето ти и никакво добро не е

доброто. Тази радост е безсмислена.

Такова нещо ми предлагаш ти сега —

добро на думи, лошо във действителност.

Пред тях ще те изоблича — подлец си ти!

Дошъл си да ме отведеш, но не дома —

ще ме поселиш край града, та твоят град

неуязвим да бъде пред атинците.

Но няма да успееш — над земята ти

ще бъде моят дух-мъстител винаги.

А мойте синове ще имат толкова

земя във Тива, колкото загробени

да легнат. Как, не зная ли тиванските

дела от тебе по-добре? Да, по-добре,

защото ги узнавам от вещатели —

от Феб и от баща му, от самия Зевс.

С лъжливи думи идеш ти — наистина

добре скроени, но ще имаш повече

вреда от тях, отколкото спасение.

Но знам, не ще те убедя. Отивай си

и остави ни тук! Дори така да сме,

щом тъй ни е приятно, знам, не ще сме зле.

КРЕОН

Как мислиш, аз ли не разбирам твоето

добро, или пък ти не знаеш своето?

ЕДИП

За мен — да не успееш да въздействуваш

над мен или над тях, е най-приятното.

КРЕОН

Нещастнико, не е дошъл с годините

умът ти! Срам си ти за старините си!

ЕДИП

Добре редиш! Но зная, че почтен човек

за всичко не мълви еднакво хубаво.

КРЕОН

Да казваш много и добре — са две неща.

ЕДИП

О, твоите думи! Кратки и — на мястото!

КРЕОН

За всеки като тебе, знам, не е така.

ЕДИП

Иди си! Казвам и за тях. Не стой над мен!

Че тук ще бъде моето живелище!

КРЕОН

Но нека знаят — паднеш ли в ръцете ми,

ще видиш как отвръщаш на приятели…

ЕДИП

Кой би ме взел от моите закрилници?

КРЕОН

Но и така не ще ти бъде весело.

ЕДИП

Какво показва твоето заканване?

КРЕОН

Едната твоя дъщеря е грабната

и е на път. Сега ще хвана другата.

ЕДИП

О!

КРЕОН

Чакай, ще заохкаш още повече!

ЕДИП

У тебе — тя?

КРЕОН (сочи Антигона).

И тя — след миг. Почакайте.

ЕДИП

Приятели, какво? Ще ме дадете ли?

Нима не ще прогоните злодееца?

ХОР (към Креон).

Върви си бързо, страннико! Постъпил си

преди, постъпваш и сега неправилно!

КРЕОН (към хората си).

За вас е вече време. Отведете я,

насила я водете, щом упорствува!

АНТИГОНА

О, бедна аз! Къде да бягам? Кой човек

и кой ли бог ще ми помогне?

ХОР

Страннико!

КРЕОН

Не го докосвам, вземам нея, моя е.

ЕДИП (към Хора).

О, първенци!

ХОР (към Креон).

Несправедлив си, страннико!

КРЕОН

Не — справедлив!

ХОР

Как тъй?

КРЕОН

Отвеждам своите.

Комос

Строфа

ЕДИП

О, граде!

ХОР

Какво правиш, чужденецо? Как, не я ли пущаш?

Тогава виж ръцете ни!

КРЕОН

Пусни!

ХОР

Не — ако така постъпваш ти!

КРЕОН

Обидиш ли ме, с Тива ще воювате!

ЕДИП

Не казвах ли и аз така?

ХОР (към един от Креоновите прислужници).

Девойката

пусни!

КРЕОН

Не заповядвай, дето нямаш власт!

ХОР

(към прислужника).

Пусни я, казвам!

КРЕОН (към прислужниците).

Аз пък казвам: тръгвайте!

ХОР

Елате! Помощ, помощ, жители!

Градът,

нашият град, загива от насилие!

Елате! Помощ, помощ!

АНТИГОНА

Отвличат ме! О, граждани! О, граждани!

ЕДИП

Къде си ми, дете?

АНТИГОНА

Вървя принудена!

ЕДИП

Подай ръка, дете!

АНТИГОНА

Не мога, татко мой!

КРЕОН (към прислужниците си).

Водете я!

ЕДИП

Нещастен аз, нещастен аз!

КРЕОН

Ти няма да се скиташ вече с двете си

тояги. Но понеже сам желаеше

да победиш и свои, и отечество,

чиято воля слушам днес, макар че съм

владетел — побеждавай! Зная, с времето

ще видиш, че не си разбирал своето

добро ни днес, ни някога — не слушаш ти

приятел — само яростта си гибелна!

(Тръгва.)

ХОР (към Креон).

Стой, страннико!

КРЕОН

Не ме докосвай, казвам ти!

ХОР

Не ще те пусна, щом отне девойките!

КРЕОН

Градът ви ще ми заплати и повече.

Не ще са те единствени в ръцете ми!

ХОР

Какво си мислиш?

КРЕОН (сочи Едип).

Него ще отмъкна аз!

ХОР

Ужасно!

КРЕОН

И това ще стане истина,

ако не ми попречи само царят ви!

ЕДИП

Ще се докоснеш ти до мен, безсрамнико!

КРЕОН

Мълчи, ти казвам!

ЕДИП

О, дано богините

дадат да кажа и това проклятие

към тебе, който ми отне едничкото

око, след като се лиших от другите,

престъпнико! На тебе и на твоя род

дано всевиждащият бог на Слънцето

даде живот като на мене, стареца!

КРЕОН

Вий, жители на този край, видяхте ли?

ЕДИП

И мен, и тебе виждат, и разбират те,

че с думи отмъщавам на делата ти!

КРЕОН

Не ще възпра гнева си, ще го грабна аз

и сам, макар че ми тежат годините!

(Устремява се към Едип.)

Антистрофа

ЕДИП

Горко ми!

ХОР

С каква дързост си пристигнал тук, о, чужденецо,

щом смяташ да постъпваш тъй!

КРЕОН

Да, тъй!

ХОР

Този град не е тогава град!

КРЕОН

И слабият надвива с правда силния.

ЕДИП

Вий чухте ли?

ХОР

Не ще успее никога,

уверен съм!

КРЕОН

Не ти, а Зевс е вещият!

ХОР

Това е дързост!

КРЕОН

Но ще я понасяте!

Прислужници хващат Едип.

ХОР

О, о! Ти, народе, и вие,

първенци, елате, бързо елате! Тези тук

престъпват всяка мярка!

Влиза Тезей.

ТЕЗЕЙ

Що е станало? Какъв е тоя вик и тоя страх?

Жертви исках да заколя в чест на бога на Колон[61]

и прекъснахте ме вие. Разкажете, за да знам

всичко, заради което бързах с немощни нозе!

ЕДИП

Приятелю, познах те по гласа ти аз, —

беда претеглих преди миг от този мъж!

(Посочва Креон.)

ТЕЗЕЙ

Каква беда, кажи ми, от кого е тя?

ЕДИП

Креон, когото виждаш, грабна двете ми

единствени деца от мен, приятелю!

ТЕЗЕЙ

Какво?

ЕДИП

Ти чу за моето нещастие.

ТЕЗЕЙ

Тогава бързо някой от слугите ми

да иде при олтара! Всички — конници,

пешаци — нека изоставят жертвите

и тичат там, където двете улици

се срещат! Да не отведат девойките,

та победен, да стана аз пред госта си

за смях! Вървете бързо, казах, него пък,

(Сочи Креон.)

да бях тъй гневен, както заслужава той,

не бих изпуснал невредим от своите

ръце! Но днес към него ще прилагаме

закона, с който той дойде, не друг закон.

(Към Креон.)

Ти няма да излезеш от земята ми,

преди да си довел пред мен девойките!

С постъпката си позориш и себе си,

и своя град, и своите родители.

Ти влизаш в град, където тачат правото

и без закон не действуват, законите

в страната ни погазваш ти, нахвърляш се

и грабиш, присвояваш си каквото щеш!

Града ми за безлюден или робски град

си смятал ти, а мене — за нищожество.

Но Тива, знам, не те възпита в подлости,

защото не създава тя насилници.

И тебе тя не ще похвали, чувайки,

че грабиш моя, грабиш божа собственост

и че отвличаш бедните молители.

И ако сам аз вляза във земята ти,

дори да имам пълно основание,

без волята на царя — който ще да е —

не бих отвличал и откарвал. Знаял бих

как трябва да се нося с твои граждани.

Ти сам опозоряваш своя собствен град,

без той да заслужава, а годините

те правят стар, но празна е главата ти.

Аз казах вече, а сега — повтарям ти:

по-скоро тук да доведат девойките,

ако не искаш да останеш в моята

земя насила! Казвам ти, езикът ми

говори туй, което е в главата ми.

ХОР

Къде достигна, страннико! Добър по род

изглеждаш, а те хващат в престъпление!

КРЕОН (към Тезей).

Не смятам, че безлюдна е страната ти,

Егеев сине, нито, както ти твърдиш,

че сте без ум, та сторих тъй. Не, мислех си,

че тук[62] не могат да обичат моите

роднини, та да ги държат при себе си

без моя воля. Знаех, че престъпник и

отцеубиец няма да приемете,

а той е опетнен и със безчестен брак.

Аз знаех, че съвет премъдър имате[63],

че той не дава на подобни скитници

в града ви да живеят, и със вярата

във него исках да си взема плячката.

Не бих постъпил тъй, ако не бе проклел

и мене, и рода ми той. В замяна аз

реших с това да му платя за клетвите.

Гневът ни не старее, със смъртта ни той

умира. Болка не усещат мъртвите.

Сега — прави каквото искаш. Сам съм аз

и въпреки че ти говоря правото,

съм слаб. Ала все пак, макар и немощен,

ще гледам да ти върна всичко сторено.

ЕДИП

Безсрамник дързък! Мен ли, старец немощен,

обиждаш с тези думи, или себе си?

Убийство, светотатствен брак и бедствия

изреждаш ти, които аз, нещастният,

неволно носих. Тъй небето искаше,

навярно гневно още на дедите ми.

У мене ти не ще намериш никаква

вина, с която причиних злочестие

на своите и на самия себе си.

И ако на баща ми са предсказали,

че ще умре от своя син, кажи ми ти,

как можеш да ме хулиш основателно,

щом още от баща си и от майка си

не бях заченат и не съществувах аз?

И ако аз, роден злочест, какъвто съм,

при спречкване убих баща си, без да знам

какво и на кого съм сторил, можеш ли

със право да ме хулиш за неволната

постъпка? Принуждаваш ме, безсрамнико,

да кажа и за своя брак със майка си,

със твоята сестра? Добре! Не ще мълча,

щом ти достигна до това безчестие.

Роди ме тя, роди ме — о, нещастие! —

без аз да знам, без тя да знае! После пък —

създаде ми деца за срам на себе си!

Но знам — за нея и за мен съзнателно

злословиш ти. А без да искам, станах аз

на нея мъж, и без да искам — казвам го.

Злодей не ще ме нарекат за брака ми

и за убийството, в което винаги

ме обвиняваш с тежки оскърбления.

Отговори ми само на един въпрос.

Ако се хвърли върху тебе — праведник —

да те убива някой, ще го питаш ли

дали ти е баща, или на мястото

ще се разправиш? Мисля, че живота си

ако цениш, ти би убил виновника,

без много да се двоумиш. В такова зло

изпаднах сам по божа воля. Жив да бе

баща ми, той не би отричал, сигурно!

А ти, безчестник, за когото всичко е

за казване — и явното, и тайното, —

ме оскърбяваш тук, пред тези граждани!

Ти смяташ за прилично да угодничиш

пред цар Тезей и град Атина с мъдрите

закони, но забравяш сред похвалите,

че ако тачи боговете някоя

земя, Атина превишава всичките.

Ти грабваш мене, молещия нейната

защита старец, и отне децата ми.

Затуй сега се моля на богините

на този край и ги зова в молбите си

да дойдат в моя помощ, за да видиш ти

какви мъже на този град са бранници!

ХОР

Добър е, царю, гостът. А бедите му

са страшни, затова — да го закриляме!

ТЕЗЕЙ

Но стига. Бързат дръзките грабители,

а ето, ние, жертвите, не мръдваме.

КРЕОН

Какво ще заповядаш на безсилния?

ТЕЗЕЙ

Тръгни напред, а аз ще тръгна редом с теб,

та ако криеш нашите момичета

наблизо, да ми кажеш сам къде са те.

Ако онези бягат с тях, не се боим —

че други са в следите им, и твоите

не ще се радват, че са ни убягнали.

Върви и знай: пленяваш, но и сам си в плен.

Съдбата хвана теб, ловеца. Благото,

спечелено без чест, е кратковременно.

Не ще ти дойде друг на помощ. Зная аз,

не без подкрепа и въоръжение

си се решил на дързост като днешната;

извършил си това с надежда в някого.

Ще гледам и не ще допусна немощен

пред едного да е градът. Разбираш ли?

Или ти смяташ, както и в началото,

че всичките ни думи са на вятъра?

КРЕОН

Не мога да ти възразявам в твоята

земя. И ний у нас ще знаем нужното.

ТЕЗЕЙ

Заплашвай, но върви! А ти — във нашата

страна спокоен остани, с увереност,

че ако не умра, Едипе, няма аз

да спра, преди да съм довел децата ти.

ЕДИП

Благодаря, Тезей, за благородството,

за твойто справедливо покровителство!

Тезей и Креон излизат.

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Да можех да бъда там,

където враждебни мъже

ще почнат сред бронзов звън

борба — край питийския бряг[64] или

при брега на пламтящите факли[65],

където две могъщи богини[66] се грижат

за тайнства и със златен ключ

са заключили езика на жреците Евмолпиди[67]!

Мисля, храбрият Тезей

с двете грабнати сестри девойки

ще се срещне в онзи край

с вик победоносен.

Първа антистрофа

Навярно отиват сега

на запад, минават скали,

покрити със преспи сняг,

през ейските пасбища[68] — на коне

или с колесници крилати.

Ще бъдат хванати. Арес — ужасен — връхлита,

страхотна е и нашта мощ.

Там навред блестят юздечки, и с отпуснати юзди

литват бранниците в миг —

те почитат конницата Атина,

още — морския земен цар,

милия син на Рея[69].

Втора строфа

Бият ли се, или се дебнат?

Но моето сърце

ми казва, че ще дойде краят

на ужасно зло, на хули, хвърлени от свой човек![70]

Да, днес ще направи нещо Зевс!

Аз предричам славна битка!

О, да можех като бързолетен гълъб

там, от високите облаци, боя да гледам

със свойте собствени очи!

Втора антистрофа

Зевсе, царю на боговете!

Всевиждащи! Стори

властителите на града ни

да разбият със победна мощ засадата! И теб,

велика Паладо, ний зовем!

Молим Аполон, ловеца[71],

и сестра му[72], що преследва пъстрокожи

бързи елени — нека на помощ дойдат

на гражданите и града!

Четвърти епизод

ХОР (към Едип).

Не ще ме обвиниш в лъжепророчество,

бездомен госте. Виждам, приближават се

девойките сред свита от прислужници.

ЕДИП

Къде, къде? Какво? Що каза?

Влизат Антигона, Исмена и Тезей.

След тях — въоръжени прислужници.

АНТИГОНА

Татко мой,

да можеше да видиш благородника,

човека, от когото сме избавени!

ЕДИП

О, тук ли сте, дете?

АНТИГОНА

Да, тук. Спасиха ни

ръцете на Тезей и на войниците.

ЕДИП

Дете, елате при баща си, дайте му

да ви прегърне — той не ви очакваше!

АНТИГОНА

О, да, и ние, татко, те жадуваме.

ЕДИП

Къде, къде сте?

АНТИГОНА

Ето ни, пристъпваме.

ЕДИП

О, скъпи рожби!

АНТИГОНА

Скъпа, знам, е рожбата.

ЕДИП

Крепителки!

АНТИГОНА

Злочести — на злочестника!

ЕДИП

Аз имам най-любимото. Щом вие сте

до мене, моят смъртен час не е докрай

злощастен. Подкрепете раменете ми —

притиснати до татко си, турете край

на тежкия му път, на самотата му.

Накратко ми кажете как пострадахте —

на възрастта ви отговаря кратка реч.

АНТИГОНА (сочи Тезей).

Ей нашия спасител! Него, татко мой,

би трябвало да питаш. Ето, кратка съм.

ЕДИП (към Тезей).

Приятелю, не се чуди, разбъбрих се,

че срещам пак нечакани децата си.

За радостта ми, че ги имам, зная аз,

не друг, а ти самият си причината.

Защото ти ми ги спаси, и никой друг.

Самия теб и твоя град безсмъртните

да наспорят по мойто пожелание —

за първи път видях у вас, единствени

в света, набожност, доброта и искреност.

Разбирам и от благодарност казвам ти:

каквото имам, имам го от тебе.

О, дай да стисна, царю, днес ръката ти

и да целуна, ако може, твоето

лице! Но що говоря? Как нещастникът

ще се допре до този, който с никакво

петно не е белязан? Не, самият аз

не ще допусна! Могат да съчувствуват

на злото ми единствено нещастници.

Сега, оттук, прощавай ти и в бъдеще —

тъй както и до този ден — закриляй ме!

ТЕЗЕЙ

Не се учудвам, че говориш толкова

от радостта за рожбите си, нито пък

че заговори първо с тях, а не със мен.

Това не е за мене оскърбление.

Не толкова със думите си гледаме

да украсим живота, а с делата си.

Ще обясня. Заклех ти се и в нищо аз

не те излъгах. Живи водя твоите

деца, не ги засегнаха заканите.

Без смисъл е да казвам как спечелихме

борбата. Ти ще чуеш от самите тях.

Но туй, което стигна до ушите ми,

додето идех тук, помни! Наистина,

нищожен слух, но все пак — за учудване.

Не бива нищо ний да пренебрегваме.

ЕДИП

Егеев сине, що е то? Кажи ми го!

Не знам това, което си научил.

ТЕЗЕЙ

Разказват, мъж един, не твой съгражданин[73],

а близък, Посейдоновия жертвеник,

при който готвех жертвоприношение,

с ръце обгърнал, докато ме нямало.

ЕДИП

Какво желае той с това? Къдешен е?

ТЕЗЕЙ

Знам само, че от тебе искал — тъй мълвят

две думи, от които нямаш загуба.

ЕДИП

Какви? Но той бил седнал пред светилище!

ТЕЗЕЙ

Дошъл да моли да се разговорите,

а после — да си иде невредим от нас.

ЕДИП

Но кой ли ще седи при тоя жертвеник?

ТЕЗЕЙ

Мисли дали във Аргос имаш някакъв

роднина, който иска да се срещнете.

ЕДИП

Спри, скъпи мой приятелю!

ТЕЗЕЙ

Какво ти е?

ЕДИП

Недей ме пита!

ТЕЗЕЙ

За какво? Ще кажеш ли?

ЕДИП (сочи дъщерите си).

Разбрах от тези кой е той, молителят!

ТЕЗЕЙ

Но кой е той, достоен за осъждане?

ЕДИП

Това е, царю, моят син, омразният,

чиято реч би късала сърцето ми!

ТЕЗЕЙ

Ти можеш да го чуеш, а да действуваш

тъй, както искаш. Но какво, изслушай го!

ЕДИП

За мене този глас е най-омразният.

Не ми налагай, царю, подчинение.

ТЕЗЕЙ

Не мислиш ли, че той седи в светилище?

Мисли, бъди към бога по-внимателен!

АНТИГОНА

Макар и млада, татко мой, послушай ме.

За царя — нека угоди на себе си

и богу според своето желание.

За нас пък — нека дойде брат ни, молим те!

Той няма да те отклони от твоето,

ако говори безполезни работи.

Каква вреда — да чуеш думи? Лошите

кроежи лесно се откриват в думите.

Баща си му. Най-страшно престъпление

към тебе да извърши, пак неправо е

злина да върнеш, татко, на злината му.

Пусни го! Лоши синове и буен гняв

и други имат, ала при спокойния

приятелски съвет — успокояват се.

Но взри се не в сегашните, а в старите

беди, дошли от твоите родители.

Погледнеш ли към тях, ще видиш — вярвай ми —

как гибелно завършва разгневеният.

Ти имаш не нищожно доказателство,

и то е — тъмнината пред очите ти.

Но чуй! Не бива да се молим толкова

за право нещо, нито — на оказвано

добро да не умеем да отплащаме.

ЕДИП

Дете, жестока радост вий печелите

със вашите слова. Да бъде вашето!

(Към Тезей.)

Но никой, ако дойде той, приятелю,

не ща да разполага със живота ми!

ТЕЗЕЙ

Не казвай пак, един път е достатъчен.

Не искам да се хваля, ала жив и здрав

ще бъдеш, ако боговете бдят над мен.

(Излиза.)

Трети стазим

ХОР

Строфа

Който желае дълги дни

и забравя средния наш

земен живот — според мене той,

явно, с глупост е изпълнен.

Безбройни бедствия носят нам

дългите дни на старостта;

а радостта — къде е тя,

няма дори да знае човек,

щом надхвърли земния свой

живот. А общата за нас

помощ иде, щом пристигне адската Мойра[74] —

без песен, танц и звън на лира —

Смъртта, за да свърши всичко.

Антистрофа

Най-добре — да не се родиш.

Втора участ — щом си роден, —

там, откъдето си дошъл,

час по-скоро да се върнеш.

Когато мине младостта

с лекия плитък ум, кое

тежко зло ни е чуждо, каква

мъка не познава човек?

Завист, бунтове и борби,

убийства, спорове! Накрай

иде омразна, немощна и неприветна,

немила старост — а със нея

са наште тегла тегловни!

Епод

Сред тях нещастен е и той[75], не само аз.

Като бряг на север, блъскан

от всички страни от буйни води —

издъно го разтърсват

страшни беди, като тъмни

вълни, и теглата са вечно с него.

Тези налитат от изгрев-слънце,

тези от залез,

тези от горещото пладне,

а тези — от планинския Север.

Пети епизод

АНТИГОНА

Но ето, както виждаш, иде странникът

насам самичък, татко. От очите му,

като върви, се леят сълзи — ручеи.

ЕДИП

Кой странник?

АНТИГОНА

Оня, за когото мислехме

преди. Пристига Полиник, пред тебе е.

Влиза Полиник.

ПОЛИНИК

Какво да правя, ах! Дали за своите

беди да плача днес, или за стария

нещастен мой баща, сестри? Намирам го

изгнаник с вас по тези чужди краища,

в такова облекло, потънал целият

в отдавнашна нечистотия. Тялото

под нея чезне, а върху безоката

глава развява вятърът сплъстените

коси. Изглежда, мога да позная аз

по външността му как се храни, клетият.

Тъй късно виждам всичко аз, злодеецът!

В теглата ти видях, че най-престъпният

в света съм аз. За мен не питай другиго.

Ала до Зевс, на трона му, е Прошката

за всяко дело. И до тебе, татко мой,

да бъде тя! За всички прегрешения

цяр има, те не ще нараснат повече.

Защо мълчиш?

Продумай нещо, татко мой, не ме гони!

Не казваш нищо? Връщаш ме, без думица

да кажеш, без да обясниш защо си тъй

сърдит. Вий, негови деца, опитайте,

сестри, дано разтвори татко своите

уста — такива строги и безмилостни!

С позор да не отпрати мен, молителя

на бога, без да ми е казал думица!

АНТИГОНА

Кажи ни сам защо си тук, нещастнико!

Когато кажеш много думи — радостни,

обидни или пълни с милосърдие,

тогава проговаря и безгласният.

ПОЛИНИК

Добре, ще кажа. Хубав е съветът ти.

Ще призова за свой защитник оня бог,

когото молих и от чийто жертвеник

при вас ме праща царят с позволение

да поговоря с вас и после — сигурен

да си отида. На това, приятели,

сестри и татко, моля, съгласете се!

Аз искам да ти кажа за какво дойдох,

мой татко. Бях прогонен от земята си,

понеже пожелах, като по-възрастен,

да седна с царска почит на престола ти.

Но Етеокъл ме прокуди, въпреки

че по-млад е от мене. Не със доводи

и сила ме надви, а чрез подбуждане

на гражданите. Мисля, че за всичко туй

най-първата причина е във твоето

проклятие — тъй казват и гадатели.

Когато стигнах в Аргос, у дорийците[76],

сродих се там с Адраст, събрах край себе си

другари — всички първи хора в Апия[77],

почитани за бойните си подвизи,

и тъй да се отправим седем вождове

на поход срещу Тива, та да падна с чест

или пък да прогоня враговете си.

Това е всичко. Но сега — защо съм тук?

За да те моля на колене, татко мой,

за мене и за моите съратници.

Със седем строя и със седем копия

тиванските поля са обкръжили те.

Амфиарай е там, храбрецът — пръв е той

в борбата, пръв и в птичите знамения;

след туй — Тидей Ойнеев от Етолия,

а трети — Етеокъл, родом аргосец;

четвърти е Хиподамант, изпрати го

Талай, баща му; Капаней пък, петият,

се кани да обгърне Тива в пламъци;

аркадецът Партенопей[78] е шестият —

наречен тъй на майка си, прекарала

във дълго девство, верен Аталантин син;

аз, твоят син, — ако не твой, от зла съдба

роден, но все пак твой наричан, — храбрите

войски на Аргос водя срещу Тива днес.

И всички ний те молим и заклеваме

във твойте дъщери и във живота ти:

снеми гнева си тежък от плещите ми,

защото сметка искам аз от брата си,

задето ме прогони от родината.

Ако на прорицанията вярваме —

там, дето бъдеш ти, ще бъде силата.

За родните реки, за боговете ни

те моля, чуй ме, отстъпи: изгнаници

и просяци сме ние, а и ти си тъй.

Живеем със подмилкване пред другите —

и ти, и аз. Еднаква е съдбата ни.

А той царува вкъщи — о, нещастен аз! —

надува се, надсмива се над двама ни!

Но ако ти приемеш мойте планове,

със малко сила скоро ще го смачкаме.

И щом го махна, ще те върна в твоите

палати, ще се върна и самият аз.

Във твоите ръце е тържеството ми —

без тебе няма да спася ни себе си.

Заради царя ти кажи потребното,

Едипе, и го отпрати от себе си.

ЕДИП (към Хора).

Ако не беше го изпратил, граждани,

при мене господарят на земята би,

Тезей, като е смятал, че е правилно

да му говоря — той не би ме чул дори.

Сега е той почетен, ала моите

слова не ще ощастливят живота му.

(Към Полиник.)

Ти имаше престол и власт, негоднико,

с които брат ти днес над Тива властвува;

баща си ти изпрати сам в изгнание,

без дом да скита и да носи дрехите,

при чийто вид ти плачеш — че те стигнаха

беди, еднакви с моите нещастия!

Не трябва плач, а трябва да ги нося аз,

докле съм жив, да помня теб, убиеца.

Защото ти ме хвърли в тези бедствия,

прокуди ме, от тебе съм в изгнание

и моля чужди хора за насъщния.

И ако сам не бях създал за себе си

опора — дъщерите си, — загинал бих

от тебе, зная сигурно. А те ми са

спасителки, подкрепа, и мъже са те,

а не жени във общите страдания.

А вие сте от друг родени, не от мен!

Следи те с поглед бог, ала почакай ти —

по-зло ще бъде, щом потеглят твоите

войски към Тива. Този град ти никога

не ще превземеш, а ще паднеш, цял във кръв,

и твоят брат ще сподели съдбата ти.

Така по-рано призовавах Клетвите

над вас, и днес ги викам за съюзници.

Баща си вие трябва да почитате

и да не го петните — че на слепия

сте синове. А те

(Посочва Антигона и Исмена.)

не ме похулиха.

И молиш ли, или от трона властвуваш,

проклет да си, ако до Зевс е вечната

богиня Правда, пазеща законите

на древността! Проклет, презрян от татко

върви, най-лош сред лошите, под Клетвите,

които призовавам![79] Нито бащин край

да покориш, ни в Аргос, котловинния,

да се завърнеш! Да умреш от свой човек

и да убиеш онзи, от когото си

прогонен! С тези клетви викам адския

омразен бащин мрак, за да те скрие той!

Аз викам Евменидите и Ареса,

че той разпали между вас омразата.

Това ти казвам аз. Върви, на всичките

кадмейци и на всичките си предани

съюзници кажи, че синовете си

Едип е надарил с такива дарове!

ХОР

Не мога, Полиник, да бъда радостен,

че си дошъл. Върви, по-скоро, връщай се!

ПОЛИНИК

Горко ми! Съдбоносни мои пътища!

Горко, другари мои! За такъв ли край

потеглихме от Аргос, о, нещастен аз!

За него аз на моите съратници

не мога да вестя, а няма връщане!

Не, мълком трябва да посрещна своята

съдба. Сестрици родни, вие чувате

ужасните проклятия на татко ни!

Аз моля, ако се изпълнят клетвите

на татко, вий поне, ако се върнете

дома, не ме лишавайте от почести!

Сложете ме във гроб, със всички обреди!

И славата за вашите страдания

с баща ни ще порасне двойно повече,

ако дълга към своя брат изпълните.

АНТИГОНА

Ще моля нещо, Полиник, послушай ме!

ПОЛИНИК

О, казвай, мила Антигоно, що е то?

АНТИГОНА

Върни войската в Аргос, но не се бави!

Недей погубва и града, и себе си!

ПОЛИНИК

Не може. Как ще върна в ред войската си,

когато сам съм паднал в малодушие?

АНТИГОНА

Защо отстъпваш на гнева? Какво добро

ще имаш, ако разориш родината?

ПОЛИНИК

Позорно е да бягам, и на младия

свой брат за смях да бъда аз, по-старият!

АНТИГОНА

Не виждаш ли, че ще се сбъдне думата

на татко, че един от друг ще паднете?

ПОЛИНИК

Той иска тъй. Не мога да отстъпя аз.

АНТИГОНА

О, бедна аз! И кой ще се реши сега

да тръгне с теб след тези предсказания?

ПОЛИНИК

Не ще обадя лошото. Добрият вожд

ще обяви доброто, не и лошото.

АНТИГОНА

И туй е, братко, твоето решение?

ПОЛИНИК

А ти не ме задържай. Моя грижа е

да мина този път нещастен, гибелен —

по татковата воля и проклятие.

Щастливи да сте вие, ако сторите

добро след мойта смърт, щом днес не можете!

Пуснете ме! Прощавайте! Вий никога

не ще ме вече видите!

АНТИГОНА

Нещастна аз!

ПОЛИНИК

Не ме оплаквай!

АНТИГОНА

Кой би спрял сълзите си,

о, братко мой! Та ти вървиш към явна смърт!

ПОЛИНИК

Ще падна, ако трябва.

АНТИГОНА

Не — послушай ме!

ПОЛИНИК

Недей, не бива!

АНТИГОНА

Тъмни ще са дните ми

без теб!

ПОЛИНИК

Да бъде тъй или пък иначе —

е в божии ръце. А на безсмъртните

се моля да не би изпращат бедствия.

Че вий не заслужавате да страдате!

(Излиза.)

Комос

Първа строфа

ХОР

Струпват се отново върху мене

нови тежки беди от слепия старец.

А може би часът му иде.

Не е за мене празно нещо божията воля, не!

Че гледа, гледа Времето вечно в нея — днес един

поваля, утре пък въздига друг.

Еква гръмотевица.

Ефирът гръмва, Зевсе!

ЕДИП

Деца, деца, да може някой тукашен

да викне цар Тезея, благородния!

АНТИГОНА

Защо го викаш, татко? За какво ти е?

ЕДИП

Ще ме изпрати тази бърза мълния

на Зевс във ада. Бързо го повикайте!

Първа антистрофа

ХОР

Ето, пак неизразим се носи

страшен трясък, изпратен от Зевс! Настръхва

косата ми от леден ужас!

Еква нова гръмотевица.

О, аз треперя! Блясва пак във въздуха небесен плам!

Какво, какъв ще бъде краят? Боя се! Току-така

не пада гръм, не без беда е то!

Ефире велик! О, Зевсе!

ЕДИП

Деца, настана вече предвещаният

от бога край, и няма вече връщане.

АНТИГОНА

Но как познаваш, татко, от какво разбра?

ЕДИП

Добре го зная. Нека някой тукашен

по-бързо викне царя на атинците!

Втора строфа

ХОР

Ах, ето, ето, вред край нас се носи пак

пронизителен звук!

Боже, бъди милостив, милостив към нас,

ако над нашата майка-земя носиш зло!

Към мене милостив бъди, и от това, че съм видял

престъпник, нека не видя беди!

Тебе зова, о, Зевсе!

ЕДИП

Наблизо ли е той? Ще ме намери ли

пак жив, деца, все още във съзнание?[80]

АНТИГОНА

Какво желаеш да му кажеш, татко мой?

ЕДИП

Да му се наплатя за добрината му

към мене, както дадох обещание.

Втора антистрофа

ХОР

Ехей! Ела, ела, Тезее, сине мой!

И дори на върха

бик да принасяш в жертва на Посейдон,

морския бог, при олтара му, — пак ела!

На тебе, на града ти и на хората ти странникът

желае достойно да плати.

По-скоро, бързай, царю!

Влиза Тезей.

ТЕЗЕЙ

Защо отново този шум сте вдигнали?

И гражданите чух, дочух и госта си.

От Зевсовия гръм ли? От пороите

вода и град? При буря, като днешната,

от бога можем всичко да очакваме.

ЕДИП

Да дойдеш исках, царю, и яви се ти.

Сам бог те води в този път към щастие.

ТЕЗЕЙ

Що ново, Лаев сине, се е случило?

ЕДИП

Дойде часът ми. Искам обещаното

на теб и на града ти да изпълня днес.

ТЕЗЕЙ

Отде разбираш, че настъпва краят ти?

ЕДИП

Самите богове ми го обадиха,

а със поличби те не мамят никога.

ТЕЗЕЙ

Какви са, смяташ, техните знамения?

ЕДИП

Неспирни гръмотевици и мълнии,

които праща със ръка Всесилният.

ТЕЗЕЙ

Аз вярвам. Много твои предсказания

се сбъднаха. Кажи какво да правим.

ЕДИП

Ще кажа, чуй, Егеев сине. Щастие

за твоя град ще бъде то завинаги.

След малко ще те заведа без ничия

подкрепа там, където ми е съдено

да свърша. Ала ти не казвай никому

къде и на коя страна е мястото.

То вечно ще те пази от съседите

като безброй наемници и щитове.

А тайното, покритото с мълчание,

ще видиш, като дойдеш с мен, единствен ти.

Не ще го кажа ни на тези граждани,

нито на дъщерите си, макар че са

най-скъпите ми. Знай го и в предсмъртната

минута го предай на най-добрия си

приемник, а пък той — на онзи, който е

след него, и така да бъде винаги.

Неуязвим за хората на посева[81]

ще стане твоят град. Но развращават се

безброй държави въпреки добрите си

управници. Не бърз, но зорък, погледът

на боговете вижда светотатците.

Егеев сине, бягай от подобно зло!

Но аз те уча на познати работи.

Да тръгваме сега, зове ме волята

на бога — нека се не бавим повече!

(Към Антигона и Исмена.)

Деца, елате с мене! Ето, водя ви

тъй, както вие своя татко водехте.

Вървете, не улавяйте ръцете ми.

Аз искам да намеря сам свещения

свой гроб, където ще се скрия в земните

недра. Оттук, оттук вървете! Водят ме

водачът на душите[82] и подземната

богиня[83]. Светлина, за мен угаснала!

Догонват ме за сетен път лъчите ти.

Отивам аз да скрия своя сетен ден

във ада.

(Към Тезей.)

Ти, най-скъпи другоземецо,

земята ти и твоите прислужници —

да бъдете щастливи! А в живота си

честит — и мен, мъртвеца, споменавайте!

Излиза, последван от Тезей, Антигона и Исмена.

Четвърти стазим

ХОР

Строфа

Ако е дадено да почета с молбите си

скритата богиня и тебе, о, царю

над мъртвите души, —

Аидоней, Аидоней, зова те!

Дано без болка и без скръб

отиде той, чужденецът, там,

в полята, които скриват всич-

ки мъртви, сред стигийския дом!

Невинен е претеглил той безброй нещастия, но пак

ще го въздигне справедливият бог.

Антистрофа

Вие, подземни богини![84] Ти, чудовище,

звяр непобедим, прострян пред онези

огладени врати![85]

Надаваш своя вой от пещерите

ти, адски страж неукротим, —

мълвата казва така. И ти,

дете на Тартара и Земя-

та, дай да мине в свободен път

той, странникът, запътен към полетата на мъртвите!

И тебе, вечен сън, призовавам аз!

Екзод

Влиза Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Съграждани, най-краткото известие

ви нося аз: Едип е между мъртвите.

Но за смъртта му и за чудесата й

такава кратка реч е недостатъчна.

ХОР

Какво? Умрял, нещастникът?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Остави той

живота си, натегнал от годините.

ХОР

Как? Леко, с божа помощ, без страдания?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Та именно това е за учудване.

Как тръгна той нататък, вие знаете,

вий бяхте тука — никой го не водеше;

не, той вървеше в пътя сам пред всички ни.

Когато приближи до оня стръмен праг,

издигнат върху медни стълби, спря се той

посред един от скръстените пътища,

до празния кратер[86], където договор

Тезей и Пиритой навеки сключиха.

Той седна между него и торикската

скала и между каменната гробница

и крушата. След туй съблече своите

нечисти дрехи. Викна дъщерите си.

Поиска изворна вода за миене

и за преливка.[87] Двете в миг забързаха

към хълма на Деметра, плодоносната.

Изпълниха заръката си бащина,

измиха го, след туй го преоблякоха

по обичая. А когато радостен

видя, че вече всичко е изпълнено,

в миг Зевс Подземен гръмна и девойките

се вцепениха, щом го чуха. Паднаха

в нозете на баща си с плач. Не спираха

отчаяните удари в гърдите им

и воплите. А той, щом чу горчивите

ридания, прегърна дъщерите си

и каза: „Отсега, деца, вий нямате

баща. Загина всичко мое. Свърши се

и тежката ви грижа да ме храните.

Аз зная, трудно бе, деца. Но болките

с една-едничка дума ще забравите:

от никого не сте били обичани

със любовта, с която ви обичаше

баща ви, без когото ще живеете

от днес.“ Така, прегърнати, и тримата

ридаеха. Когато плачовете им

най-после спряха, стоновете секнаха

и стана тихо, изведнъж — повика го

глас някакъв и ние се уплашихме

така, че в миг настръхнаха косите ни.

Глас божи го зовеше и повтаряше:

„Едипе, хей, Едипе, хей, защо стоиш?

Защо не тръгваш? Много се забавихме!“

А щом разбра, че го зове безсмъртният,

повика цар Тезея той при себе си

и каза: „О, приятелю, подай ръка

на моите деца във знак на преданост!

И вий, деца — на него! Закълни ми се,

че няма да ги предадеш, че винаги

ще вършиш туй, което е за тях добро!“

Закле се той със благородна сдържаност,

че ще изпълни волята на госта си.

Веднага подир клетвата с несигурни

ръце Едип прегърна дъщерите си

и рече: „Смело трябва да си идете

от тез места, деца. Непозволеното

не искайте да гледате и слушате.

Вървете си по-бързо! Да остане с мен

единствен цар Тезей — да види края ми!“

Такива думи чухме ние всички там

да казва. С много сълзи, с много стонове

потеглихме с девойките. Отминахме.

Когато подир малко се обърнахме,

не го видяхме, никъде го нямаше.

Сам царят бе закрил с ръка очите си,

като че ли бе зърнал образ някакъв —

ужасен и непоносим за погледа.

Не мина много след това, и виждаме —

Земята моли той, а едновременно,

във същата молитва, и небесния

Олимп. А от какво умря, не би могъл,

освен Тезей, да ви разкаже никой друг.

Не го отнесе огнената мълния

на бога[88], нито морска буря, гръмнала

във онзи миг, а бог — водач на мъртвите,

изпратен от небето или мрачните

недра на долната земя, разтворена

приятелски. Отиде си без стонове,

без болки — просто чудо! — като никой друг!

Но ако ви се струвам не на себе си,

не ще се спра да убеждавам никого.

ХОР

Ами децата с техните придружници?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не са далече. Чуйте, плачовете им

показват, че насам са се отправили.

Влизат Антигона и Исмена.

Комос

Първа строфа

АНТИГОНА

Горко ни! Вечно двете ние,

бедни деца, прокълнатата бащина,

влята в самите нас, кръв ще оплакваме!

Двете от нея претеглихме ние безбройни страдания,

ала сега ще ви кажа най-странното,

което преживяхме.

ХОР

Какво е то?

АНТИГОНА

Сетете се, приятели.

ХОР

Умря ли?

АНТИГОНА

Но всеки би желал за себе си

тъй да умре.

Нито Арей,

нито морето го погълна,

а невидимите бездни

със чудна смърт го взеха и отнесоха.

Горко ни! Смъртоносна нощ

покрива нашите очи!

И как сега, скитайки

в чужди край, по морски бездни, своя скръбен залък хляб

ще можем да намираме ний?

ИСМЕНА

Ах, не знам! Да беше взел кръвожадният ад

и мене, клетата, сега със моя стар баща!

Не е живот животът ми от днес!

ХОР

Чуйте, отлични дъщери!

Трябва да понасяме твърдо божията воля.

Не плачете тъй! Животът ви

не бе така окаян!

Първа антистрофа

АНТИГОНА

Да, има сладост и в бедите.

Сладко за мен е било и горчивото —

знаех, че татко подкрепям с ръцете си.

Татко любими, когото земята обгърна във мрака си,

вечно обичан ще бъдеш от двете ни —

от мен и от Исмена.

ХОР

Постигна…

АНТИГОНА

… туй, което сам желаеше.

ХОР

Какво?

АНТИГОНА

Умря в земята на приятели,

както жела.

В сянка лежи

в земните пазви навеки

и остави скръб и сълзи.

Очите ми изпълват сълзи, плача аз

за тебе, татко. И не знам

как бих смирила тая скръб —

скръбта по тебе, — клета аз!

Искаше да свърши във земята на приятели,

но сам, без моите грижи, умря.

ИСМЕНА

Бедна аз! Каква съдба очаква мен

и тебе, мила сестро, днес? Ах, как осиротяхме!

ХОР

Щом щастливо завърши той

своя живот, приятелки, спрете

своите жалби! От нещастия

не е предпазен никой.

Втора строфа

АНТИГОНА

Сестрице, да се върнем там!

ИСМЕНА

Защо?

АНТИГОНА

Желая силно…

ИСМЕНА

Какво?

АНТИГОНА

Да видя подземния му дом.

ИСМЕНА

Чий?

АНТИГОНА

На татко — бедна аз!

ИСМЕНА

Възможно ли е туй? Нима

не виждаш…

АНТИГОНА

Но защо ме укоряваш?

ИСМЕНА

И друго има още — че…

АНТИГОНА

Какво е то?

ИСМЕНА

… падна сам и непогребан.

АНТИГОНА

Отведи ме там и — убий ме!

ИСМЕНА

Как ще влача аз, нещастна,

в самота и без закрила

живота си злочест?

Втора антистрофа

ХОР

Не се плашете, мили!

АНТИГОНА

Де да бягам?

ХОР

Избяга вече…

АНТИГОНА

Кой?

ХОР

Бедата над вашите глави.

АНТИГОНА

Аз мисля…

ХОР

За какво сега?

АНТИГОНА

Как ще се върнем у дома —

не зная.

ХОР

За това недей се грижи.

АНТИГОНА

Какви тегла!

ХОР

Те и преди ви мъчеха.

АНТИГОНА

Тежко бе, но днес е по-зле.

ХОР

Паднахте в океан от скърби.

АНТИГОНА

Да, да.

ХОР

Ти имаш право.

АНТИГОНА

Накъде да идем, Зевсе?

О, към каква надежда

сега ме тласка богът?

Влиза Тезей.

ТЕЗЕЙ

Не плачете, деца — че ония, които

благодарност пробожда до гроба, не бива

да оплакваме. Грях е плачът ни.

АНТИГОНА

Тезее, в нозете ти падаме ние!

ТЕЗЕЙ

Каква е молбата ви, скъпи деца?

АНТИГОНА

Ние искаме гроба

на татко да видим със своите очи!

ТЕЗЕЙ

Не бива това.

АНТИГОНА

Как, царю, атински владетелю, как?

ТЕЗЕЙ

Деца, той самият пред мен забрани

човек да пристъпва към тези места

или да мълви за свещения гроб,

във който прахът му навек ще лежи.

И каза, че спазвам ли всичко това,

щастлива навек ще е мойта страна.

И богът, и Клетвата Зевсова чу,

когато за всичко се вричах.

АНТИГОНА

Добре, щом баща ни е сам пожелал

това, нека бъде така. А пък нас

във древната Тива прати, та дано

препречим пътя за близката смърт

на нашите братя!

ТЕЗЕЙ

И това ще извърша, и всичко, деца,

ще направя, което за вас е добро

и угодно за оня, когото прибра

пръстта. Аз не бива да спирам.

ХОР

Но хайде, девойки, спрете сълзите си,

стига сте плакали!

Той всичко това ще изпълни!

Антигона

Лица

АНТИГОНА

ИСМЕНА

ХОР ОТ ТИВАНСКИ СТАРЦИ

КРЕОН

СТРАЖ

ХЕМОН

ТИРЕЗИЙ

ВЕСТИТЕЛ

ЕВРИДИКА

Пролог

АНТИГОНА

Исмено, моя родна сестро, знаеш ли

беда, родена от делата бащини[89],

с която Зевс не е белязал дните ни?

Не, няма горест, болка и страдание,

безчестие и срам, които в твоите

и в моите беди не съм съзирала.

Ала какво, говори се, навред в града

днес вождът повелява с нова заповед?

Не си ли чула за беда, подготвяна

за близък нам човек от враговете му?[90]

ИСМЕНА

Не, Антигоно, новина за свой човек

не зная — нито скръбна, нито радостна, —

откакто своите братя ний загубихме,

в едничък ден един от друг погубени.[91]

Разбрах, че тази нощ били са тръгнали

аргивските войски[92] — и нищо повече.

Ала не съм ни скръбна, нито радостна.

АНТИГОНА

Да, знаех, затова и от чертозите

те викнах, за да чуеш ти единствена.

ИСМЕНА

Какво? Изглеждаш силно развълнувана.

АНТИГОНА

Креон удостоява в гроб единия

от братята ни, а лишава другия!

Положил, както казват, Етеокла той —

според закона и по обичаите —

в земята и го пратил с чест при мъртвите.

А за трупа на Полиник, нещастния,

издал бил той до гражданите заповед:

ни плач за него, нито погребение!

Да се остави неоплакан, незарит —

богата плячка за пернати хищници.

Така бил повелил Креон, любезният,

за тебе и за мен — за мен, разбираш ли?

Той щял да дойде, за да обяви това

на тия, що не са го чули. Всичко туй

не смятал за шега и непокорникът

пребит ще падне от народа с камъни.

Ще видим днес дали си благородница

или от знатни прадеди — нищожество!

ИСМЕНА

Какво бих променила аз, нещастнице,

със своя труд и своето мълчание?

АНТИГОНА

От тебе чакам помощ и съдействие.

ИСМЕНА

В каква беда! Какво си пак намислила?

АНТИГОНА

Ще погребеш задружно с мене мъртвия.

ИСМЕНА

Да го погребваш… въпреки забраната?

АНТИГОНА

Да, аз, щом ти не си съгласна — моя брат

и твоя! Та това не е предателство!

ИСМЕНА

Злочеста! При Креоновата заповед?

АНТИГОНА

О, той не ще ме отклони от пътя ми!

ИСМЕНА

Горко ми! Сестро, помисли как нашият

баща умря в омраза и презрение![93]

Когато изведнъж разкри позора си,

той сам избоде със ръка очите си.

А майка му, която бе и негова жена,

сама с въже прекъсна дните си…[94]

Най-сетне, наште двама братя-клетници

в един ден бяха копия кръстосали

и паднаха един от друг с еднаква смърт.

Мисли — еднички ние с теб останахме

и ще погинем, щом против законите

престъпим царска власт и царска заповед.

И нека помним още, че жени сме ний,

че сили за борба с мъжете нямаме.

И после — заповядват ни по-силните,

а тях дори в по-тежко зло ще слушаме.

И затова, като помоля мъртвия

да ми прости; че съм така принудена,

ще слушам царя аз. Та невъзможното

да предприемаш, е съвсем безсмислено!

АНТИГОНА

Не моля вече, не желая твоето

съдействие, дори да би го давала.

Мисли каквото искаш, ала него аз

ще погреба и ще загина радостна.

Ще легна мила редом с него, милия,

изпълнила свещен завет. По-дълъг срок

ще трябва да се нравя на подземните.

Сред тях навеки ще лежа. А светото

за боговете, ако щеш, презирай ти!

ИСМЕНА

О, не, не го презирам, но безсилна съм

да тръгна срещу своите съграждани.

АНТИГОНА

С това се оправдавай! На любимия

свой брат отивам да приготвя гроба аз!

ИСМЕНА

О, колко ме е страх за тебе, клетнице!

АНТИГОНА

За мене се не бой! Мисли за себе си!

ИСМЕНА

За всичко туй поне не казвай никому,

пази го в тайна. Аз ще правя същото.

АНТИГОНА

О, разгласявай! Ще те мразя повече,

ако мълчиш, ако не кажеш всекиму!

ИСМЕНА

В ужасен миг се горещи сърцето ти!

АНТИГОНА

Комуто трябва, зная, угодила съм.

ИСМЕНА

Да би могла! Но искаш невъзможното!

АНТИГОНА

Ще спра, когато секнат в мене силите.

ИСМЕНА

Спри по-добре навреме невъзможното!

АНТИГОНА

Ще те намразя заради словата ти!

Омразна ще си с право и на мъртвия!

Но остави ме с моето безумие

да страдам! Знам, не ще пострадам толкова,

че да не бъде мойта смърт — прекрасна смърт!

ИСМЕНА

Върви, щом искаш, ала знай — безумна си,

и пак с любов към тебе гледат своите.

(Излизат.)

Парод

ХОР

Първа строфа

Ясно слънце ле, светлина

тъй прекрасна — за първи път —

в Тива, в седмовратния град![95]

Изгря и ти, око на деня —

цял в позлата, — и прелетя

през диркейските води[96],

па удари със остра юзда

и подгони със вихрен бяг

белощитният аргоски воин[97],

цял в оръжие стегнат.

Него тук, против нашата родна земя,

Полиник подир толкова бурния спор[98]

ни доведе. А той с пронизителен вик —

сякаш хищен орел — връхлетя връз града,

под крила белоснежни прикрил рамене,

с неброими стрели

и със шлемове с гриви развени.

Първа антистрофа

Спрял над нашия град, със взор

вперен, с копия, жадни за кръв,

той обграждаше седемте

врати. Но ето, махна се той,

без да е лочил наша кръв,

без да е грабнал с боров плам

Хефест[99] наште китни стени —

тъй в тила му гръмна Арей

с боен вик, и в бой полетя

драконът победен.[100]

Зевс безкрай ненавижда! надменната реч.

И когато видя като буен поток

да летят към стените под гордия звън

на своето златно оръжие, с гръм

повали Капаней[101], както беше готов

чак отвръх крепостта

да запее победна песен.

Втора строфа

Рухна тогава на земята твърд, сразен

той,

който летеше с огън в ръка и с див

бяс,

с вик,

с вой, с безумния дъх

на разярени ветрове.

Всичко свърши с край нечакан.

С удари тук,

с удари там

смаза врага

Арес, великият

и благосклонен съюзник.

Седем вожда пред градските седем врати —

срещу равния равен — оставиха там

своите медни оръжия в Зевсова чест.

Само клетите двама не сториха тъй —

те, рождените братя, един срещу друг

устремиха оръжия с мощна ръка,

и еднаква бе тяхната гибел.

Втора антистрофа

Но многославна Победа пристигна пак

тук.

Смее се към колесниците в Тива с весел смях

тя.

Вред

днес след тази война

всичко забрава да покрий!

Нека в храмовете божи

вием хора

цялата нощ!

Бакх да е с нас —

който разтърсва

Тива — и той да ни води!

Първи епизод

ХОР

Ала иде и царят на нашта земя,

Креон Менойкеев,

зарад новите случки, изпратени нам

от небето. Какво ли в ума си таи,

та е викнал сега на събрание нас,

тиванските старци,

чрез разгласа до всички в града ни?

(Влиза Креон.)

КРЕОН

Мъже, града издигнаха безсмъртните,

след като дълго с бури го разтърсваха.

Чрез пратеници исках вас единствени

да призова, защото, първо, знам добре,

че трона и властта на Лая тачехте,

че след като Едип спаси държавата

и след като умря, към синовете му

вий твърди в свойта преданост останахте.

Понеже те и двамата загинаха

в един ден от взаимните си удари,

опозорени от братоубийството,

аз имам днес властта и трона в царството

поради кръвното си родство с мъртвите.

Не можем да познаваме у всекиго

душа, сърце и ум, преди в законите

и във властта да е показал опитност.

За мене, ако този, който властвува,

не се държи за най-добрите правила

и ако страх е вцепенил езика му,

негоден е, така съм смятал винаги.

И онзи, който слага над родината

приятеля си, е за мен нищожество.

Да чуе Зевс, той вижда всичко всякога:

не ще мълча, ако съзра нещастие,

надвиснало над моите съграждани.

Не ще приемам за приятел никога

врага на своя град, защото зная аз,

че той, градът, спасява и че плува ли

щастливо той, намираме приятели.

Й ще въздигна Тива с тези правила.

Сега във връзка с туй издадох заповед

за синовете на Едип до всички ви.

За Етеокъл, който, защищавайки

града, умря, прославен с ловко копие,

да се положи в гроб със всички почести,

които получават най-достойните.

Но брат му, който дойде от изгнание —

за Полиник говоря, който бащин край

и родни богове на огън искаше

да предаде, да се напие с братска кръв

и да зароби своите съграждани,

за него, казвам, обявих навред в града —

ни гроб, нито оплакване от някого!

Да се остави незарит — на кучета

и хищни птици плячка отвратителна.

Така реших. Не ще въздам на лошия

честта, която има най-достойният.

А който люби своя град, и приживе,

и след смъртта си той ще има почести.

ХОР

Креоне, тъй решаваш за приятеля

и за врага на нашето отечество.

Закони можеш да прилагаш всякакви —

за мъртвите, тъй както и за живите.

КРЕОН

Следете да се спазва тая заповед.

ХОР

С подобен дълг натовари по-младите.

КРЕОН

Да, стражи са поставени край мъртвия.

ХОР

А нещо друго ще ни заповядаш ли?

КРЕОН

Да не допущате неподчинение.

ХОР

Но кой е глупав да желае сам смъртта?

КРЕОН

Да, тъй ще му платя. Но често хората

с надежда за печалба са погивали.

(Влиза Страж.)

СТРАЖЪТ

Не ще река, о царю, че от тичане

до смърт задъхан съм дошъл в палата ти.

Та много пъти мислите ме спираха

и се обръщах посред път за връщане.

И често тъй говореше душата ми:

„Защо вървиш към свойта казън, клетнико?

Как, опираш! Но ако Креон от другиго

научи, от беда ще се избавиш ли?“

Тъй мислех и вървях едвам, с усилие.

И кратък да е пътят, удължава се.

Най-после се реших да се явя пред теб,

уверен, че не ще пострадам повече,

отколкото съдбата е приготвила.

КРЕОН

Що има? От какво е туй смущение?

СТРАЖЪТ

За себе си ще кажа първо — нищичко

не съм направил, нито знам виновния,

и ако зло ме сполети — неправо е.

КРЕОН

Добре, добре се целиш ти, ограждаш се

отвред. Ще кажеш нещо важно, явно е.

СТРАЖЪТ

Големи страхове ни вдъхва лошото.

КРЕОН

Кажи най-сетне и след туй — отивай си!

СТРАЖЪТ

Добре, ще кажа. Преди малко някой е

погребал тайно мъртвия. По тялото

посипал суха пръст, извършил обреда.

КРЕОН

Какво говориш? Кой е този дързък мъж?

СТРАЖЪТ

Не знам. Ни удари от брадва имаше,

ни изкопана пръст. Видяхме — твърда бе

земята, непокътната и без следи

от колела — незнаен бе виновникът.

И щом ни каза първият от дневните

пазачи, ние смаяни останахме.

Трупът не беше в гроб, ала покрит бе той

със малко пръст, като за очищение.[102]

И нито звяр, ни куче бе оставило

следа — не бе и влачен, то се виждаше.

Тогава ругатни сред нас се вдигнаха,

един кореше другия. И можехме

до бой да стигнем — никой не ни спираше.

Виновен беше всеки за другаря си,

а явно — никой: никой не признаваше.

Готови бяхме да ловим горещ метал,

да встъпим в жар, да се кълнем в небесните,

че сме невинни, че не знаем, никого

да е замислил и извършил делото.

Накрай, когато нищо не постигнахме,

обади се един и всички сведохме

глави от страх. Не можехме ни думица

да възразим, нито пък средство знаехме

да се спасим. Той казваше за случката

да ти обадим, нищо да не скриваме.

Прие се, и съдбата мене, клетия,

определи за туй голямо щастие.

Не искам аз, не искаш ти, но ето ме.

Вестител на беди не тачат никъде.

ХОР

Отдавна, царю, мисля тъй в сърцето си —

това са ни изпратили небесните.

КРЕОН

Млъкни, за да не ме вбесят словата ти!

Да не излезеш глупав, че и стар при туй!

Та ти говориш нетърпими работи!

За този труп — небесните се грижели!

Дали удостояват с погребение

като заслужил онзи, който искаше

да изгори и храмове, и дарове,

да разори земята и закона им?

Ти виждал ли си да почитат лошите?

Не — граждани, които недоволствуват,

са възроптали срещу мене, клатят те

глава и не желаят във законния

ярем и подчинение да впрегнат врат.

Те стражите ми с подкуп, зная сигурно,

към дръзката постъпка са подтикнали!

Да, нищо на света не е тъй гибелно

за хората като парите! Те рушат

града, прогонват людете от бащин дом,

те учат, те в заблуда вкарват честните

души и ги въвличат в престъпления!

Те сториха да носят хитрост хората

и да познават всяко безчестие!

Ала ще дойде време за подкупните

с дължима казън да платят делата си!

(Към Стража.)

Но ако вярно още тача Зевса аз,

добре да знаеш, казвам и кълна ти се:

ако не ми намерите виновника

и ако го не видя тук, едната смърт

не ще ви стигне, докато не кажете —

обесени, но живи — за безчинството!

Да знаете къде пари да дирите!

Така да разберете, че не е добре

отвсякъде печалби да очаквате!

След срамните облаги виждаш повече

погубени, отколкото избавени!

СТРАЖЪТ

Сега да кажа нещо — позволяваш ли?

КРЕОН

Нима не виждаш колко неприятно е!

СТРАЖЪТ

Слуха ли дразня аз или душата ти?

КРЕОН

Какво пък ще ми дириш де е болката?

СТРАЖЪТ

В слуха — от мен, в душата — от виновника.

КРЕОН

Но ти бъбривец си роден наистина!

СТРАЖЪТ

Поне не съм извършил тази работа.

КРЕОН

И още как! Продал си и душата си!

СТРАЖЪТ

О! Да смяташ, че си прав, и да си тъй неправ!

КРЕОН

Приказвай, ала знай — не доведете ли

виновника пред мене, ще признаете,

че подлата облага носи бедствия!

(Влиза в двореца.)

СТРАЖЪТ

Дано го хванат! Ала улови ли се,

или пък не — това ще каже Случаят, —

не ще ме видиш тук да стъпя повече.

Останал здрав и читав неочаквано,

небе, дължа ти много благодарности!

(Излиза.)

Първи стазим

ХОР

Първа строфа

Много са чудните неща,

но човек е пръв сред тях.

Бит от вятъра мразовит,

той по сивия морски гръб

минава, край него бучат води

и се надигат с вой.

Най-първата сред боговете,

вечната плодна Земя[103], той обработва,

всяка година я пори с ралата си,

с впрегнати коне пръстта обръща.

Първа антистрофа

С плетени мрежи той лови

лекокрилия птичи рой

и свирепите зверове,

па ги води във своя дом.

Лови плода на морето той —

човекът с ум дарен, —

с юзда изкусно той смирява

скитника звяр, под ярем гъстогривия,

буйния кон укротява и горския

неуморен бик в хомот запряга.

Втора строфа

Владее и слово, и дух

крилат; със закон се стреми

градове да урежда; знае да избягва

смразяващите студове

и тежкия пороен дъжд със средства —

безброй.

Пред нищо бъдно не стои

безпомощен и само ада

няма да избегне той.

Но пак за тежки болести

цяр е намерил.

Втора антистрофа

Той има безкрайната мощ

да бъде изкусен творец

и по пътя си следва ту добро, ту лошо.

Потъпква родния закон

и божията свята правда в светлия град.

Не е градът за оня, който срам

чрез дързостта си е добил!

Да не бъде в моя дом

такъв човек и да не е

с моята мисъл!

Втори епизод

ХОР

Какво чудо, небе! Аз се питам сега

как да кажа, че не Антигона е туй,

като виждам, че тя е самата!

Нещастнице!

О, дете на Едипа нещастен, какво

е това? И дали те довеждат сега,

пренебрегнала царския тежък закон,

заловена в безумна постъпка?

(Влиза Стражът, който Води Антигона.)

СТРАЖЪТ

(като посочва Антигона)

Това е нейно дело! Тя бе хваната,

погребвайки мъртвеца. Но къде е Креон?

ХОР

Навреме тъкмо пак излиза, ето го.

(Влиза Креон.)

КРЕОН

Какво? Защо навреме ида, казвате?

СТРАЖЪТ

Да се кълнат, не бива, царю, смъртните.

Отпосле виждаш — лъгал си се. Вярно е,

не смятах да дохождам пак в двореца ти,

че твоите заплахи тъй ме стреснаха!

Но радостта, която не очакваме,

не се сравнява с други удоволствия.

Дойдох, макар че се заклех в противното

с девойката, която беше сварена

да кити гроба. Жребие не хвърляхме —

че мое, не на друг е туй откритие.

Сега вземи я, царю, обвинявай я,

тъй както знаеш. А за мене — право е

да си вървя, свободен от опасности.

КРЕОН

Отде я водиш? Где и как е хваната?

СТРАЖЪТ

Ти знаеш всичко — тя погреба мъртвия.

КРЕОН

Самият ти разбираш ли словата си?

СТРАЖЪТ

Видях я да посипва с пръст умрелия —

което забраняваш ти. Разбра ли ме?

КРЕОН

А как сте я видели? Как я хванахте?

СТРАЖЪТ

Тъй беше: щом се върнахме, уплашени

от твоите закани, ние махнахме

пръстта, с която бе покрито тялото,

и тлеещия труп добре разголихме,

па горе, на върха, на завет седнахме,

за да не ни удари миризмата му.

И живо всеки ругатни отправяше

към другия — да гледа свойта работа.

Така седяхме там, додето слънцето

застана сред небето и наоколо

захвана пек. Тогава изведнъж изви

вихрушка — гняв небесен, — мигом вятърът

постла полята с прах, раздърпа шумата

на ниските гори, изпълни целия

простор. Стояхме ний с очи затворени

под този бич. Когато стихна той,

съглеждаме девойката. Тя плачеше

горчиво като птичката, намерила

гнездото си от малките опразнено.

Така и тя. Щом зърна голо тялото,

заплака с глас и запроклина людете,

които бяха осквернили мъртвия.

Донесе мигом суха пръст с ръцете си,

па отвисоко, с медния кован кратер[104],

трупа зачете с тройно възлияние.

Ний, щом видяхме туй, веднага скочихме

и — хванахме я. Тя не бе уплашена.

Разпитахме я всичко за предишното

и за сега. Тя нищо не отричаше,

И радвах се тогава, но и жал ми бе.

Да те не дебне зло — това е радостно,

ала да водиш към беда приятели,

е тежка скръб. Но всичко туй не е за мен

тъй важно, както моето спасение.

КРЕОН

(Към Антигона)

Ти, дето свеждаш тъй глава! Признаваш ли,

или отричаш — туй да си извършила?

АНТИГОНА

Признавам, не отричам нищо — сторих го.

КРЕОН

(Към Стража)

Където искаш, можеш да вървиш сега,

освободен от тежко обвинение,

(Към Антигона)

А ти кажи ми с кратък, ясен отговор,

известна ли ти е била забраната?

АНТИГОНА

Да, как не! Тя бе разгласена публично.

КРЕОН

И дръзна да престъпваш тая заповед?

АНТИГОНА

Ни Зевс ми повели това, ни Правдата[105],

съжителката на подземни демони —

а те закони дадоха на хората.

Не смятах за така могъщи твоите

повели, че да нарушава смъртният

неписаните вечни божи правила.

Не са от вчера, ни от днес, а винаги

са живи. Кой би казал откога са те?

Не исках затова, от страх пред заповед

на смъртен, да получа наказание

от боговете. Знаех — смърт. Защо пък не?

Дори без твойта заповед. Облага е

за мене да издъхна предивременно.

Та да живееш като мене, в толкова

беди, смъртта не ще ли бъде щастие?

Така, от туй, че ме улучи зла съдба,

не ме боли. Но истински бих страдала,

ако трупа на брат си бях оставила

без гроб. От всичко туй сега не ме боли.

Ако това за глупост смяташ, ето що:

един глупец ме назовава глупава.

ХОР

Личи си, с твърд характер е девойката,

от твърд баща. Не трепва пред нещастие.

КРЕОН

О, много често твърде упоритите

души разбити падат; и най-твърдото

желязо, щом се закали над огъня,

ще видиш — раздробява се на късове.

А с малката юзда, аз зная, буйните

коне притихват. Гордост? Неуместна е

за роба, над когото тегне чужда власт![106]

А ето, тя говори оскърбително,

макар да е престъпила законите.

След първата й дързост иде втората —

тя с нея се гордее, подиграва се!

Не аз ще бъда мъж, а тя, разбира се,

ако това й мине безнаказано!

Да! Нека ми е племенница, нека е

най-близката от всички мои сродници —

не ще избегне тя, нито пък нейната

сестра от най-ужасен дял! И нея тук

аз обвинявам като съучастница!

Извикайте я! Преди миг в палатите

я виждам побесняла, не на себе си.

Издава се душата на потайния

злодей, преди да се явят делата му.

Аз мразя, щом при явно провинение

виновникът се смята горд с простъпката!

АНТИГОНА

От мойта смърт какво желаеш повече?

КРЕОН

О, нищо! С нея всичко е постигнато.

АНТИГОНА

Защо се бавиш? О, така противни са

словата ти, и тъй дано е винаги!

Тъй както ти са неприятни моите.

Ала какво ще ме прослави повече

от туй, че в гроб съм брата си положила?

Тук всички биха рекли: „Одобряваме!“ —

ако страхът не бе сковал езика им.

Да, с много нещо е щастлив тиранинът,

каквото иска върши и говори той.

КРЕОН

Тъй виждаш само ти между кадмейците.

АНТИГОНА

И те го виждат, но пред тебе — неми са.

КРЕОН

И ти не се червиш да мислиш иначе?

АНТИГОНА

Не е позорно да почиташ своите.

КРЕОН

А падналият в бой не е ли твоя кръв?

АНТИГОНА

Да, моя — от баща ми и от майка ми.

КРЕОН

Защо тогава тачиш само другия?

АНТИГОНА

О, не, така не би говорил мъртвият!

КРЕОН

Да, тачиш го наравно с нечестивеца!

АНТИГОНА

Не роб е този, който падна — брат ми е.

КРЕОН

Рушител на града! Защитник — другият!

АНТИГОНА

Но Хадес иска равенство за мъртвите!

КРЕОН

Добрият няма равен жребий с лошия!

АНТИГОНА

Дали пък долу правят тая разлика?

КРЕОН

Врагът не е приятел и във гроба си!

АНТИГОНА

Не за вражда — за обич съм създадена!

КРЕОН

За обич ли? Отивай в ада — там люби!

Жена не ще ме води през живота ми!

(Влиза Исмена.)

ХОР

Ала виж: пред вратите Исмена стои —

лее сълзи за своята скъпа сестра.

На челото й облак, лицето пламти,

загрозено от него,

а прекрасните бузи са мокри.

КРЕОН

(Към Исмена)

В дома ми си се вмъкнала, усойнице,

и смучеш мойта кръв! Уви, не знаех аз,

че храня бесове и смърт за трона си!

Дял имаш ли, кажи, в това погребване,

или ще се кълнеш — не съм и чувала?

ИСМЕНА

Да, щом сестра ми се признава, сторих го.

Участвувах и нося от вината й.

АНТИГОНА

Не, правдата не ще ти позволи това!

Не пожела, не те и взех със себе си!

ИСМЕНА

Не се свеня при твоето нещастие

да бъда съучастница в бедата ти.

АНТИГОНА

Мъртвецът знае на кого е делото.

Не искам обич само в празни приказки!

ИСМЕНА

Не ми отказвай, сестро, нека с теб умра

и да изпълня своя дълг към мъртвия!

АНТИГОНА

О, с мене — не! Това, което с пръст не си

докосвала, не искай! Стига мойта смърт!

ИСМЕНА

Какъв живот без тебе ще е радостен?

АНТИГОНА

Креона питай, него уважаваш ти.

ИСМЕНА

Защо без полза ме измъчваш толкова?

АНТИГОНА

Но ако ти се смея, знай — от болка е.

ИСМЕНА

Не, не, кажи с какво бих ти помогнала!

АНТИГОНА

Спаси се! Не завиждам на живота ти!

ИСМЕНА

Ах, няма ли да споделя съдбата ти?

АНТИГОНА

Ти пожела живот, а аз — смъртта избрах.

ИСМЕНА

Ала нали ти казах свойто мнение?

АНТИГОНА

О, тебе хвалят тук, а мене — другаде.

ИСМЕНА

Ала все пак еднаква е вината ни.

АНТИГОНА

Дерзай! Живееш ти, а аз отдавна съм

умряла, за да угодя на мъртвите!

КРЕОН

Едната полудя сега, а другата

си е такава още от рождение.

ИСМЕНА

Вроденият ни разум, царю, в бедствия

не си остава същият, изменя се.

КРЕОН

Поне у тебе — вършиш лошо с лошите!

ИСМЕНА

Без нея как самичка ще живея аз?

КРЕОН

Не говори за нея вече — мъртва е!

ИСМЕНА

На своя син убиваш годеницата!

КРЕОН

И други ниви са добри за работа!

ИСМЕНА

И той, и тя това не са помисляли!

КРЕОН

Не ща таквиз жени за синовете си!

АНТИГОНА

Баща ти как те хули, скъпи Хемоне!

КРЕОН

Ти много ми дотегна вече с брака си!

ИСМЕНА

Нима ще я отнемеш на сина си ти?

КРЕОН

Самичък адът ще разкъса връзката.

ХОР

Решена е смъртта й вече, виждам аз.

КРЕОН

И ти, и аз. Но стига. Отведете ги

в двореца, роби! Трябва тези две жени

да пазите добре, бъдете бдителни!

Защото, зная бягат и безстрашните,

когато в миг съзрат смъртта пред себе си.

(Извеждат Антигона и Исмена.)

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Щастливи са тези, които зло не знаят.

Щом разтърси къщата някому бог —

безброй

бедствия връхлитат рода му

в безкрайни дълги дни.

Така вълните бягат с рев

под тракийските[107] могъщи

вихри върху мрачното подморие

и носят, и натрупват чак от дъното

черна, неспокойна кал.

Скалите им отвръщат с рев и стонове.

Първа антистрофа

Отколе са тия беди в дома на Лабдак[108] —

връз бедите на мъртвите се струпват те.

Тъй не може род да избави рода, а някой бог

ще го срази — и няма мир.

Сетен стрък сред светъл зрак

в чертозите Едипови сияеше,

ала и него някой от подземните

в миг преряза с кървав сърп —

за дръзки думи и за ярост в мислите.[109]

Втора строфа

Каква човешка надменност, Зевсе,

дръзко би погазила твойта мощ,

която ни сън,

който оборва всичко,

ни неуморните божи месеци

ще победят?

Ти си безсмъртен цар,

ти владееш сам в сияния олимпийски.

И в предишни дни, и днес,

и в бъдни дни ще живее

тоя закон: докрай

нищо

не следва човека, само бедата — докрай.

Втора антистрофа

Така надеждата колеблива

дава щастие на мнозина, да —

но тя и безброй

празни желания мами.

Дебне, когато не е очаквана,

докато в миг —

в огън кракът си изгориш.

Да, мъдрец е казал славните стари думи:

мисли злото за добро

човекът, комуто бог

тласка ума към смърт,

гибел.

Доброто е малко, само бедата — докрай.

Трети епизод

(Влиза Хемон.)

ХОР

Ето, Хемон е тук — твоят най-млад син.

Дали иде при тебе със скръбна душа

за съдбата на своята свидна любов

Антигона, дали

от тъга по изгубена обич?

КРЕОН

Ще видим не по-зле от прорицатели.

(Към Хемон.)

На свойта годеница чул присъдата,

навярно идеш, сине, с гняв при татка си?

Или при все туй пак сме ти приятели?

ХЕМОН

Аз твой съм, татко. С правилни напътствия

ме водиш ти и аз те следвам винаги.

Не е желан за мене с право никой брак,

за който нямам твойта мъдра опитност.

КРЕОН

Тъй трябва, синко мой, да мислиш винаги,

най-първо да зачиташ воля бащина.

Та за деца послушни молят хората

небето — с тях да им дарува къщите —

врага си да наказват, а приятеля

да тачат, както го е тачил татко им.

За оня, който е родил негодници,

какво би рекъл, ако не — че тежко зло

си е създал и смях за враговете си?

Пленен от страст към някаква жена, дете,

не заслепявай разума си, знай добре —

студени са прегръдките на лошата

жена, с която ще живееш. Има ли

по-страшно зло от лошите приятели?

И тъй, заплюй я като неприятелка

и нека се омъжи между мъртвите!

Понеже нея залових единствена

от всички да погазва моя заповед,

лъжец не ще ме видят моите граждани —

ще я убия! Пък да вика Зевса тя

да отмъсти! Ако търпя нехайството

на своите, явно, ще търпя и чуждото.

Че строгият в домашните си работи

постъпва справедливо и в държавните.

А онзи, който дръзко тъпче правото

и смята да владее господаря си,

от мен не ще получи одобрение.

Не, трябва да се слуша тук избраният —

в голямо, в малко, в право и в неправилно!

И зная, че такъв човек и хубаво

се подчинява, и добре командува,

и в бурята на боя той е в строя си

като добър и смел другар на другите.

Безредие — това е най-голямо зло!

Държавите погубва то и къщите

обезлюдява. То обръща в битките

войските в бягство. А пък за покорните

послушността е често — избавление.

Тъй трябва да се пази ред и никога

не бива на жена да се поддаваме.

Да паднеш от ръка на мъж, е по-добре,

не ще рекат за тебе: „От жена по-слаб!“

ХОР

Ако не сме от старостта измамени,

ний мислим, че разумни са словата ти.

ХЕМОН

Небето, татко, влага в нас разсъдъка,

най-висшият от всички божи дарове.

Не бих могъл да кажа, че неправилно

говориш, и дано не мога никога.

Но нека чуем словото на другите.

Мой дълг е преди теб да виждам винаги

какво говорят, вършат, хулят хората.

От страх пред теб не казва никой поданик

това, което не настройва радостно.

Но аз дочувам как сред мрака целият

народ на Тива жали днес девойката,

че днес в града погива най-невинната

за най-прекрасно дело с най-позорна смърт,

която не остави брат си — в кървав бой

убит и непогребан — ни на птиците

да стане плячка, ни на стръвни кучета.

С това не е ли златен дар заслужила?

Навред се носи тайно тоя тъмен слух.

От всичките блага за мене, татко мой,

най-свидно е родителското щастие.

За син — какво по-славно от щастлив баща,

какво по-славно за баща от щастие

на син? Ала не смятай, че единствено

това, което мислиш ти, е правилно.

Защото, който смята, че единствен той

е с мисъл, със сърце, с език — и никой друг, —

излиза кух, разгледан по-внимателно.

Да, да, не е позорно и за мъдрия

да учи много и да не упорствува.

Навеждат се пред буйните пороища

дърветата, за да запазят клоните;

от корен пък загиват упоритите.

Тъй кораб, който със платна опънати

упорствува пред вятъра — обърнат в миг,

ще продължи да плува, но… към дъното.

Смекчи гнева си, отмени присъдата!

И ако мога да изкажа мнение

и аз, младежът, казвам, че е най-добре

човек да притежава всички знания.

Ако пък не (това не става всякога),

добър съвет да чуеш, пак е хубаво.

ХОР

Ако приказва право, царю, чуй го ти.

(Към Хемон.)

А ти — баща си чуй. Добре говорихте.

КРЕОН

На моите години от младежа ли

да уча как се разсъждава правилно?

ХЕМОН

Ако греша, недей. Младеж съм, истина.

Не възрастта, делата нека гледаме.

КРЕОН

Да, дело е да тачиш беззакония!

ХЕМОН

Не бих те молил да щадиш престъпните.

КРЕОН

Не е ли заловена в престъпление?

ХЕМОН

Народът в Тива не говори същото.

КРЕОН

Градът ли ще диктува мойта заповед?

ХЕМОН

Говориш като много млад, не виждаш ли?

КРЕОН

Не трябва ли тук аз да бъда властникът?

ХЕМОН

Не може град да бъде на един човек!

КРЕОН

Какво, нима градът не е на вожда си?

ХЕМОН

Прекрасно би царувал над пустинята!

КРЕОН

(Към Хора)

Воюва заради жената, явно е.

ХЕМОН

Ако жена си ти! За теб се грижа аз!

КРЕОН

Да, като съдиш татка си, негоднико!

ХЕМОН

Та виждам, че несправедливо действуваш!

КРЕОН

Несправедливо — че си пазя царството!

ХЕМОН

Не, ти погазваш божеските почести!

КРЕОН

Какъв позор! Жена те е поробила!

ХЕМОН

Ти няма да ме видиш роб на низости.

КРЕОН

И, значи, цялата ти реч — за нея е?

ХЕМОН

… за теб, за мен, за адските владетели…

КРЕОН

Ти жива няма да я вземеш никога!

ХЕМОН

Тя ще умре, но ще погуби някого.

КРЕОН

Дошъл си да заплашваш мен, безсрамнико!

ХЕМОН

Какви заплахи — срещу празни приказки!

КРЕОН

Ще има да се каеш, празноглавецо!

ХЕМОН

Говориш, а не слушаш моя отговор.

КРЕОН

Хей, робе, стига с твойто бръщолевене!

ХЕМОН

Назвал те бих безумен — но баща си ми!

КРЕОН

Ах, тъй? Кълна се, не за свое щастие

ти хвърляш тези ругатни в лицето ми!

Я бързо доведете таз омразница,

за да загине тук, пред годеника си!

ХЕМОН

Не, само не пред мене, не мисли това!

Пред мене тя не ще умре, а твоите

очи не ще ме видят вече никога!

Безумствувай пред своите приятели!

(Излиза.)

ХОР

Излезе, господарю, той с ужасен гняв.

Беда вещаят в тая възраст болките.

КРЕОН

Да мисли и да върши свръх човешкото,

той няма да спаси от смърт девойките.

ХОР

И двете смяташ да убиеш, тъй ли е?

КРЕОН

Не, ти си прав, изключвам непричастната.

ХОР

Каква съдба си отредил за другата?

КРЕОН

Ще кажа да я отведат в пустинен кът

и да я скрият в каменно подземие.

Храна ще сложим само за очистване

от грях, за да избегнем осквернение.

Да моли ада, който тя единствено

почита — може той да я спаси от смърт,

или тогава най-подир ще види тя,

че празен труд е да почиташ мъртвите!

(Излиза.)

Трети стазим

ХОР

Строфа

Ти, Еросе, всепобеден в бой,

ти, който се нахвърляш към своите роби,

ти, който прекарваш всяка нощ

над нежни момински бузи —

по далечни морета странствуваш ти, влизаш

и в малкия полски дом.

Тебе никой не може да избегне — нито бог,

ни смъртен, мимолетен човек: безумен е

твоят пленник.

Антистрофа

На честните — отклоняваш ти

ума към злото и тласкаш ги към гибел.

Пак ти раздуха и този спор

на кръвно близки хора.

Побеждава копнежът, който блести светло в

очите на тая жена,

толкоз прелестна! Той е равен на велик

закон

световен. Непобедима, така си играе богиня

Афродита.

Четвърти епизод

ХОР

Ала ето сега, че пристъпвам и аз

тоя царски закон, като гледам това,

и не мога поройните сълзи да спра,

като виждам към тъмния брачен чертог

Антигона навек да отива!

(Влиза Антигона, водена от стражи.)

Комос

Първа строфа

АНТИГОНА

Ах, гледайте вий,

граждани на града ми,

как за последен път

днес вървя и за сетен път

гледам слънце, което вече

няма да зърна! Хадес,

който всичко приспива, към брега,

на Ахерон ме е повел

жива, недочакала брак!

И никой никога сватбен химн

за мене не е редил!

Ах, мой жених Ахерон ще бъде — в ада!

ХОР

Но богата с похвали, прославена, ти

ще отидеш в оная мъртвешка земя —

не сломена от болест, която топи,

не получила удар от вражески меч,

а свободна и жива — единствена ти

между смъртните — в ада ще слезеш.

Първа антистрофа

АНТИГОНА

Научих и аз —

бил е печален краят,

там, при Сипил островръх,

на фригийската чужденка,

на Ниоба — сякаш бръшлян,

камъкът в миг я обгърнал.

Тя се топи, а ни проливен дъжд

(тъй казва людската мълва),

нито сняг я оставя за миг.

Облива с плачещи вечно очи

върха. Като нея днес

и мен приспива навеки божеството.

ХОР

Но богиня бе тя и родена от бог.[110]

Ний сме смъртни, и смъртен е нашият род.

Ала чест е да кажат за твоята смърт,

че и ти си получила жребий на бог.

Но понасяй сега като нея и ти —

във живота, и после — в смъртта си!

Втора строфа

АНТИГОНА

Присмива се! Родни, бащини богове!

Защо се присмиваш? Чуй!

Чуй! Още съм жива!

Граде мой, вий честити

мъже на моя роден край!

Уви, диркейски изворе свещен,

тивански лес, колесници бойни — вас —

за свидетели аз призовавам днес!

Как, без да съм оплакана от свой човек,

и по какъв закон ще вляза във нечувания гроб!

Горко ми! Клета аз!

Ах, аз не съм ни с живите, ни с мъртвите,

и нито съм в смъртта, нито в живота съм!

ХОР

До крайна смелост стигна ти,

но падна пред високия трон

на Справедливостта, дете.

Навярно тежък бащин грях заплащаш.

Втора антистрофа

АНТИГОНА

Докоснахте вий най-болната моя мисъл —

съдбата на моя триж

клет баща и на всички

в нашата къща, в славния

род на Лабдакидите.

Уви! Проклето майчино легло

и брачна нощ в прегръдките на своя син

(моя майко злочеста!), на моя баща,

в която се родих и аз, нещастната![111]

Проклета и безбрачна, днес при тях отивам аз.

Горко ми! Братко мой!

Ти, който се обвърза със нещастен брак,

ти, мъртвият, погуби мене, живата![112]

ХОР

Да тачиш мъртвите, е дълг

благочестив, ала властта

на царя не престъпвай ти.

От непреклонния си нрав загиваш.

Епод

Без плач на свои, без другар, безбрачна

клетница — вървя

в този път определен!

Няма да мога все да гледам свещения

слънчев зрак, злочеста аз!

И за участта ми няма никой близък да скърби.

(Влиза Креон.)

КРЕОН

Хей, чуйте! Ако вик и плач помагаха

пред смърт, те никога не биха спирали!

Водете я по-бързо! Затворете я,

тъй както повелих, в покритата гробница!

Сама я оставете — да умре от глад

или пък — да живей в такова жилище!

Да, чисти от кръвта й са ръцете ни,

а тя не ще живее между людете.

АНТИГОНА

О, гроб, чертог мой брачен, мое жилище

подземно, вечен мой пазач! Отивам аз

при скъпите си, от които толкова

сред мъртвите прибрала е Ферсефаса[113]!

Последна слизам — най-злочеста клетница,

преди да са изтекли още дните ми.

Но храня твърда вяра, че отивам там

любима на баща, на тебе, майчице,

така любима и на тебе, братко мой!

Когато вие паднахте, с ръцете си

измих ви, украсих ви, възлияния

направих аз. И днес понеже твоя труп

погребах, Полиник, пострадах толкова.

Достойно те почетох според умните.

И майка ако бях, и ако моят мъж

изгниваше на пътя, срещу волята

на гражданите тъй не бих постъпила.

Какъв закон би оправдал словата ми?

Та без съпруг — за друг се бих омъжила,

и без дете — от други бих го имала.

Но мъртви днес са моите родители

и брат не ще да имам вече никога.[114]

Затуй на тебе аз въздадох почести.

Ала Креон реши, че съм престъпница,

че дръзвам на ужасно дело, братко мой!

И той сега ме води силом, грабната —

без брак, без брачни песни, без съпружеска

любов, без нежна рожба на гърдите ми.

Напусната от близки, аз, нещастната,

отивам жива в бездната на мъртвите.

Какъв закон божествен съм престъпила?

Защо да гледам още, аз злочестата,

небето и кого да моля, щом като

чрез благочестен труд добих безчестие?

За боговете туй ако е правилно,

в смъртта си ще призная — съгрешила съм.

Грешат ли те,

(посочва Креон и хората му)

не искам по-голямо зло

за тях от туй, което те ми сториха.

ХОР

Ето, същите вихри неспирно кръжат

в бреговете на нейната скръбна душа.

КРЕОН

Но това ще докара сълзи и вик

и на стражите, дето се бавят така!

АНТИГОНА

Ах, горко ми! За моята скорошна смърт

тия думи говорят!

КРЕОН

Аз не те обнадеждавам, не чакай и ти

да не стане така, както аз съм решил!

АНТИГОНА

Бащин град на тиванската родна земя,

и вий, богове на дедите!

Ето, водят ме, няма избава!

Вий, тивански старейшини, виждате как,

от кого — последна от царския род,

аз понасям такава беда за това,

че изпълних дълга благочестен!

(Стражите извеждат Антигона.)

Четвърти стазим

Първа строфа

Тъй небесният зрак

някога бе отнет

в медния тесен затвор

и на самата Даная,

в гробен брачен чертог бе скрита и окована тя.[115]

Да, а беше от род

славен, дете, дете!

Под сърцето й бе

златороденият Зевсов син.

Страшна сила е тя — силата на съдбата.

Ни щастието, ни Арей,

ни крепостта, ни черните

бучащи кораби ще я избягнат.

Първа антистрофа

Тъй сина на Дриант,

цар на едонците[116], с гняв,

вечно буйнокипящ,

Бакхус затворил в тъмница

с каменни стени, защото е бил безумно горд.

Та изтекла така

страшната буйна мощ

на беса му и той

в миг видял, че обижда бог

в своя избликнал бяс, със своите хулни думи.

Поискал факлите да спре

и вдъхновените жени

на Дионис — и музите разсърдил.[117]

Втора строфа

А при тъмните бездни на двойното море[118]

е брегът на Босфора. Там лежи

и Салмидес суров,

дето Арей,

почитан в онзи край, видял

страшните рани по лицата

на двамата Финеевци — очите им,

жадуващи възмездие, извадила

една ужасна жена със своите кървави

ръце и със совалката заострена.[119]

Втора антистрофа

В изнемога оплаквали своите беди

те, деца от нещастния майчин брак.

Тя била от рода,

древния род,

на Ерехтей. В далечен край,

в своите пещери незнайни,

била тя, бореадата[120], отгледана

сред бурите на татка си, сред студ и лед

родена от безсмъртни — бърза, вихрена.

Но пак я стигна вечната Съдба, дете.

Пети епизод

(Влиза Тирезий, воден от дете.)

ТИРЕЗИЙ

Тивански първенци, дойдохме двамата

с очите на единия. За слепия

не е възможен пътят без водача му.

КРЕОН

Що ново има, стари ми Тирезие?

ТИРЕЗИЙ

Ще ти обадя, слушай прорицателя.

КРЕОН

До днес не съм отхвърлял твое мнение.

ТИРЕЗИЙ

И водиш затова добре държавата.

КРЕОН

От опит аз познавам добрините ти.

ТИРЕЗИЙ

Мисли, че пак се люшка твойто щастие!

КРЕОН

Що има? Аз треперя от словата ти!

ТИРЕЗИЙ

Ще разбереш от знаците на моето

изкуство. Бях на стария гадателски

престол, където сбират се пернатите,

и чувам странен звук на птици — носят се

с неясен шум и с бесни странни писъци.

Усетих как със нокти се разкъсваха,

разбрах — свистяха яростно крилата им.

Обзет от страх, над огъня в олтарите

поставих бързо жертви, но от жертвите

не пламна огън — в пепелта се стичаше

стопена тлъстината на бедрата им.

И пушеше, и пръскаше, и злъчен дим

из въздуха се вдигна, и оголени

от тлъстината, лъснаха се костите.

Зловещи жертви, тъмно предсказание!

И всичко туй научих от това дете.

То води мене, аз пък водя другите.

Градът более тъй от твойта заповед.

Че Всеки наш олтар и Всеки жертвеник

изпълнили са птиците и псетата

с останките на клетия Едипов син.

И не приемат вече ни молебствия,

ни жертви, нито жертвен дим безсмъртните.

И птиците не ни вещаят щастие —

напили са се с кървите на мъртвия.

Това мисли ти, сине мой! Та хората

изпадат до един във прегрешения.

Но и да съгрешиш, не си в нещастие,

не си във безразсъдство, щом попаднал в зло,

разкайваш се и не оставаш твърд в греха.

Да, няма поглед правилен упорството.

Но остави, не позори умрелия!

Та храброст ли е да убиеш мъртвия?

Говоря за доброто ти. Приятно е

да слушаш благ съвет, щом полза носи той.

КРЕОН

Вий всички, старче, все във мене целите,

като стрелци, и нито ясновидството

ме пощади! А пък отдавна моите

роднини ме измамиха, продадоха!

Да, спечелете, накупете златото

на Сарди и богатствата на Индия![121]

Но него вие в гроб не ще положите!

Макар орлите Зевсови на късове

при Зевса да го носят, под престола му —

не се боя, че туй е грях! Погребване

за него аз не ще допусна! Знам добре:

не могат хора да сквернят небесните.

Но чуй, Тирезий, старче, и най-хитрите

пропадат срамно, щом говорят хубаво

позорни думи от користолюбие!

ТИРЕЗИЙ

Уви!

Разбират ли, замислят ли се хората…

КРЕОН

Какво? Какви са тези общи приказки?

ТИРЕЗИЙ

… какво богатство е за всички разумът!

КРЕОН

Каквото зло е, мисля, безразсъдството.

ТИРЕЗИЙ

Но тебе тази болест е прихванала!

КРЕОН

Не искам да обиждам прорицателя.

ТИРЕЗИЙ

А правиш го — наричаш ме лъжлив пророк!

КРЕОН

Пари обичат всички предсказатели.

ТИРЕЗИЙ

Царете пък — позорно богатеене!

КРЕОН

Но знаеш ли, че казваш туй пред царя си?

ТИРЕЗИЙ

О, да, нали от мене имаш царството!

КРЕОН

Мъдрец си, но обичаш ти неправдата!

ТИРЕЗИЙ

Ще ме принудиш да разкрия скритото!

КРЕОН

Кажи, но не със поглед към облагите!

ТИРЕЗИЙ

За твое благо, смятам, са словата ми!

КРЕОН

Знай, няма да подкупиш мисълта ми ти!

ТИРЕЗИЙ

Но запомни, че няма много кръгове

във бързия си бяг да стори слънцето,

когато ще дадеш мъртвец от своето

сърце — за друг един мъртвец възмездие!

Задето хвърляш под земята жив човек

и го затваряш във позорна гробница,

а тук задържаш мъртъв труп, с подземните

непричастен, лишен от гроб и почести.

И ни на тебе, нито на безсмъртните

е дадено това, но ти насилничиш!

Затуй те дебнат зорко отмъстителки

за ад, за горни богове — Еринии,

и те ще ти платят според делата ти!

Но помисли — подкупен не говоря ли

и тези думи? Туй ще кажат воплите

и на мъже, и на жени в двореца ти.

Враждебни, виж, надигат се държавите,

чиито мъртви граждани от кучета,

от зверове и птици са погребани,

а скверен дъх долитал е в олтарите.

Стрелите си изпратих с огорчение,

с възпламнал гняв направо към сърцето ти —

като стрелец. Не ще избегнеш болката.

(Към детето.)

А ти, дете, води ме в къщи. Нека той

излее своя гняв върху по-младите,

да се научи да държи езика си

и неговият дух да стане по-добър!

(Излиза.)

ХОР

Отиде си след страшни предсказания!

Но, царю, знаем ний — откакто моята

коса от черна става бяла, — никога

лъжа не е продумвал за държавата!

КРЕОН

И аз разбрах, и в трепет е сърцето ми!

Да му отстъпя! Страшно! Но ужасно е

проклятие да порази душата ми!

ХОР

Креоне, нужно е благоразумие!

КРЕОН

Кажи какво да правя, подчинявам се!

ХОР

Върви, пусни на свобода девойката

и положи във гроб трупа на мъртвия!

КРЕОН

Това ли? Да отстъпя е съветът ти?

ХОР

По-бързо, царю! Тичат бързоногите

злочестини и стигат в миг виновника!

КРЕОН

Оставям с мъка своето решение

Не ща с Необходимостта неравен бой.

ХОР

Върви, стори го, не възлагай другиму!

КРЕОН

Ще ида ей сега. Слуги, отивайте —

и вие тук, и всички други! Грабвайте

секири и към хълма бързо тичайте!

А аз изменям първото си мнение:

сам връзвах, сам ще върна свободата й.

Боя се да не би общопризнатите

закони да е най-добре да следваме!

(Излиза.)

Пети стазим

ХОР

Първа строфа

Многоименни[122] боже! Ти, на Кадмовата щерка

гордост и на Зевс Гръмовержец — син!

На славната земя

на Италия[123] — страж си ти!

Ти владееш в общия скут

на Деметра в Елевзин!

О, Бакхе, който живееш в Тива, в родния град

на вакханките, дето текат

влажните струи на Исмен,

при драконовото поле![124]

Първа антистрофа

На двувърхата скала те е съгледал светъл

дим — където вият буйни хора

корикските моми[125],

дето Касталия струи.

И бръшляновият склон

на низейските[126] планини,

и бреговете гроздообилни с вик, „евое!“ —

вик безсмъртен — изпращат теб

да навидиш долу, в града,

на Тива всеки кръстопът.

Втора строфа

Почиташ този град пред всички други, както

някога тя —

майка ти, сразена с гръм.

Днес, когато целият град

е обхванат от тежка беда,

при нас ела с пречисти нозе! Парнаските

гори премини или вълните на пролива!

Втора антистрофа

Ти, хороводец на звездите, които дишат

пламък, ти,

цар на нощни веселби,

роден Зевсов сине, ела,

царю, при нас! Ела, повел

тиадите[127], които безумни цяла нощ

прославят с хора тебе, Якхос, своя цар!

Екзод

(Влиза Вестител.)

ВЕСТИТЕЛЯТ

Съседи вий на Кадма и Амфиона,

ни укор, ни похвала за живота ни

бих казал аз, додето продължава той.

Съдбата вдига, тя захвърля в бедствия

щастливци и нещастници. И никакъв

пророк не съществува за съдбата ни.

Аз мислех, че Креон е за завиждане.

Земята той спаси от враговете ни.

Поел властта, самичък управляваше

града и на добри деца се радваше.

И днес — изчезна всичко. Да, изгуби ли

човекът своите радости, не смятам аз,

че той е жив — за мене той е жив мъртвец.

Безчет да бъде в тоя дом богатството,

живей сред царски блясък; ала нямаш ли

в живота си човешка радост, другото

е по-нищожно на дима от сянката.

ХОР

Каква беда е стигнала царете ни?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Те — мъртви са. Вината е у живите.

ХОР

Но кой е жертвата и кой — убиецът?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Загина Хемон. Прободе го ръката му.

ХОР

Чия — на Хемон ли или на татка му?

ВЕСТИТЕЛЯТ

На Хемон — гневен, че е тя погубена.

ХОР

Как твоите думи, жрецо, се изпълниха!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Тогава трябва да обмислим другото.

ХОР

Но, виждам, иде Евридика, бедната

Креонова съпруга. За сина си ли

е чула, или тук я води случаят?

(Влиза Евридика, подкрепяна от слугини.)

ЕВРИДИКА

Съграждани, аз чух какво говорите.

Поисках да отида към богинята

Палада, за да изрека молбите си.

И тъкмо бях вратата аз отключила,

когато мигом порази ушите ми

вестта за страшно бедствие. Уплашена,

се люшнах аз в ръцете на слугините

в несвяст. Кажете ми какво говорехте!

Ще слушам аз, която тъй съм страдала!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще кажа аз, царице скъпа, сам видях

и няма да пропусна нищо истинно.

Защо да те теша? Нали ще видите,

че съм излъгал. Правото е хубаво.

Като прислужник следвах аз съпруга ти

към оня хълм, където беше тялото

на Полиник, разкъсано от кучета.

Богинята на пътищата[128] молихме

и Плутона — да бъдат снизходителни.

Трупа измихме и със свежи клончета

останките му изгорихме, вдигнахме

след туй от родна пръст високо гроба му,

па тръгнахме към сводестата каменна

ужасна брачна стая на девойката.

Но някой чува отдалече остър вик

от гроба, който бе лишен от почести,

и тичешком обажда на владетеля.

При всяка стъпка той долавя смътния

плачевен глас по-ясно. В миг изохка той

и скръбно заговори: „Аз, нещастният!

Дали познах? Не е ли най-нещастен път

от пътя, който съм изминал — днешният?

Дочух сина си! Тичайте, прислужници,

при гробницата, отместете камъка,

поставен върху входа й, през отвора

навлезте и разгледайте дали не е

там Хемон, или — мамят ме безсмъртните!“

Той бе така смутен! По царска заповед

задирихме. И вътре, чак до дъното,

видяхме — Антигона бе увиснала

на връв, която тя сама усукала,

а паднал, той през кръста я прегръщаше.

Любимата жена, делата бащини

и своя брак нещастен той оплакваше.

Когато го видя, Креон избухна в плач,

затече се и викна в отчаяние:

„Какво си сторил, клетнико? Без ум ли си?

Кажи, каква беда те е погубила?

Излез, дете, на колене те моля аз!“

А той погледна диво и с презрение

и без да промълви, изтегли меча си

двуостър. С бяг се отклони от удара

Креон и той не го улучи. Бедният!

Тъй както беше гневен сам на себе си,

опря и блъсна меча в слабините си

и немощен, в съзнание, девойката

обгърна той. Захърка, бликна буйна кръв

и бледите й бузи се намокриха.

Лежи мъртвец до мъртвата. Нещастният!

Във ада свойта сватба отпразнува той,

като показа нам какво нещастие

за смъртния човек е безразсъдството!

(Евридика излиза.)

ХОР

Що значи туй? Не каза тя ни думица —

ни лошо, ни добро — и, виж, отиде си!

ВЕСТИТЕЛЯТ

И аз съм в трепет, но все пак — надявам се,

че смята тя за непристойни воплите

навън. Ще влезе вътре, на слугините

ще каже свойта скръб, ще плачат заедно.

Разумна е, не ще изпадне в слабости.

ХОР

Не знам. За мен и мъртвото мълчание,

и празната гълчава носи бедствие.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще видя, като вляза сам в палатите,

дали не крие нещо лошо в своето

възбудено сърце. Ти казваш хубаво:

опасно е и мъртвото мълчание.

(Излиза.)

ХОР

Но и сам господарят пристига при нас,

като носи в ръцете си ясния знак —

ако мога да кажа — на зло, за което

не друг, а той сам е виновен!

КОМОС

(Влиза Креон с трупа на Хемон в ръце.)

Първа строфа

КРЕОН

Уви!

Жестоко греши умът заблуден

и смърт носи той!

О вий, които гледате

убиец и убит, тъй близка по кръв!

Ужасна съдба, решена от мен!

О сине любим, ти падна тъй млад!

Горко ми, горко!

Отиде си ти

по моя вина, не твоя, дете!

ХОР

О, колко късно ти съзираш Правдата!

КРЕОН

Уви!

Сега разбрах, нещастен аз! Главата ми

срази някой бог със тежка ръка

и в пътя на жестокостта ме тласна той!

Той стъпкваше вред пред мен радостта!

Безсмислен, уви, е людският труд!

(Влиза Вестител.)

ВЕСТИТЕЛЯТ

О, царю, имаш всичките нещастия!

Едното е в ръцете ти, а другото —

дошъл си, сякаш, за да видиш в къщи!

КРЕОН

Какво, нима по-лошо и от лошото?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Жена ти — нежна майка на умрелия

твой син — е мъртва. Падна, с меч прободена.

Първа антистрофа

КРЕОН

О-о!

Безмилостен, адски пристан, защо,

защо ме погубваш?

Ти, който носиш тая вест

за страшни беди — какво казваш ти?

Ти мъртъв човек отново уби!

Какво, сине мой? Какво ми вестиш?

Горко ми, горко!

До мъртвия син

е паднала в кръв и мойта жена!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ти можеш да я видиш вече — ето я!

(Внасят трупа на Евридика.)

КРЕОН

О-о!

Аз виждам, клетник, второто нещастие!

Каква ли беда остава за мен?

Трупа на своя син държа в ръцете си

аз, клетник, и нов мъртвец е пред мен!

О, майко злочеста! О, бедно дете!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Пред жертвеника с остър меч затвори тя

загасващите си очи с ридания

по Мегареевата смърт прославена,[129]

по Хемон… После зареди проклятия

по теб, убиеца на синовете си.

Втора строфа

КРЕОН

Горко ми, зорко!

Сразява ме страх! Защо досега

не ме е сразил двуостър меч?

Нещастник съм, уви, уви!

В безкрайна беда заплетен съм аз!

ВЕСТИТЕЛЯТ

В предсмъртния си час те обвиняваше

като причина за смъртта на двамата.

КРЕОН

Кажи ми как се раздели с живота си.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Сама сърцето си прониза, след като

узна плачевната съдба на Хемона.

КРЕОН

Горко ми, горко! Ах, никой в света

не ще сподели таз моя вина!

Да, аз те убих, нещастният аз,

да, вярно е, аз! По-бързо, слуги,

водете ме вън, далече оттук!

Не съм вече жив! Мъртвец съм от днес!

ХОР

Добро желаеш, но добро — в страдание.

Че най-добри са кратките страдания.

Втора антистрофа

КРЕОН

Ела, ела,

яви се, о, смърт, и ти донеси

желания край на моя живот!

Яви се, ела!

Дано не дочакам другия ден!

ХОР

За днес да мислим. Другото е бъдеще.

За бъдещето други имат грижата.

КРЕОН

Помолих да получа най-желаното.

ХОР

Сега недей се моли. Отредената

съдба не могат да избягнат смъртните.

КРЕОН

Отведете оттук безчестния мъж,

който тебе, дете, и тебе, жена,

неволно уби! Горко ми! Кого

да погледна, къде глава да склоня?

В ръцете ми всичко погива! О, как

връхлетя върху мен сурова съдба!

ХОР

За да бъде щастлив тоя земен живот,

първо мъдри да бъдем! Да не грешим

пред небето! Заплащат с големи беди

горделивците своите дръзки слова

и така те се учат

на старост да бъдат разумни!

Аякс

Лица

АТИНА

ОДИСЕЙ

АЯКС

ХОР ОТ САЛАМИНСКИ МОРЯЦИ

ТЕКМЕСА

ВЕСТИТЕЛ

ТЕВКЪР

МЕНЕЛАЙ

АГАМЕМНОН

Действието се развива пред стана на ахейските войски. От монолога на Аякс на стр. 286 сцената представлява отдалечено от стана място край морския бряг.

Пролог

АТИНА

Лаертов сине, винаги съм виждала

как дириш да поставиш в изпитание

врага си. Днес те гледам при моряшките

палатки на Аякс, при най-далечните, —

отдавна дебнеш и се взираш в пресните

следи от него, за да видиш там ли е,

или пък не. Отиваш към целта си ти —

ти душиш като кучка от Лакония.

Аякс е вече вътре. От главата му

се стича пот и капки кръв — от меча му.

Недей се взира вече във вратата му,

а ми кажи защо е туй усърдие.

Аз всичко знам и бих те посъветвала.

ОДИСЕЙ

Глас на Атина! Глас на най-любимата!

Как ясен за слуха и за сърцето ми

е твоят глас, макар че си невидима —

тръба е сякаш медна от Тирения!

Ти пак разбра, че се въртя във дирите

на враг — следя Аякса, щитоносеца.

Не друг, а него дебна вече толкова.

Направи той едно невероятно зло

нощес — ако това е той, разбира се.

Не знаем нищо точно и се лутаме.

И аз самин се впрегнах в тази работа.

Животните, които бяха в плячката, —

избити от човек, изклани виждаме

до крак, а с тях убити и пазачите.

Над него падат всички обвинения.

Видял го бил един от съгледвачите

да тича с кървав меч в ръце през равното

поле и ми разказа всичко. Втурнах се

веднага по следите му. Познах едни,

но други — не, и сам не знам чии са те.

Навреме тук си ти. Във всичко твоята

ръка ще ме напътва както винаги.

АТИНА

Знам, Одисее. Аз те пазя в пътя ти

и ще ти бъда в този лов съюзница.

ОДИСЕЙ

А моят труд, богиньо, ще успее ли?

АТИНА

Напълно. Тая работа е негова.

ОДИСЕЙ

Защо е предприел това безумие?

АТИНА

Бе гневен за доспехите Ахилови.[130]

ОДИСЕЙ

Ала защо е връхлетял добитъка?

АТИНА

Той смяташе, че го обагря вашта кръв.

ОДИСЕЙ

Това ли бил намислил за аргивците?

АТИНА

И би го сторил, ако аз бездействувах.

ОДИСЕЙ

Какъв безумен план е бил в главата му!

АТИНА

Излезе нощем тайно, срещу всички ви…

ОДИСЕЙ

Достигна ли до нас и до палатките?

АТИНА

… и спа пред двете шатри на стратезите[131].

ОДИСЕЙ

И как сдържа ръката, кръв жадуваща?

АТИНА

Възпрях го аз от радостта на луд човек,

изпратих му рояк измамни образи

и го отвърнах към неподелените

стада, които пастири наглеждаха.

Той връхлетя. В кръв падаха воловете.

Разеше, като мислеше, че двамата

Атриди, или този, или онзи вожд,

напада и съсича сам, с ръката си.

Той тичаше, обхванат от безумие,

а аз го тласках и заплитах в страшно зло.

Когато стихна туй кръвопролитие,

овърза всички оцелели бикове

и ги поведе със овцете, смятайки,

че не добитък е повел, а воини.

Сега ги бие, вързани в палатката.

Ще ти покажа ясно лудостта му аз,

та да разкажеш всичко на аргивците.

Спокоен стой, не бой се от нещастие

пред него! Аз ще отклоня очите му

от тебе и не ще те забележи той.

(Обръщайки се към палатката на Аякс.)

Хей, ти! Ти, който окова в белезници

ръцете на пленените, ела насам!

Аяксе, тебе позовах! Излез навън!

ОДИСЕЙ

Какво, Атѝно? Не, недей го вика!

АТИНА

Не се страхувай, запази мълчание.

ОДИСЕЙ

Но нека си остане вътре, моля те!

АТИНА

Защо пък? Та нима не бе и той човек?

ОДИСЕЙ

Но той ми беше враг, и днес е същият!

АТИНА

Приятен е смехът над враговете ни.

ОДИСЕЙ

Не, стига ми да си стои в палатката.

АТИНА

Какво, страхуваш се да видиш луд човек?

ОДИСЕЙ

Не бих отбягвал, ако бе на себе си.

АТИНА

До него да си — пак не ще те види той.

ОДИСЕЙ

Но как така, не виждат ли очите му?

АТИНА

О, да, но аз ще хвърля мрак в зениците.

ОДИСЕЙ

Да, всичко става, щом е воля божия.

АТИНА

Мълчи, не се движи и стой на мястото!

ОДИСЕЙ

Оставам, но — да можех да не бъда тук!

АТИНА (обръщайки се към палатката на Аякс).

Ехей, Аяксе! Викам те за втори път!

Така ли тачиш своята съюзница?

От палатката излиза Аякс

с кървав бич в ръка.

АЯКС

Здравей, здравей, Атино, дъще Зевсова!

Добре дошла! Ще увенчая храма ти

със многозлатен дар — заради плячката.

АТИНА

Добре. Но друго ми кажи: обагри ли

с кръвта на войните аргивски меча си?

АЯКС

Да, мога да ти се похваля, сторих го.

АТИНА

А вдигна ли ръка срещу Атридите?

АЯКС

Така, че с мен не ще се гаврят никога.

АТИНА

Загинали са, ако схващам правилно.

АЯКС

Да вземат мъртви моето оръжие!

АТИНА

Така. Ами синът Лаертов? Как е той?

Каква съдба го сполетя? Избяга ли?

АЯКС

За хитрата лисица ли е думата?

АТИНА

За Одисей, с когото сте съперници.

АЯКС

Седи там, вътре, вързан. Него най ценя —

не искам още да умре, владичице.

АТИНА

Какво би сторил и спечелил повече?

АЯКС

На стълб ще го привържа пред палатката…

АТИНА

Какво ще правиш след това с нещастника?

АЯКС

… и с бича ще го бия до умиране.

АТИНА

Недей опозорява тъй нещастника!

АЯКС

Атѝно, всичко друго бих изпълнил аз,

но той ще ми плати така, не иначе!

АТИНА

Така стори, щом тъй е на сърцето ти.

Недей пропуща нищо от решеното.

АЯКС

Отивам да се заловя, но, моля те,

и занапред бъди ми ти съюзница!

(Влиза в палатката.)

АТИНА

Да, Одисее, виж каква е силата

на боговете. Срещал ли си друг човек,

по-умен и по-храбър в тежки мигове?

ОДИСЕЙ

Не зная друг. Нещастник! Съжалявам го,

макар че ми е враг, защото в страшно зло

е тъй заплетен! Мисля за съдбата му

не повече, отколкото за своята.

Аз виждам, ние, хората, сме призраци

и само празни сенки — нищо повече!

АТИНА

Видя го ти — затуй не казвай никога

надменна дума към небето, никога

не бивай горделив, ако си по-могъщ

от другите със сила и съкровища,

защото рухват и възхождат хората

в едничък само ден. Благоразумния

обичат боговете, мразят лошия.

Атина изчезва. Одисей излиза.

Влиза Хорът.

Парод

ХОР

Теламонов Аяксе! Ти, който си цар

в обкръжения цял от води Саламин!

Ако ти си добре, аз се радвам.

Ала удар от Зевс[132] ли, или клевета

на данайците падне връз твойто чело —

аз треперя от ужас, настръхвам от страх

като гълъб със поглед уплашен.

Ето, тъй и сега връхлетя върху нас

оглушителен слух, че предишната нощ

си нападнал полето, където летят

наште конски стада, че до крак си избил

и овцете, и другата плячка

на данайците, грабена в бой, че си клал

с твоя меч от блестящо желязо.

Съчинява и други подобни лъжи

Одисей, па ги шепне във всяко ухо,

и му вярват. За тебе разказва сега

със уста сладкодумни. И всеки, дочул

тия негови думи, ликува безкрай

и се смее над твоите болки.

Та когато се целиш в големи мъже,

ще улучиш. Но каже ли някой за мен

клевети като тези, не ще убеди.

Към имотните люде пълзи завистта.

И наистина, малките хора, сами,

без големите, зле защищават града.

Да, с големите дребният мъж се крепи,

а сред малки изпъква големият мъж.

Ала знам, невъзможно е всичко това

да внушиш на тълпа безразсъдна.

Ей такива мъже срещу тебе шумят,

а без тебе не можем във отговор ний

да повдигнем ръка, повелителю наш!

Че откакто не си пред очите им ти,

като птичи ята разшумяха се те.

Ала само за миг, ако ти се явиш,

те, уплашени сякаш от хищен орел,

като неми, без глас ще се скрият.

Строфа

Как, Артемида ли, бикоубийцата —

о, страховити слова,

извор на позора ми! —

при общите ни волски стада те отведе?[133]

Навярно след победен бой не си й дал

дар или с бляскава плячка си я мамил,

или сърна си й убил?

Или пък медноризият бог Арей[134],

от гняв, че помощта му не си признал,

хитро тази нощ ти се наплаши?

Антистрофа

Нивга не ти е изменял разсъдъкът,

о, господарю, така,

че да връхлетиш стадата ни!

От бог е тази болест, но нека отбият

и Зевс, и Феб мълвата на аргивците!

Но ако тайно разпръснат слух за тебе

двамата мощни царе[135]

или синът на срамния род на Сизиф[136],

недей, недей остава при своя стан,

царю, отхвърли позорния слух!

Епод

Бързо вдигни се оттам, където тъй

дълго,

вдаден в мисли, мълчиш така тревожно.

Сам разпалваш злото до небесата.

Затуй дързостта на твоя горд

враг

се втурва без страх с попътен благ

лъх.

Затуй

тежки думи

със присмех над нас

сипят.

А болка сърцето ми къса.

Първи епизод

Влиза Текмеса.

Комос

ТЕКМЕСА

Чуйте, корабни хора на вожда Аякс,

потомци на земния син Ерехтей,

ние плачем, защото ни грижа гризе

за далечния дом Теламонов.

Страховитият твърд и мъжествен Аякс,

от свиреп ураган

повален, днес от болест е легнал!

ХОР

Но какви теглила ни донесе нощта

вместо прежния мир?

Дъщеря на фригийския цар Телевтант!

Разкажи ни, защото във бой те доби

и с любов те обгражда юнакът Аякс,

та не може сама да не знаеш!

ТЕКМЕСА

Ах, но как ли ужасната реч да река?

Ти ще чуеш беда, равнозначна на смърт!

Да, от лудост обхванат, чутовният наш

цар Аякс тая нощ се покри със позор!

Ще го видиш в палатката. С мощни ръце

е разкъсал животни, удавени в кръв!

Сякаш богу е жертви принасял!

Строфа

О!

Страшна вест

носиш ти за пламтящия

наш властелин —

непоносима, но и неизбежна!

Мощните двама царе са я пръснали вече,

в мощна Мълва

бързо разраства се тя.

Ах, тръпна от страх пред идещия ден!

Ще загине той, виждаме всички!

Че с ръка на безумец и с кървав меч

сразил

стадо и пастири, седнали върху коне!

ТЕКМЕСА

Ах, беда! Та оттам, та оттам е дошъл

със стадата, които е хванал във плен!

Той закла върху пода една част от тях,

после другите — с меча разсече на две.

Хвана два белоноги овена след туй.

На едина отряза език и глава,

па ги хвърли, а другия — прав, със въже —

той привърза о стълб,

взе голяма юзда — за устата на кон —

и заудря с фучащия, с двойния бич,

като сипеше хули — а тях божество,

не смъртен човек му подсказа.

ХОР

Антистрофа

Да!

Дойде час —

скрили в дрехите своите

бледни лица, —

оттук да се измъкнем с тайно бягство

или да седнем при нашите бързи весла

и поверим

всичко на кораба лек.

Гърмят към нас двувластните царе

със такива ужасни заплахи!

Аз се плаша да падна, от каменен дъжд[137]

пребит,

заедно с него, когото страшен бяс държи!

ТЕКМЕСА

О, не — като буйния вятър от юг,

който иде без мълнии, — стихна и той.

Той сега е на себе си, но го боли.

Че когато се вглеждаме в своето зло,

за което у другите няма вина,

остра болка сърцето ни къса.

ХОР

Но щом е спрял, това е, смятам, щастие.

По-малко мислим за беди отминали.

ТЕКМЕСА

Какво избираш, ако ти е дадено:

щастлив да бъдеш, като мъчиш своите,

или да страдаш с общите страдания?

ХОР

Да, жено, по-голямо зло е двойното.

ТЕКМЕСА

И тъй, не ний сме болни, ала страдаме.

ХОР

Какво говориш? Не разбрах словата ти.

ТЕКМЕСА

Додето бе обзет от болестта си, той

бе радостен при цялото си бедствие

и само нас, разумните, измъчваше.

Сега, когато спря и си пое дъха,

той цял е обладан от отчаяние,

а ние — не по-малко отпреди това.

Не се ли удвоява тъй едното зло?

ХОР

Съгласен съм. Боя се да не би да е

това бич божи. Но нима в покоя си

не ще се радва, както в болестта си той?

ТЕКМЕСА

Не, всичко е така, не се съмнявайте.

ХОР

С какво начало го слетя бедата му?

Кажи на мене, който му съчувствувам.

ТЕКМЕСА

Ще чуеш всичко — сякаш си присъствувал.

В дълбока нощ, когато всички свещници

угаснаха, той грабна в миг двуостър меч

и без причина тръгна за към изхода.

И аз му казвам с укор: „Какво правиш ти,

Аяксе? Та нали не са те викали

вестители, не си дочул и тръбен звук!

А ти се втурваш! Вредом спят войниците!“

Отвърна кратко с тая всеизвестна реч:

„Жена, жените украсява тяхното

мълчание!“ Разбрах и млъкнах. Спусна се.

Не знам след туй какво му се е случило.

Дойде си, като водеше овързани

волове, виторога плячка, кучета…

Закла едни, високо вдигна други той

и ги насече; трети пък, овързани

като войници, биеше със бича си.

Накрай се втурна срещу сянка някаква

навън, крещейки ту против Атридите,

ту срещу Одисей, и се заливаше

от смях, че бил им причинил такъв позор!

Завтече се отново към палатката

и късно след това дойде на себе си.

И щом видя потънал в кърви шатъра,

той блъсна с рев главата си. Над мъртвите

тела се свлече, седна сред избитите

овни, заскуба с две ръце косите си.

И дълго време тъй стоя в безмълвие.

А после ме заплаши със ужасна реч,

ако не му разкажа за бедата му.

Запита ме какво му се е случило.

Уплашена, разказах му, приятели,

каквото аз самата бях научила.

Тогава той простена със ужасен стон —

тъй както по-преди не бях го чувала.

Той смяташе, че само малодушният

и слаб човек издава тия стонове,

и мълком, без отчаян плач и викове —

тъй както глухо бик мучи, — простенваше.

Сега, улучен от такава зла съдба,

неял, непил, седи посред убитите

от меча му животни. Неподвижен е.

И той бездруго ще избърши някаква

беда, че все това говори, плачейки.

Но, скъпи, затова съм и дошла при вас —

елате, помогнете, ако можете!

Че той ще чуе своите приятели!

ХОР

Текмесо, ти говориш страшни работи!

Аякс обзет от пристъп на безумие!

АЯКС (от палатката).

О, горко ми, горко!

ТЕКМЕСА

И нещо повече. Нима не чувате

Аякс? Какъв ужасен вик надава той!

АЯКС (от палатката).

О, горко ми, горко!

ХОР

Навярно страда или пък предишните

страдания сега гнетят душата му.

АЯКС (от палатката).

Сине мой, сине мой!

ТЕКМЕСА

Горко ми! Еврисаке скъпи, вика те!

Какво ще прави той? Къде си? Бедна аз!

АЯКС (от палатката).

За Тевкър викам! Де е Тевкър? Вечно ли

по плячка скита той? А тук — загивам аз!

ХОР

В съзнание изглежда. Отворете му.

А може да го хване срам от мен дори.

ТЕКМЕСА

Отварям, ето. Можете да видите

какво е сторил, как е и самият той.

Текмеса отваря палатката. Вижда се Аякс сред трупове на избити животни.

Комос

Първа строфа

АЯКС

Уви!

Мои скъпи моряци! Сред скъпите мен

само вие зачетохте дълг и закон!

О, гледайте какви вълни на буря кървава кръжат

от всички страни край мен!

ХОР (към Текмеса).

Аз виждам колко право си говорила.

Безумен е, показват и делата му!

Първа антистрофа

АЯКС

Уви!

Вие, мои помощници в морския път,

вий, които въртите веслата безспир!

Еднички вас аз виждам днес на помощ в моята беда!

Убийте ме бързо тук!

ХОР

Не казвай зло! Не умножавай своите

беди, недей лекува с лошо — лошото!

Втора строфа

АЯКС

Ти виждаш ли мен, юначния мъж,

безстрашния в бой пред лютия враг —

с ужасна ръка сред кротки стада!

Ох, присмех мой! Без чест съм аз, наистина!

ТЕКМЕСА

Не казвай тъй, Аяксе, царю, моля те!

АЯКС

Махни се вън! Отивай си! Излез оттук!

О — о̀! О — о̀!

ХОР

О, аз те моля, слушай, размисли добре!

АЯКС

Нещастник! Оставих злодеите

на воля да живеят,

а нападнах витороги бици и стада кози

и тъмната им кръв пролях!

ХОР

Защо се вайкаш за неща извършени?

С това не ще поправиш нищо сторено!

Втора антистрофа

АЯКС

Ти — с блудния взор, ти — вечно готов

за всякакво зло, ти — син на Лаерт,

най-мръсен подлец във нашта войска!

Ти може би сега се смееш весело!

ХОР

От бог е всеки тъжен или радостен.

АЯКС

О, да го видя!… Нищо, че съм тъй сломен!

О-о̀! О-о̀!

ХОР

Бъди смирен! Не виждаш ли бедата си?

АЯКС

О, Зевсе, баща на предците ми![138]

Как бих могъл да смажа

своя враг, подлеца хитър, и двувластните царе,

и сам най-сетне да умра?

ТЕКМЕСА

Щом искаш туй, поискай и за мене смърт.

Защо ли ще живея аз, щом ти умреш?

Трета строфа

АЯКС

Уви!

Ти, мрак, мой светъл зрак!

Ти, адска тъмнина, най-светлата за мен!

Вземи, вземи ме ти за свой поселник!

Вземи ме — недостоен съм от днес

да гледам боговете аз

и смъртните с надежда за подкрепа!

Зевсовата дъщеря[139],

мощната богиня, днес

до смърт ме покри с позор.

Накъде сега да бягам?

Где ли бих се прислонил?

Та нали загина вече всичко, скъпи мои?

Аз луд сред плячката лежа,

а цялата войска се втурва

с меч да ме срази!

ТЕКМЕСА

О, бедна аз! Така мълви той, гордият

герой! Това той нивга не допущаше!

Трета антистрофа

АЯКС

Уви!

Ти, шумен морски път!

Приморски пещери, и ти, крайбрежен лес!

О, колко дълго, колко дълго вече

около Троя вие ме държахте!

Но днес лишен, лишен от дъх

съм аз! И — който мисли, нека знае!

О, скамандрови струѝ[140]

на съседния поток,

добри към войската! Вий

няма да съзрете вече

мен — и нека изрека

горди речи — друг такъв сред войните ни Троя

не е видяла досега

да дойде от Елада! Срамно

тук съм проснат аз!

ХОР

Да спра ли тази реч, да те оставя ли?

Не зная. Ти си в бездна от нещастия!

АЯКС

Ай, ай! Дали съм мислил аз, че името

Аякс е тъй съзвучно на бедата ми![141]

Днес мога да рева по два, по три пъти,

ай, ай! Такова зло ме е постигнало!

В троянската земя баща ми някога,

спечелил сред войската първи дарове,

дойде дома си на върха на славата.

А аз, синът му, стигнах тук, сред същите

места на Троя, с не по-малко воини,

извърших не по-малко славни подвизи —

а гина незачетен от аргивците.

Ала едно за мен е, мисля, сигурно:

ако Ахил бе жив, ако доспехите

присъждаше той сам на най-юначния,

владял ги бих единствен аз, и никой друг.

Но — на безчестния хитрец ги дадоха

Атридите, а мене пренебрегнаха!

И ако мисълта ми и очите ми

от свойта цел не бяха се отвърнали,

те нямаше да бъдат вече съдници.

Но щерката на Зевс, горгонооката[142],

когато дигнах срещу тях ръцете си,

ме заблуди, изпрати ми безумие —

окървавих ръцете си в добитъка!

Сега се смеят, че са ми убягнали,

че не сполучих! Но когато бог рече,

страхливецът убягва на могъщия.

Сега — какво да правя аз? Противен съм

на боговете, мразят ме аргивците,

омразен съм на Троя, на полята й.

Да тръгна за дома си, през Егейското

море, като оставя тук Атридите?

Ала с какви очи ще гледам татко си,

цар Теламон? И как ли би понесъл той

да ме посрещне без победни дарове,

когато сам е увенчан от славата?

О, не това! Да тръгна срещу Троя и

нападайки един след друг троянците,

да сторя нещо славно и умра накрай?

Ала това е радост за Атридите!

Не, не, ще трябва да намеря някаква

възможност — та да види моят стар баща,

че аз не съм роден от него без сърце!

Позорно е мъжът да иска дълги дни,

ако не вижда край на теглилата си.

Каква отрада ще ми носят дните ми?

Че приближават и оттеглят края ми!

Не бих ценил, за мен би бил нищожество

човек, запален от надежди глупави.

Или щастлив живот, или красива смърт

желае благородникът. Ти всичко чу.

ХОР

Човек не ще рече, че казваш чужда реч,

Аяксе, — тя е рожба на главата ти.

Но спри, предай на своите приятели

да водят мисълта ти и не се грижи!

ТЕКМЕСА

Аяксе, царю, от съдбовно бедствие

по-страшно зло не са видели хората.

Самата аз съм чедо на свободен мъж —

на най-богатия човек във Фригия.

А днес съм в робство. Вярвам, бог и твоята

ръка решиха тъй. Затуй, споделяйки

леглото ти, за тебе мисля с преданост.

Сега, пред Зевса, бога на огнището,

пред любовта, с която се обвързахме,

те моля — не допущай враговете ти

да ме петнят, недей ме дава никому!

Ако умреш, ако сама остана аз,

мислѝ, че още този ден аргивците

насила ще ме отвлекат с детето ти,

че в тежко робство ще тече животът ми.

И някой ще рече сред господарите

горчиви думи: „Гледайте съпругата

на цар Аякс, на първия сред войните!

Каква робия след какъв благат живот!“

Така ще казват. Мен ще погне зла съдба,

но с теб и с твоя род ще бъдат хулите.

Мисли, нима ще изоставиш татко си

в печалните му старини и майка си,

превита под годините! Тя толкова

се моли да се върнеш вкъщи жив и здрав!

Детето съжали! Ако, откъснато

от грижен взор, без теб, го вземат вражите

нагледници на сироти, — каква беда

оставяш ти, умирайки, на двама ни!

Аз нямам на какво да спра очите си

освен на тебе. Ти разби със копие

града ми. А от друга гибел моите

родители са днес на ада жители.

И кой ще ми е, вместо теб, отечество,

и кой — богатство? В тебе е съдбата ми!

Спомни си и за мене ти — че длъжен е

мъжът да помни де е вкусил щастие.

Че любовта любов поражда винаги.

Забрави ли човек благодеяние,

за него става чуждо благородството.

ХОР

Аяксе, царю, имай състрадание —

тъй както аз, — и одобри словата й!

АЯКС

Похвала ще получи от устата ми,

ако изпълни моето желание.

ТЕКМЕСА

Аяксе! Скъпи! Всичко бих извършила!

АЯКС

Тогава дай да видя тук детето си!

ТЕКМЕСА

Не, аз го отстраних от тези ужаси.

АЯКС

От туй ли зло, или от други работи?

ТЕКМЕСА

Да не умре, ако те види, бедното!

АЯКС

Това при участта ми е естествено.

ТЕКМЕСА

За всичко туй сама го възпрепятствувах.

АЯКС

Аз одобрявам умните ти действия.

ТЕКМЕСА

Кажи сега, с какво бих ти помогнала?

АЯКС

Да му продумам искам, да го видя тук!

ТЕКМЕСА

Да, то е близо, пазят го прислужници.

АЯКС

Какво тогава пречи да присъствува?

ТЕКМЕСА (към Еврисак).

Дете, баща ти те зове.

(Към един прислужник.)

Прислужнико,

ти, който си го хванал, доведи ми го!

АЯКС

Но иде ли, или не те е чул дори?

ТЕКМЕСА

Хей тук е, близо, води го прислужникът.

АЯКС

Вдигни, вдигни го, дай го тук! Без страх ще е,

когато гледа прясната пролята кръв,

ако е моя рожба той наистина!

Той трябва да се закали в суровия

характер на баща си, като мен да е!

Бъди, мой сине, по-честит от татко си,

а в другото — приличай му, и лош човек

не ще излезеш. И все пак, завиждам ти,

че не разбираш моите нещастия.

Не мислиш, и прекрасни ще са дните ти,

додето вкусиш радост и страдание.

Тогава покажи на враговете ми

какъв си ти и на какъв баща си син!

В простора дишай дотогава — младото

сърце да крепне и да радва майка ти.

Не ще ти хвърли никой сред ахейците

позор, макар че аз ще съм далеч от теб.

Оставям ти могъщ бранител — смелия,

юначен Тевкър, па макар сега да е

далече той, по лов у неприятеля.

Вий, хора на морето с тежки щитове!

И вам възлагам службата приятелска

на него да обадите заръката —

да отведе сина ми във родината,

при Теламон, при Ерибея — майка ми,

та той да ги подкрепя в старините им,

додето слязат в адовите кътища.

И ни врагът, ни някой съдник моите

доспехи ще раздава на ахейците.

(Към Еврисак, като посочва щита си.)

Дете, вземи това, че то на тебе е

наречено — със здраво шити ремъци

е моят седмокож непробиваем щит.[143]

А другото ще бъде с мен погребано.

(Към Текмеса.)

Ала детето бързо поеми сега!

Заключвай тук и не плачи пред шатъра!

Жената винаги обича воплите!

Заключвай! Не нарежда песни умният

лечител, щом е нужен нож за болката!

ХОР

С тревога слушам твоето желание.

Тъй остър не харесвам аз езика ти.

ТЕКМЕСА

Какво си ти намислил, господарю мой?

АЯКС

Не питай, не дири! Бъди въздържана!

ТЕКМЕСА

Треперя, ах! Не ни оставяй — моля те

за твоето дете и за безсмъртните!

АЯКС

Измъчваш ме! Не знаеш ли, че дългове

към боговете нямам вече никакви?

ТЕКМЕСА

Смирено говори!

АЯКС

Кажи го другиму!

ТЕКМЕСА

Не чуваш ли?

АЯКС

Премного си приказвала!

ТЕКМЕСА

Треперя, царю!

АЯКС (към прислужниците).

Бързо, хей, заключвайте!

ТЕКМЕСА

Постой, за бога!

АЯКС

Струваш ми се глупава,

щом искаш днес да обуздаеш нрава ми!

Влиза в палатката.

Текмеса излиза с Еврисак.

Първи стазим

ХОР

Първа строфа

Славни Саламине! Ти

честит лежиш посред вълните,

и всички всякога те славят!

Но аз бедняк!

Много време вече мина,

откакто тук,

сред идейските ливади[144],

вечно сам, напуснат, аз лежа,

измъчван от всеки ден,

в сърцето с ужасен страх,

че иде и моят час

да сляза в тъмни страховити бездни!

Първа антистрофа

Ето че неизлечим,

обзет от божията лудост,

Аякс е ново зло за мене!

А него ти

в люти битки изпроводи

изпълнен с мощ.

Днес за близките си той е

страшна скръб с ума си помрачен!

А прежните му дела,

дела на отличен мъж,

изчезнаха без следа

за жалките Атрееви потомци.

Втора строфа

И може би в сетните свои дни, сред бя-

ла старост, майка му ще чуе,

че болен, че луд е Аякс!

Горък плач, горък плач!

Не с тих глас на славей тя, бедната, ще плаче

в този ден, а със вик

остропронизващи песни

ще зареди, а скръбна длан

по гърдите й ще кънти.

И белите коси с ръце ще скубе.

Втора антистрофа

Да, по-добре в ада да иде лудият цар,

той, който по баща е първи

в ахейския храбър род.

Не със предишната

мисъл вече е той — блуждае днес умът му.

Татко бедни, каква, каква ужасна участ

днес е заплашила твоя син!

Нея никой в рода на Еак[145]

освен Аякс до днес не е изпитал!

Втори епизод

Аякс излиза от палатката с меч в ръка.

След него върви Текмеса.

АЯКС

Безкрайността от време ражда скритото

и скрива от очите всичко видимо.

И няма неочаквано: пречупва се

и клетва страховита, и разсъдък твърд.

И аз, човекът, който бе тъй страшно твърд —

като стомана, — укротих езика си

пред нея. Да оставя нея без съпруг,

а своя син — сирак сред враговете ми!

Ах, колко ми е жал! Не, не! При извора,

в крайбрежните поля ще ида! Може би

очистен ще ме пощади богинята[146].

Па ще отида в непристъпни кътища

и ще заровя във земята меча си,

злокобното оръжие, та ничий взор

да го не види! Нека бъде пазено

от Ада и Нощта! Откакто дар го взех

от Хектор, своя първи враг, не съм видял

до днес ни капка радост сред аргивците.[147]

Но истина се казва в поговорката:

добро не носят вражеските дарове.

Затуй ще знам да слушам боговете аз

и да отдавам почит на Атридите.

Царе са, ще ги слушам аз. Защо пък не?

И силното, и даже най-могъщото

отдава почит. Снежните виелици

отстъпват пред плодообилни летни дни.

Оттегля се и нощният ужасен кръг,

та белоконен ден да палне слънцето.

Със страшния си дъх приспиват вихрите

морето шумно. И сънят, всемощният,

освобождава, не държи завинаги.

Как ний да не познаваме умереност?

И лично аз — та само преди миг разбрах,

че трябва тъй врага да мразим, сякаш той

ще ни обикне пак; а на приятеля

да бъдем в полза тъй, като че в бъдеще

не ще ни е приятел. Да, невярно е

приятелството в повечето случаи.

С добро ще свърши всичко туй.

(Към Текмеса.)

А ти, жена,

влез вътре и моли се продължително

да стане, както иска днес сърцето ми.

(Към моряците.)

И вий, другари, зачетете моята

молба. Щом дойде Тевкър, обадете му

за нас да се погрижи и за всички ви.

Аз тръгвам, накъдето води пътят ми.

Сторете тъй и може би ще чуете,

че съм избавен въпреки бедата си.

Излиза.

Текмеса влиза в палатката.

Втори стазим

ХОР

Строфа

От сладост тръпна и политам радостен!

Ехей! Пане, Пане!

Пане, Пане, яви се ти

от скалистите върхове

на снежната Килена, ела,

божествен хороводецо, тук

и с нас извий на Низа и Кнос

бързите неучени танци!

Днес за игри жадувам аз!

От Мкарийско море нека дойде видим Аполон,

делийският цар[148], и нека

всегда към мене бъде благосклонен.

Антистрофа

Зла болка махна Арес от очите ми.

Ехей! Днес отново,

днес, о, Зевсе, отново бял

слънчев зрак ще се доближи

до бързите ни кораби! Ах!

Забрави своето зло, Аякс!

Благочестиво изпълни той

божите пресвети закони!

Времето всичко заличава.

Нищо не ще нарека невъзможно — да, не вярвах аз

Аякс да смири гнева си

и свадата си с двамата Атриди![149]

Трети епизод

Влиза Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Приятели, ще съобщя най-важното:

току-що дойде Тевкър от мизийските

скали[150]. Но щом се приближи до царската

палатка, с хули хората го срещнаха.

Да, още отдалече, щом го зърнаха,

събраха се край него и отвсякъде

със хулни думи те го заобсипваха.

Наричаха го брат на полуделия

изменник на войската. Вече нямало

какво да пречи да го смажат с камъни.

И стигнаха дотам, че всички мечове

от ножниците мигом се изтеглиха.

Но щом върха достигна, стихна разпрата,

когато стари хора се намесиха.

Но где е царят, да му съобщя това?

Аз трябва всичко да вестя на властните.

ХОР

Излезе преди малко. Нови планове

запрегна в променената си мисъл той.

ВЕСТИТЕЛЯТ

О — о̀! О — о̀!

Дали ме прати късно изпращачът ми

на път, или съм закъснял самият аз?

ХОР

Какво от всичко нужно е пропуснато?

ВЕСТИТЕЛЯТ

За него Тевкър каза — вън от шатъра

да не излиза, докато пристигне той.

ХОР

Излезе, ала с най-полезен помисъл —

отново да се помири с безсмъртните.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Това е глупост — ако прорицателят

Калхас е дал правдиви предсказания!

ХОР

Какви? Какво е твоето известие?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Узнах това, случайно бях на мястото.

От сбраните на царско съвещание

Калхас излезе, скритом от Атридите,

и сложи дружески ръка в десницата

на Тевкър; каза му — по всички начини

да задържи сега, през този светъл ден,

в палатката Аякс, да го не пуща вън,

ако желае да спаси живота му.

Че гневна го преследва само този ден

Атина, както каза ясновидецът.

Че боговете вкарват в тежки бедствия

незнаещите разум и умереност,

които — тъй говореше гадателят —

са люде, а не мислят като люде.

Аякс показал своето безумие

на тръгване, когато слушал бащини

съвети. „Сине, побеждавай с копие —

мълвял баща му, — но и с помощ божия!“

А той отвърнал самохвално, глупаво:

„Та с боговете, татко, и нищожният

човек би победил! А аз, уверен съм,

без тяхна помощ бих спечелил славата!“

Тъй, дръзко, отговорил той. А втори път,

когато го подбуждала богинята

да вдигне към врага пестници кървави,

отвърнал й с ужасна, непростима реч:

„Царице, стой до други от аргивците!

Врагът не ще огъне редовете ми!“

С такива думи той спечели страшния

Атинин гняв — не знаеше умереност.

Но ако той е жив сега, ний може би

ще бъдем с бога негови спасители.

Тъй рече жрецът. Тевкър още този час

при тебе ме изпрати с поръчение

да го опазиш. Иначе — загинал е

Аякс, ако пророкът казва правдата.

ХОР

Текмесо бедна! О, живот страдалчески!

Ела и чуй словата на вестителя.

Пресече ме! Без радост е сърцето ми!

Влиза Текмеса с Еврисак.

ТЕКМЕСА

Защо пак мене, клетата, извиквате?

Едва-що спря безкрайното страдание.

ХОР

Изслушай този мъж, дошъл с известие

за участта на царя! Ах, ужасно е!

ТЕКМЕСА

Уви, какво вестиш? Нима загиваме?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не зная твоята съдба, но страх ме е

за царя, ако е отишъл някъде.

ТЕКМЕСА

Да, вън е. Чакам трепетна словата ти.

ВЕСТИТЕЛЯТ

За него Тевкър заповяда в шатъра

да го държите, да не го оставяте.

ТЕКМЕСА

Къде е той? Защо е тая заповед?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще дойде подир миг. Това излизане —

бои се той — за него ще е гибелно.

ТЕКМЕСА

О, бедна аз! Но от кого узна това?

ВЕСТИТЕЛЯТ

От жреца, от сина на Тестор, — в този ден,

във който смърт или живот ще вкуси той.

ТЕКМЕСА

О, скъпи, подкрепете ме в бедата ми!

По-скоро нека дойде Тевкър! Бързайте!

Към запад вий, а вий — към изток тръгвайте,

дирете го в съдбовните му пътища!

Разбрах сега, че съм била измамена,

че старата му обич е изчезнала!

Дете, какво да правя? Ах, не ще стоя,

ще ида, дето мога, и самата аз!

Да тръгнем незабавно, ако искаме

да го спасим, когато дири гроба си!

ХОР

Готов съм да вървя и към словата си

прибавям бързината на нозете си.

Текмеса и Вестителят излизат. Хорът, разделен на две, се устремява наляво и надясно.

Сцената се променя: тя представлява морски бряг. Аякс е забил в земята меча си с върха нагоре.

АЯКС

Тъй най-добре ще ме прониже мечът ми —

като че всичко е докрай обмислено!

Дарен ми е от Хектор, най-омразния,

най-първия ми враг между чуждинците.

Забит е тук, във вражи край, под Ѝлион,

изострен е в железоядни камъни.

Забит в пръстта и тъй добре затъпкан е,

че с бърза смърт ще ме дари приятелски.

И тъй, готов съм. Отсега — тъй, както е

и редно, — Зевсе, първи помогни ми ти!

Не ще те моля за големи милости.

Прати вестител да обади злата вест

на Тевкър. Той да вдигне мен, прострения

връз този меч, облян от струя кървава,

за да не ме съзрат и хвърлят моите

врази на псета и пернати хищници.

Това желая, Зевсе! И ти, Хермесе,

водителю подземен, дай ми кротък сън,

след като скоча бързо и стремително

и в този меч разкъсам слабините си!

На помощ викам днес и приснодевите,

които гледат всички людски бедствия —

суровите и бързоноги фу̀рии[151] —

да видят как загивам от Атридите!

И нека зле, с ужасна смърт злодеите

погубят те! И както гледат моето

самоубийство днес, така от своите

най-мили хора да умрат и двамата!

Елате вие, бързи възмездителки,

разете, не щадете всенародната

войска! Ти, Фебе, бродиш из просторите

с кола. Когато видиш мойта бащина

земя, задръж за миг златокованите

юзди! За теглилата ми, за края ми

вести на стар баща, на клета майчица!

Когато чуе тая вест, тя, бедната,

ще огласи града ми с вопъл горестен.

Но няма нужда от напразни плачове!

Аз трябва да се заловя за работа.

О, Смърт, о, Смърт, ела ме погледни сега!

Но тебе аз и в ада ще приветствувам.

Не, тебе, светлина на този ясен ден,

и Хелиос, коларя, призовавам аз

за сетен път сега и вече никога!

О, слънце! Вий, поля свещени в родния

мой Саламин, и ти, огнище бащино!

Прославена Атино, вий, приятели!

Реки, полета, илионски извори!

Зова ви днес: прощавайте, хранители!

Това Аякс ви казва за последен път,

а другото ще кажа там, при мъртвите!

Хвърля се върху меча.

Отляво и отдясно се втурва Хорът.

Епипарод

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Труд подир труд и още труд!

Где,

где,

где ли не отидох аз?

И никой кът не ще ми каже.

Но чуй, но чуй —

шум отново долових!

ВТОРИ ПОЛУХОР

Това сме ние, вашите съпътници.

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Какво направи?

ВТОРИ ПОЛУХОР

На запад всяко кътче е пребродено.

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Намери ли го?

ВТОРИ ПОЛУХОР

Огромен труд, и нищо пред очите ни.

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Но и оттам, гдето иде слънцето,

по пътя той не се показа никъде.

Строфа

ХОР

Но кой ли сега, но кой работлив

рибар, който, без да мигне, лови,

кой олимпийски бог, или кой

бо̀сфоров[152] струен поток

ще каже, ако е видял

твърдият мъж да броди

нейде? Да,

жалко е — аз,

който скитах така и със толкова труд,

не съм бил все пак на верния път,

и сам не знам къде се лута, клетникът.

Влиза Текмеса.

ТЕКМЕСА

Горко ми!

ХОР

Чий ближен глас долита из дъбравата?

ТЕКМЕСА

Ах, тежко!

ХОР

Спечелената в бой Текмеса, клетата

жена, е тук, тя плаче в отчаяние!

ТЕКМЕСА

Умрях, отидох, мъртва съм, приятели!

ХОР

Що има?

ТЕКМЕСА

Аякс, прободен преди миг, прострян лежи

и мечът му е внизан във снагата му!

ХОР

Как ще се върна сега?

Горко ми! О, царю, ти уби

и своя спътник! Аз, нещастен!

О, презлочеста жена!

ТЕКМЕСА

Ах, имат място нашите ридания!

ХОР

Чия ръка го е сразила, бедния?

ТЕКМЕСА

Самият той, бездруго. И забитият

в земята кървав меч говори същото.

ХОР

Горко ми! Мое зло! Самин издъхна ти,

незащитен от свои!

А аз, безкрайно тъпият и сляп човек,

не се погрижих! Где,

где

лежи Аякс — злочестникът злоименен[153]?

ТЕКМЕСА

Не бива да го гледате! Със този плащ

ще го обвия цял, защото никой друг,

най-вече свой, не би понесъл гледката —

изригва ручей тъмна кръв от ноздрите

и от оная черна рана кървава!

Какво да сторя? Кой ще вдигне мъртвия?

Къде е Тевкър? Ах, дано се върне той,

та брат му в гроба да положим двамата!

Аяксе клет, какъв бе ти, какъв си днес —

достоен за скръбта и на вразите си!

Антистрофа

ХОР

Ти трябваше сам, да, трябваше сам,

злочести, на тез безкрайни тегла

с твърдо сърце да сложиш край.

Денем и нощем — безспир —

към двамата Атриди ти

стенеше със враждебна

мисъл, с яд,

с болка в гърди.

Ах, голямо начало на страшни беди

бе оня ден, в който започнаха спор

могъщите герои за доспехите!

ТЕКМЕСА

Горко ми!

ХОР

Прониква остра болка до сърцето ти!

ТЕКМЕСА

Горко ми!

ХОР

Не се учудвам, че повтаряш воплите —

любим човек току-що си загубила!

ТЕКМЕСА

Ти виждаш злото, а пък аз го чувствувам.

ХОР

Така е.

ТЕКМЕСА

Дете, какъв ярем ни чака в робството,

кои ще бъдат нашите нагледници?

ХОР

Спомняйки тази беда,

ти спомни позорните дела

на безсърдечните Атриди.

Но бог да пази от тях!

ТЕКМЕСА

Без божа воля туй не би се случило.

ХОР

Премного тежки скърби те ни дадоха.

ТЕКМЕСА

Създаде ни заради Одисей това

тегло Палада, дъщерята Зевсова!

ХОР

О, в тъмното сърце ни хули, значи, той,

героят многопатил,

и с гръмък смях се смее над бедите ни

от тази лудост! О!

О!

А с него и царете, и Атридите!

ТЕКМЕСА

О, нека се присмиват над бедите му

с лудешка радост! Жив не го обичаха,

но в тежък бой ще го оплакват мъртъв те!

Глупци — държат съкровище, но виждат го

едва когато падне от ръцете им!

Горчивата му смърт за тях е сладостна.

Но той е в мир: получи той за себе си

желаното, смъртта, която жаждаше.

Защо да се присмиват над покойния?

Умря от боговете той, а не от тях!

И нека всуе Одисей безчинствува —

Аякс не е сега пред тях — отиде си,

но мен остави в грижи той и в плачове.

ТЕВКЪР (зад сцената).

Горко ми!

ХОР

Мълчи! Като че ли гласа на Тевкър чух!

И жалбата подхожда на бедата му!

Влиза Тевкър.

ТЕВКЪР

Аяксе, мили! Ах, зеници братови!

Така е, значи, както ми говореха!

ХОР

Загина брат ти, драги Тевкре, знай това!

ТЕВКЪР

Уви! Уви! Ужасна е съдбата ми!

ХОР

И щом е тъй…

ТЕВКЪР

Нещастен аз, нещастен аз!

ХОР

… проливай сълзи.

ТЕВКЪР

Ах, ужасно бедствие!

ХОР

Безкрайно, Тевкре!

ТЕВКЪР

Беден аз! Къде ли е

в троянската земя сега детето му?

ХОР

В палатката, само е.

ТЕВКЪР (на Текмеса).

Доведи го тук

по-бързо, да не би, като оставено

от свойта майка лъвче, враговете ни

да го отмъкнат! Хайде, чуй, помагай ми!

Обичат всички присмеха над мъртвите.

Текмеса излиза.

ХОР

За него, Тевкре, той поръча приживе

да се погрижиш, както се и грижиш ти.

ТЕВКЪР

Най-страшното от всички страшни зрелища,

които моят взор е виждал някога!

Мой днешен път, от всички мои пътища

разтърсил най-болезнено сърцето ми!

Любим Аяксе, щом узнах за твоята

съдба, аз бързо хукнах по следите ти.

Че остър слух премина, сякаш божия

мълва, между войската, че си мъртъв ти.

Когато бях далеч и слушах, стенех аз,

а днес умирам — виждам те пред себе си!

Уви!

(Към един роб.)

Открий го, та докрай да видя злото си!

Робът открива трупа.

О, вид непоносим на дързост гибелна!

О, с колко скърби ме засипа краят ти!

Къде и при кого бих отишъл сега,

щом с нищо не помогнах в теглилата ти?

Навярно Теламон, баща ми, татко ти,

ще ме посрещне благосклонен, радостен,

когато сам се върна? Та и в щастие

той никога не се засмива весело!

И ще мълчи ли? Ще пести ли думите

към незаконен син от проста пленница[154],

продал от слабост и от малодушие

или с коварство тебе, най-любимия,

за да получи твойта власт и твоя дом?

Така, от старост натежал, той сприхаво

ще дума, без да има основание

за гняв. Накрай, отблъснат и прогонен, аз

ще бъда роб, не волен мъж пред хората.

Това ме чака там, а в Троя — много са

вразите ми, малцина са ми предани.

Смъртта ти ме отрупа с много бедствия!

Какво да сторя? Как да те измъкна аз

от тоя страшен лъскав меч, нещастнико,

връз който си издъхнал? Та разбра ли ти

как, мъртъв, Хектор днес прекъсва дните ти?

(Към публиката.)

На двама смъртни в участта се вгледайте,

за бога! Хектор — вързан за извитата

кола с колана, който от Аякс му бе

дарен, — бе късан, докато изпусна дъх.

Аякс, когото той дарува с този дар,

(Посочва меча, върху който е паднал Аякс.)

умря, като се хвърли върху меча му.

Не е ли този меч кован от фурия,

а поясът — от Хадес, от свирепия

ковач? Бих рекъл, че от боговете са

и тези, па и всички други участи.

Ако това не смятате за правилно,

мислете друго — аз ще мисля своето.

Хорът съглежда Менелай, който приближава със свита.

ХОР

Не удължавай, а мисли как мъртвия

ще погребеш, какво след миг ще кажеш.

Аз виждам враг — навярно над бедата ни

да се надсмива иде той, злодеецът.

ТЕВКЪР

Но кой е този войн, когото виждате?

ХОР

Сам Менелай, с чиято рат потеглихме.

ТЕВКЪР

Да, виждам го и го познах, наблизо е.

Влиза Менелай.

МЕНЕЛАЙ (към Тевкър).

Хей, ти, на тебе казвам да не вдигате

трупа с ръце, а тук да го оставите!

ТЕВКЪР

Защо така надути са словата ти?

МЕНЕЛАЙ

Тъй аз и вождът на войската искаме!

ТЕВКЪР

Но няма ли да съобщиш причината?

МЕНЕЛАЙ

Защото ние вярвахме, че тръгваме

с приятел и съюзник на ахейците,

а той бил враг, по-злостен от фригийците[155] —

замислил обща гибел за войските ни

и тръгнал нощем да напада с копие.

И ако бог не бе потъпкал плана му,

днес неговата участ бихме имали,

от най-позорна гибел бихме паднали,

а сам той щеше да е жив. Но стори бог

да падне този бяс върху добитъка.

И затова тук няма мъж, така могъщ,

че да положи в гроб трупа на мъртвия.

Не, хвърлен връз жълтеещите пясъци,

храна ще бъде той на птици-хищници!

Та затова не се гневи разпалено!

Ако не сме го преломили приживе,

днес мъртъв ще го имаме в ръцете си,

дори да не желаеш ти. Че приживе

той ни веднъж не ми послуша думата.

Та признак на развала е, щом простият

човек не слуша словото на властните!

Законите не биха мъдро водили

града, ако боязънта бе липсвала,

и ни войската би се управлявала,

ако със страх и срам не беше пазена.

Мисли си, че дори да си с огромен ръст,

ти можеш да пропаднеш и от малко зло.

Че у когото страх и срам са свързани,

такъв човек добре върви — помнѝ това!

А град, във който има своеволие

и светотатство, запомни, че с времето

след кратък плув ще полети към бездните.

Да, нека има в мен един умерен страх!

И да не мислим, че като постъпваме

тъй, както нам се ще, не ще пострадаме!

Така се движи всичко. Дързък, пламенен

преди бе той — сега пък аз съм гордият.

Та тебе думам да не го погребвате,

за да не паднеш сам със него в гроба му!

ХОР

Недей подставя, Менелае, мъдрости,

та после да кощунствуваш над мъртвите![156]

ТЕВКЪР

Мъже, не бих се чудил, ако някакъв

нищожен мъж, от ниско потекло, греши,

когато онзи, който смята себе си

за благороден, сам греши в словата си.

Но я кажи отново! Значи, ти си го

довел като съюзник на ахейците?

Нима не тръгна сам той, с власт над себе си?

Ти бил ли си му вожд? Кога над хората,

които той взе от дома, си властвувал?

Ти дойде като цар на Спарта, не със власт

над нас. Ти нямаше над него повече

законна власт, отколкото и той над теб!

Като наместник, не като върховен вожд

си тук, та и Аякса да командуваш!

Там, дето имаш власт, владей и с горда реч

наказвай! Него пък — и ти, и другият

стратег да не допуснете — със почести

ще погреба, не плашат ме словата ти!

Не тръгна той на бой заради твоята

жена — тъй както бедните наемници.

Не, неговата клетва го обвързваше[157],

не ти! Нищожни хора не ценеше той!

Сега — ела със повече вестители

и с вожда! А пред празните ти приказки

не ще помръдна, докато си все такъв!

ХОР

Такива думи не обичам в бедствия.

И право да е, хапе неприятното.

МЕНЕЛАЙ

С нескромна мисъл е стрелецът, види се!

ТЕВКЪР

Изкуство имам, дадено не всекиму!

МЕНЕЛАЙ

Как би шумял, да имаше и щит в ръка!

ТЕВКЪР

Излизам гол пред твоето оръжие!

МЕНЕЛАЙ

Как чудно расне твоят дух с езика ти!

ТЕВКЪР

На правия се дава горда помисъл.

МЕНЕЛАЙ (с ирония).

Убиецът ми да ликува? Право е!

ТЕВКЪР

Убиец ли? Та ти си жив, покойнико!

МЕНЕЛАЙ

Спаси ме бог, ала за него — мъртъв бях.

ТЕВКЪР

Спасен от бог, пред бога не безчинствувай!

МЕНЕЛАЙ

Какво, нима погазвам божи правила?

ТЕВКЪР

Ти пречиш да положим в гроб умрелия.

МЕНЕЛАЙ

Да, моя личен враг. Не е ли правилно?

ТЕВКЪР

Аякс пред тебе като враг стоял ли е?

МЕНЕЛАЙ

Ти знаеш — аз го мразех, той ме мразеше.

ТЕВКЪР

Разбра, че ти си го измамил в избора.

МЕНЕЛАЙ

Не моя — на съдиите е грешката.

ТЕВКЪР

Ти можеш да извършиш много подлости!

МЕНЕЛАЙ

Беда ще бъде тази реч за някого!

ТЕВКЪР

Не повече от туй, що бихме върнали.

МЕНЕЛАЙ

Едно чуй: него в гроб не ще положите!

ТЕВКЪР

Ще го положим — ето моя отговор!

МЕНЕЛАЙ

Видях веднъж човек да вика с груб език —

през буря да потеглят в път моряците.

Гласът му занемя, когато вихърът

на бурята изви — загърнат в плаща си,

остави да го тъпче всеки в кораба.

Така и с тебе, с твоите несдържани

уста. От малък облак мигом бурята

ще ревне и ще стихнат виковете ти.

ТЕВКЪР

А аз видях един глупец — над тежките

беди на близки хора да кощунствува.

Съзря го мъж един — на мен приличаше,

със моя гняв — и му изрече следното:

„Приятелю, не струвай зло на мъртвите!

А сториш ли, ще теглиш, запомни това!“

Така предупреждаваше той клетника.

Но аз го виждам днес, и той е, мисля си,

не друг, а ти! Говоря ли загадъчно?

МЕНЕЛАЙ

Аз тръгвам. Срамно е да чуят хората,

че те наказвам с думи аз, могъщият!

ТЕВКЪР

Върви си! Най-позорното за мене е

да слушам на един глупец брътвежите!

Менелай излиза.

ХОР

Препирня ще започне, голяма борба!

Ала колкото можеш, по-бързо върви,

драги Тевкре, и някакъв гроб за Аякс

намери, дето вечно във влажната пръст

той, прославен от всички, ще легне.

Влиза Текмеса с Еврисак.

ТЕВКЪР

Но ето, тъкмо в този миг пристигнаха

жена му и детето му — те двамата

ще се погрижат за трупа на клетника.

(Към Еврисак.)

Ела насам и докосни молитвено

баща си, онзи, който те роди, дете!

Седни като молител и вземи в ръце

коса от мен, от тебе и от майка си —

надгробен дар е тя. Ако от мъртвия

те грабне силом някой сред аргивците,

земята да изхвърли зле злодееца,

родът му да се пресече от корени —

тъй както аз отрязвам тези кичури!

Вземи ги и пази ги! Нека никой враг

не те докосне! Стой прострян до мъртвия!

(Към Хора.)

Мъже бъдете вие тук, а не жени!

Бранете го! Сам аз ще дойда, след като

намеря гроб! Нехая за забраната!

(Излиза.)

Трети стазим

ХОР

Първа строфа

Имат ли край, кога най-подир

тези безкрайно тежки години ще спрат?

Те ми носят безбройни)

беди и скърби от страхотни сражения

в просторните поля на Троя —

позор и гибел за Елада!

Първа антистрофа

По-рано, ах, да бе отишъл

в ширния свод или пък в огромния ад

онзи[158], който научи

Елада да воюва с проклети оръжия!

Беди, прамайки на беди!

Че колко хора той погуби!

Втора строфа

Нито с венци[159],

нито с дълбок

пълен съсъд

той ме дари —

той ми отне

тяхната сладост!

Ни флейти със звук

сладък — уви,

бедният аз! —

ни радостта

в нощния час!

Пресекна любовта, ах, любовта, горко ми!

А изоставен аз лежа

с вечно влажни коси

от едри капки роса,

спомен от скръбната Троя!

Втора антистрофа

Да, а преди —

мрак страховит,

вражи стрели!

Ала Аякс,

мощният цар,

щит бе за мене!

Но днес го срази

зло божество.

Кой ли, ах, кой

радост сега

ще ми даде?

Сега да бъда там, където над морето

стърчи обрасъл шумен нос

над сунийския бряг[160]!

Оттам да поздравя

виком свещена Атина!

Екзод

Влиза Тевкър.

ТЕВКЪР (към Хора).

Побързах, тъй като видях върховния

вожд Агамемнон устремен към нас сега.

И сигурен съм — ще развърже зъл език.

Влиза Агамемнон.

АГАМЕМНОН

Донасят ми, че против нас със дръзка реч

си бил посмял да лаеш безнаказано —

ти, син на някаква военнопленница!

Да бе роден от майка благородница,

ти би се хвалил, би хвърчал из въздуха

затуй, че ти — нищожник — браниш нищото[161]!

И си твърдял, че не като началници

над всички — и над теб — сме тук пристигнали,

че той, Аякс, дошъл като народен вожд![162]

Не е ли срам от роб това да слушаме?

Срещу кого си кряскал тъй наперено?

Без мене той къде вървя, къде стоя?

Та нямат ли сега мъже ахейците?

За жалост, обявихме състезание

за славните Ахилови оръжия,

когато, според Тевкър, сме престъпници,

когато, и сразени, не признавате

присъдата на повечето съдещи,

а с хули неуморно ни обсипвате

или в тила коварно ни нападате!

Не е възможно по такива начини

да се насажда право и законен ред!

Нима да пренебрегнем победителя

и да поставим най-напред последния?

Не можем да търпим това! Не едрите,

не плещестите хора са най-сигурни:

победа имат вред — благоразумните!

И волът със могъщите си хълбоци

под малкия камшик върви по пътя си.

И тебе с този цяр ще излекуваме,

ако не се сдобиеш с ум отнякъде!

Днес той не е жив, той е мъртъв, сянка е,

а ти — ти хулиш и говориш дързости.

Свести се! Като знаеш потеклото си,

ела тук с някой, който е свободен мъж,

та той да каже вместо тебе твоето!

А аз не искам да те слушам повече,

защото не разбирам реч на варварин![163]

ХОР

Мислете, вразумете се и двамата!

Не мога да ви кажа нещо по-добро!

ТЕВКЪР

Как бързо благодарността към мъртвите

изчезва! Обвинение в предателство!

За тебе той не промълви ни думица,

Аяксе, — а за него ти живота си

тъй често на опасности излагаше!

Да, всичко туй изчезна запокитено!

(Към Агамемнон.)

Ти, който каза думи тъй безсмислени,

не си ли спомняш, че когато бяхте се

затворили зад вала и животът ви

бе свършен, той се втурна сред противника

и ви избави сам? А вече пламъкът

обхващаше моряшките седалища

откъм носа и Хектор пряко насипа

към корабите вихрено се носеше.[164]

И кой го спря? Не той ли, който никога

не бил излизал против неприятеля?

Постъпката му вий не одобрихте ли?

Когато срещу Хектор той — гърди с гърди —

излезе не принуден, а по жребие,

не пусна късче пръст от малодушие,

а камъче, и то сред всички жребия

от шлема красногрив изскочи пъргаво.[165]

Да, той постъпи тъй, а с него винаги

бях аз — аз, робът, син на майка варварка!

С какви очи говориш туй, нещастнико?

Нима не знаеш, че баща на татко ти

е старият Пело̀п, фригиец, варварин,

и че Артрей, баща ти, на ужасен пир

пред брат си сложил гозба от децата му?

А майка ти е критянка[166], и чужд човек

баща й бил заварил с нея някога,

та я захвърлил да насити рибите!

Такъв си, а петниш рода на този мъж!

Аз, който по баща съм Теламонов син —

на онзи, който, отличен сред войните,

взе за съпруга майка ми, която бе

царкиня, дъщеря Лаомедонтова

и рядък дар от славния Алкменин син;

аз, знатен, син на двама благородници,

да се погавря с него, с кръвно близкия,

когото ти подир такова бедствие

отритваш непогребан и не се червиш?

Но запомни, че ако него хвърлите,

ще хвърлите телата и на трима ни!

За мен е слава да умра пожертвуван

за своя собствен брат, а не за твоята

жена или за таз на брат ти! Не за мен —

за себе си мисли! Че оскърбиш ли ме,

ще пожелаеш сам да бъдеш винаги

страхлив, но не и спрямо мене дързостен.

Влиза Одисей.

ХОР

Цар Одисее, ти дойде в удобен миг,

ако пристигаш да развържеш възела.

ОДИСЕЙ

Какво, мъже? Аз чух вика на двамата

Атриди отдалеч над тоя славен труп.

АГАМЕМНОН

Да, царю, Одисее! Та не чухме ли

хей от тогова най-позорни приказки!

ОДИСЕЙ

Какви? Аз бих простил, ако на хулните

слова човек отвръща с реч ругателна.

АГАМЕМНОН

Обидих го, че той ми стори същото.

ОДИСЕЙ

Какво ти стори, как ти е навредено?

АГАМЕМНОН

Той казва, че не ще остави мъртвия

без гроб и ще го погребе напук на мен.

ОДИСЕЙ

Ако говоря искрено, ще бъда ли

и занапред сред твоите приятели?

АГАМЕМНОН

Кажи. Бих бил безумен инак — ти си ми

най-първият приятел сред аргивците.

ОДИСЕЙ

Тогава слушай! Не оставяй, моля те,

да го лишат от гроб така безмилостно!

Не бивай в плен на яростта си никога!

В омразата си не потъпквай правдата!

Той бе за мене първи враг сред войните,

откакто взех прочутите оръжия.

И въпреки че беше враг, аз никога

не бих го позорил така, отричайки,

че след Ахил той беше най-отличният

сред нас, които стигнахме под Ѝлион.

Неправо го отрупваш ти с безчестие.

Не него ще обидиш, а свещения

закон. Не бива, след като умре човек,

да му вреди добрият, па и враг да е!

АГАМЕМНОН

И ти ли спориш с мен заради мъртвия?

ОДИСЕЙ

Да. Мразех го, докле това бе доблестно.

АГАМЕМНОН

Не бива ли да бъде под нозете ми?

ОДИСЕЙ

Недей се радва на облага пагубна!

АГАМЕМНОН

Да, трудно е да спазва царят светото.

ОДИСЕЙ

Но право казват: вслушвай се в приятели.

АГАМЕМНОН

Добрият трябва да зачита вожда си!

ОДИСЕЙ

Спри! Пак си цар, когато слушаш своите!

АГАМЕМНОН

Помни кому оказваш тези почести!

ОДИСЕЙ

Той бе мой враг, ала и благородник бе.

АГАМЕМНОН

Какво? Ще почетеш трупа на мъртъв враг?

ОДИСЕЙ

Да, доблестта му победи враждата ми.

АГАМЕМНОН

Това светът нарича безхарактерност!

ОДИСЕЙ

Мнозина близки стават неприятели.

АГАМЕМНОН

И ти ми хвалиш тяхното приятелство?

ОДИСЕЙ

Не, лоши люде аз не хваля никога.

АГАМЕМНОН

Ти искаш да ни смятат за страхливци ли?

ОДИСЕЙ

О, не — за най-добри сред всички елини.

АГАМЕМНОН

И, значи, да допусна погребение?

ОДИСЕЙ

Да, ей сега ще ида и самият аз.

АГАМЕМНОН

Едно са всички. Всеки гледа себе си.

ОДИСЕЙ

Кого да гледам повече от себе си?

АГАМЕМНОН

Не аз, а ти поемаш тази работа.

ОДИСЕЙ

Във всеки случай твоя ще е славата.

АГАМЕМНОН

Добре, но знай едно: от уважение

към тебе бих направил още повече.

А той за мен и тук, и в преизподнята

ще бъде враг. Свободен си да действуваш.

(Излиза.)

ХОР

А който каже, че не си роден мъдрец

при този ум, — глупец е, Одисее, той!

ОДИСЕЙ

Сега на Тевкър аз ще кажа: враг му бях,

ала от днес съм му приятел. Заедно

желая да положим в гроб умрелия

и да му въздадем онези почести,

които се дължат на най-достойните.

ТЕВКЪР

Отлични Одисее, похвалявам те!

Измамиха ме моите предчувствия.

Бе най-лют враг за него ти сред войните

и все пак му помогна: че единствен ти

не позволи да се погаврят с мъртвия —

тъй както обладаният от лудост вожд

и неговият кръвен брат желаеха

да го захвърлят незарит, покрит с позор.

Отецът-властник на Олимп, суровата

Ериния и Правдата-вършителка

да ги погубят зле — че те желаеха

да хвърлят този мъж на поругание!

А пък за тебе, за сина на стария

Лаерт, боя се да ти дам до гроба му

да се докоснеш, да не би на мъртвия

това да е противно. Ала в другото

помагай, доведи и свои воини.

А аз ще свърша всичко друго. Знай добре,

че ние за отличен мъж те смятаме.

ОДИСЕЙ

Аз исках. Ала щом е нежелателно

това, съгласен съм със теб, отивам си.

(Излиза.)

ТЕВКЪР

И това е достатъчно. Ние стоим

вече дълго. Сега — изкопайте му гроб

вие тук, а пък вие триножник висок

поставете сред огъня, както е ред

при измиване свето.

Неколцина от шатъра да донесат

онези доспехи, които Аякс

под щита си е носил. Дете, докосни

своя татко с любов, привдигни го със мен

според своите сили — че тъмната кръв

от горещите още съсъди струи!

Нека всички, които присъствуват тук

от приятелско чувство, побързат сега —

към прекрасния, храбрия воин Аякс

нека сетния дълг да изпълнят!

ХОР

Като гледа, човек вижда много неща.

Ала никой не може да каже какво

ще настане, преди да го види.

Филоктет

Лица

ОДИСЕЙ

НЕОПТОЛЕМ

ХОР ОТ МОРЯЦИ НА НЕОПТОЛЕМ

ФИЛОКТЕТ

ТЪРГОВЕЦ (предрешен СЪГЛЕДВАЧ)

ХЕРАКЪЛ

Действието се развива на остров Лемнос, пред скалистата пещера на Филоктет.

Пролог

ОДИСЕЙ

Брегът на Лемнос, обкръжен отвсякъде

с води, е тук — пустинен, непристъпен край.

Тук аз, Неоптолеме драг, потомъко

на най-добрия между всички елини —

Ахил, оставих някога мелиеца,

Пеантовия син[167], по царска заповед[168],

че гнойна рана глождеше ногата му,

и нито жертви, нито възлияния

принасяхме спокойно, че по целия

наш стан ехтяха нечовешки викове,

и стон, и вопли. Но защо разказвам аз

това? Не е сега до много разкази,

че ако чуе той, ще рухне планът ми,

чрез който ще го заловя, уверен съм.

А ти сега ще ми помогнеш в другото.

Виж де е пещерата с двата изхода,

в която зиме има достъп слънцето

от две страни, а в летен задух вятърът

допраща сладък сън през двата отвора.

А вляво, малко по-надолу, изворче

ще видиш, само — да не е пресъхнало.

Иди и мълком знак стори ми — в тези ли

места е пещерата, или другаде.

Тогава ще ти разясня и другото

от своя план, та дружно да постъпваме.

НЕОПТОЛЕМ

Цар Одисее, караш ме на лесен труд!

Съзирам сякаш пещерата, същата!

ОДИСЕЙ

Не виждам. Горе или долу? Де е тя?

НЕОПТОЛЕМ

Там, горе. Но не чувам стъпки, тихо е.

ОДИСЕЙ

Я виж добре не е ли легнал някъде.

НЕОПТОЛЕМ

Не, няма хора, виждам празно жилище.

ОДИСЕЙ

А няма ли там някаква покъщнина?

НЕОПТОЛЕМ

Постлана шума, сякаш за да спи човек.

ОДИСЕЙ

Та пусто ли е всичко, друго няма ли?

НЕОПТОЛЕМ

Ха, чаша от дърво,

(Шеговито.)

произведение

на лош творец, а ей му и огнивото!

ОДИСЕЙ

Това ли са му всичките съкровища?

НЕОПТОЛЕМ

Ах, ах! И тези дрипи тук, оставени

да съхнат, пълни със петна от мръсна кръв!

ОДИСЕЙ

Да, той живее тук, това е сигурно,

и сам ще е наблизо. Та къде ли би

отишъл надалече с този болен крак?

Излязъл е да търси той храна или

целебна билка, ако знае някаква.

Прати на разузнаване слугата си,

та онзи да не връхлети. Пред всичките

аргивци той би хванал само мене в плен.

НЕОПТОЛЕМ

Той тръгва и ще пази на пътеката.

Кажи, ако желаеш нещо повече.

ОДИСЕЙ

Ахилов сине, в името на делото

не стига само телом да си дързостен.

Дори да чуеш нови, странни работи,

ще изпълняваш — ти си ми помощникът.

НЕОПТОЛЕМ

Какво ще искаш?

ОДИСЕЙ

Със слова престорени

ти трябва да измамиш Филоктета.

Запита ли те кой си и къде си бил,

кажи, че си Ахилов син, не крий това;

че плуваш към дома, напуснал цялата

ахейска флота, разгневен с ужасен гняв,

че след като с молби са те извикали

(защото само тъй би паднал Ѝлион),

оръжието на Ахил присъдили

царете не на тебе, на законния

наследник, а на Одисей. Приказвай му

за мене по-обидно от обидното.

Не ще ме огорчиш. Но не изпълниш ли

това, ще хвърлиш в тежка скръб аргивците.

Защото без лъка и без стрелите му

не ще сломиш Дардановата столица[169].

Защо не аз, а точно ти във разговор

би влязъл с него безопасно, сигурно?

Ти тръгна не обвързан с клетва в похода,

не по принуда, не и между първите.

А аз не ще твърдя това за себе си.

Додето той е с лък в ръце, съзре ли ме,

загубен съм, погиваме и двамата!

Не, ние трябва да решим как именно

ще грабнеш несломимото оръжие.

Отлично знам, дете, не са по нрава ти

позорни думи и престъпни действия,

но сладко е да удържиш победата.

Напред! И ние пак ще бъдем правите!

Бъди безсрамен с мене само малка част

от този ден! През всичките останали

наричай се най-честен между смъртните!

НЕОПТОЛЕМ

Лаертов сине, аз не върша никога

това, което слушам с отвращение.

Не е по моя нрав да върша подлости,

не ги е вършил и баща ми, знайно е.

Готов съм, но със сила, не чрез хитрости,

да го отмъкна. Няма той с единствена

нога да устои срещу двамина ни.

Дойдох да ти помагам, ала страх ме е

да ме зоват предател. Нека, вършейки

добро, сгреша, а не — да победя със зло!

ОДИСЕЙ

Дете на доблестен баща, самият аз

бях с мудна реч, а сръчна бе ръката ми.

Но знам сега от опит, че за хората

езикът, не ръката върши работа.

НЕОПТОЛЕМ

Освен да лъжа, друго нещо искаш ли?

ОДИСЕЙ

Да хванеш Филоктет с измама, казах ти.

НЕОПТОЛЕМ

Защо с измама, а не чрез предумване?

ОДИСЕЙ

Не ще склони. А силом ти — не би успял.

НЕОПТОЛЕМ

Тъй дързостен го прави, значи, силата?

ОДИСЕЙ (поправя го).

Стрелите безпогрешни и убийствени.

НЕОПТОЛЕМ

И тъй, не можеш да го доближиш дори?

ОДИСЕЙ

Не, не, ако не го измамиш, казах ти.

НЕОПТОЛЕМ

Не е ли срамна според теб измамата?

ОДИСЕЙ

О, не, когато води към спасение.

НЕОПТОЛЕМ

С какво лице би дръзнал на такава реч?

ОДИСЕЙ

Когато вършиш работа — не се бави!

НЕОПТОЛЕМ

Какво добро, че той ще дойде в Ѝлион.

ОДИСЕЙ

Лъкът му само ще превземе Ѝлион.

НЕОПТОЛЕМ

А не аз ще го срина, както казвахте?

ОДИСЕЙ

Ни ти без него би могъл, ни той без теб.

НЕОПТОЛЕМ

Тогава трябва да го взема, ясно е.

ОДИСЕЙ

Щом сториш туй, в награда имаш две неща.

НЕОПТОЛЕМ

Какви? Кажи, не ще се бавя повече.

ОДИСЕЙ

Ще те наричат и мъдрец, и храбър мъж.

НЕОПТОЛЕМ

Добре, готов съм. Ще отхвърля всеки срам!

ОДИСЕЙ

А спомняш ли си мойте поръчения?

НЕОПТОЛЕМ

Бъди спокоен, казах ти — съгласен съм.

ОДИСЕЙ

Добре, тогава остани тук, чакай го.

Аз тръгвам, да не би да ме съгледа той.

Ще върна съгледвача пак на кораба.

А ако ми се стори, че се бавите

премного дълго, ще изпратя същия

човек при вас, облечен като корабен

водач, за да не буди подозрение.

А ти, дете, от хитрите му приказки

приемай туй, което ще те ползува.

Със вяра в теб, отправям се към кораба.

Хитрецът Хермес нека бъде в пътя ни

с Атина Ника, моята закрилница!

Излиза.

Влиза Хорът.

Парод

ХОР

Първа строфа

Какво да крия и какво да казвам — чужд

във чужд

край — на човек подозрителен, царю?

Обади!

Аз знам —

в сръчност надвива чуждата сръчност

и в ум —

чуждия остър ум,

човек

с жезъл божествен в ръцете.

А ти, дете, си получил тази

власт от далечни деди. Заповядай ми

как трябва днес да ти служа.

НЕОПТОЛЕМ

Ти навярно желаеш да видиш къде

в тая пуста земя има жилище той.

Гледай смело насам. А пък дойде ли той,

страховитият скитник от тия скали,

всеки миг неотстъпно до мене бъди

и навреме ми идвай на помощ.

ХОР

Първа антистрофа

От дълго имам тази грижа, царю мой, —

очи

първо към твоето щастие впервам.

Но сега —

кажи:

где обитава, где е домът му,

къде

днес се намира той,

кажи —

време е вече да зная,

за да не ме връхлети нечакан.

Де обитава, седи и минава той?

Дали е вън, или вътре?

НЕОПТОЛЕМ

Ето, виждаш дома му със двете врати

и леглото от камък.

ХОР

А къде ли е той, този клетник, сега?

НЕОПТОЛЕМ

Той бездруго е тръгнал да търси храна

и със мъка се мъкне по трудния път.

И мълвата говори, че тъкмо такъв

е животът му тук: със крилати стрели

зверовете пронизва страдалецът клет

и никой със цяр

не му се притичва на помощ.

ХОР

Втора строфа

Жал изпитвам сега, че тъй,

без грижовна ръка на свой,

без да срещне съчувствен взор,

клетник, вечно самотен,

от страшна болест более той

и лута се без мощ

при всяка нужда. О, как,

как ли това,

бедният, той понася?

О, вие, божи ръце!

О, горко ти, човешки род,

ако надхвърлиш средата!

Втора антистрофа

Той, потомък на знатен род,

който винаги пръв е бил,

днес, от всичко лишен, лежи

тук, далече от всички,

сред пъстри, рунтави зверове,

а болест го топи,

и с нея — лютият глад.

Тегнат при туй

непоносими грижи.

Носи с бъбрив език

само ехото надалеч

скръбните негови вопли.

НЕОПТОЛЕМ

Няма нищо за чудене тук според мен.

Боговете, доколкото схващам и аз,

са му пратили тези големи беди

по молба на жестоката Хриза[170] — така

тая болест, далеч от сърдечен човек,

не без божия промисъл днес го гризе —

да не може към Троя с великия лък

да изпрати могъщите свои стрели

преди оня миг, в който, говори се, тя,

поразена от тях, ще се срине.

Чува се далечен вик.

Трета строфа

ХОР

Тихо, сине.

НЕОПТОЛЕМ

Какво има?

ХОР

Екне горък вик.

Сякаш иде човек,

късан от болка!

Ето, там или там — наблизо.

Чувам, чувам ясно аз

глас на някого, който с мъка

се влачи, ясно долавям —

кънтят далечни вопли от тежка

болка. Ясно го чувам как

вика.

Гласът се чува по-близък и по-ясен.

Трета антистрофа

ХОР

Имай, чедо…

НЕОПТОЛЕМ

Какво, казвай!

ХОР

… нова грижа тук.

Не е далече той,

тук е, наблизо!

Не с овчарска цафара свири,

както простият овчар,

а надава той гръмък вопъл

от болка — като пристъпва

или като вижда чуждия кораб,

спрял на котва. И вика той

страшно!

Първи епизод

Влиза Филоктет.

ФИЛОКТЕТ

О, странници,

кои сте вий, които сте доплували

във този край без хора и пристанища?

Коя земя и кой народ със право бих

нарекъл ваши? Има вид на елинска

носията ви. Колко ми е скъпа тя!

Но искам да ви чуя аз. Не бойте се,

не стойте поразени пред суровия

мой изглед! Съжалете се над клетника,

оставен сам, без свой човек, сломен от зло —

проговорете, ако сте приятели!

Кажете! Туй не бива нито аз на вас,

нито пък вий на мене да отказвате!

НЕОПТОЛЕМ

Знай първо, чужденецо, че сме елини.

Това желаеш да узнаеш, видно е.

ФИЛОКТЕТ

О, най-любими звуци! Колко сладко е

да чуеш подир толкоз време родна реч!

Какво те тласка тук, дете, какви дела

те водят? Кой попътен вятър? Моля те,

кажи ми всичко, за да зная кой си ти!

НЕОПТОЛЕМ

Роден съм в Скирос, обкръжен отвсякъде

с води. Пътувам за дома. Наричат ме

Неоптолем, Ахилов син. Ти всичко чу.

ФИЛОКТЕТ

Дете на милия баща, на милата

земя, на стария Ликомед потомъко!

Как стигнахте дотук, отде сте тръгнали?

НЕОПТОЛЕМ

От Ѝлион, завръщам се в родината.

ФИЛОКТЕТ

Какво? Но ти нали не беше с флотата

сред нас, когато тръгнахме за Ѝлион?

НЕОПТОЛЕМ

Във таз беда и ти ли взе участие?

ФИЛОКТЕТ

Дете, не знаеш кой е пред очите ти!

НЕОПТОЛЕМ

Отде ще знам? Не съм те виждал никога.

ФИЛОКТЕТ

Не си ли чувал името ми някога,

бедите ми, които ме погубиха?

НЕОПТОЛЕМ

Не знам това, което питаш, казвам ти.

ФИЛОКТЕТ

О, аз съм тъй нещастен, аз, омразният

на боговете, за чиито бедствия

не е достигнал слух дори до Гърция!

Онези, що безбожно ме изхвърлиха,

се смеят мълком, а живее болката

в ногата ми и расне непрекъснато!

Дете, Ахилов сине, аз съм същият,

за който ти ще да си чувал някога,

че обладава славния Хераклов лък —

самият Филоктет, когото двамата

стратези[171] и мъжът от Кефаления[172]

с позор на тоз пустинен бряг изхвърлиха,

от страшна болка стапян, от ужасната

уста на смъртоносната змия ранен!

Те с болката, дете, ме изоставиха

и тръгнаха на път, след като флотата

от остров Хриза в Лемнос бе пристигнала.

Когато ме видели подир дългото

клатушкане заспал в скалите сводести,

потеглили без мен, като оставили

куп жалки дрипи и нищожно ядене —

като на нищ! Дано им бъде върнато!

Представяш ли си моето събуждане,

дете, след като бяха си заминали?

Как плаках, как се вайках над бедата си!

Заминали видях аз всички кораби,

с които тръгнах, а край мене — никого:

да ми помогне, да привдигне болния

от тежка болка! Гледах вред край себе си

и нищо не открих освен страдание,

страдание в такава пълнота, дете!

Така затече ден след ден животът ми.

Сам трябваше във тясното си жилище

да се приглеждам. Този лък ми даваше

прехрана — бързокрили диви гълъби

прострелвах с него. Ала щом стрелите ми

поваляха лова, аз сам, нещастният,

пълзях към него, влачейки ранената

нога. И дирех ли вода за пиене,

или си кършех сухи клони в зимните

студени дни — туй всичко аз, нещастният,

извършвах пълзешком. И огън липсваше,

но удрях камък в камък и с огромен труд

изтръгнах огън — той ме пази винаги.

Щом има огън, моето живелище

ми дава всичко — само цяр не дава то.

Сега, дете, ще чуеш и за острова.

Към него с радост не гребат моряците.

Пристанище тук няма, няма тържище

за тях, нито гостолюбиви домове.

Насам не плуват никога разумните.

Ще кажеш, идат пряко воля — много са

в човешкия живот и тия случаи.

Щом дойдат хора, синко, съжаляват ме

на думи и ще ми дадат понякога

било храна, било пък дреха някаква.

Но колкото и да ги моля, никога

не скланят да ме върнат. Гина, беден аз,

десетата година в глад и бедствия,

а болестта ме гложди непрекъснато!

Атридите и Одисей направиха

това, о, синко. Нека олимпийските

властители[173] им заплатят със същото!

ХОР

И аз, Пеантов сине, както другите,

изглежда, те окайвам за бедите ти.

НЕОПТОЛЕМ

А аз съм ти свидетел: чух словата ти

и зная, че са верни. За Атридите,

за Одисей — аз знам, че са престъпници.

ФИЛОКТЕТ

И ти ли се оплакваш от безчестните

Атриди и си гневен на делата им?

НЕОПТОЛЕМ

Ах, този гняв дано смиря със меча си!

Ще разберат Микена и спартанците[174],

че Скирос ражда синове мъжествени!

ФИЛОКТЕТ

Добре, дете. Ала кажи причината

за буйния си гняв срещу Атридите.

НЕОПТОЛЕМ

Пеантов сине, тежко е, но чуй все пак

с какви обиди ме приеха в похода.

Ахил умря, тъй както бе му съдено…

ФИЛОКТЕТ

Ах, стой, не казвай нито дума повече!

Нима синът Пелеев е сред мъртвите?

НЕОПТОЛЕМ

Умря, но не от смъртен, а от бог сразен —

прободен, както казват, от самия Феб[175].

ФИЛОКТЕТ

Да, славен и убиецът, и мъртвият.

Не знам, дете, дали за твоите бедствия

да питам, или да оплача татко ти!

НЕОПТОЛЕМ

Аз мисля, че ти стига злото, клетнико,

за да не плачеш и заради чуждото.

ФИЛОКТЕТ

Ти каза право. Продължи за себе си,

кажи ми със какво са те обидили.

НЕОПТОЛЕМ

Дойдоха с пъстрописан кораб славният

божествен Одисей и възпитателят

на татко[176], та ми съобщиха — вярно ли,

не зная, — че на мен било отсъдено

подир смъртта му да превзема Ѝлион.

Реших при тези техни думи, страннико,

веднага да потегля с мойте кораби

най-вече от копнеж да видя мъртвия

родител — че не бях го виждал никога.

Но тук и друга мисъл ме вълнуваше:

ще ида там и ще превзема Ѝлион!

Пътувах за към Троя вече втори ден

и спрях благополучно при зловещия

Сигей. Край мене, като слязох, цялата

войска се струпа с поздрави. Кълняха се,

че виждали във мене жив покойния

Ахил. А той лежеше там. Оплаках го

аз, бедния, и тръгнах към Атридите,

към свойте, както смятах аз, приятели.

Доспехите му, па и всичко негово

поисках там. А те без срам отвърнаха:

„Ахилов сине, можеш всичко бащино

да вземеш, но оръжието друг юнак

владее днес — Лаертовият син е той!“

Наляха се очите ми, изправям се

и казвам с гняв и болка във душата си:

„Безсрамни люде, как сте дали моите

оръжия, преди да сте ме питали?“

Тогава каза Одисей (и той бе там):

„Да, момко, с право те на мен ги дадоха,

защото аз спасих и тях, и мъртвия.“[177]

И разгневен, обсипах го със всичките

обиди, ни една не бе пропусната —

че моето оръжие той вземаше!

А той, макар че много трудно пламваше,

отвърна тъй, засегнат от обидите:

„Не си бил с мене там, където трябваше!

Но щом говориш дръзко, знай — с доспехите

за Скирос няма да отплуваш никога!“

Онеправдан и оскърбен, към родната

земя поех, ограбен от престъпника,

от Одисей, потомък на престъпници[178].

Но обвинявам повече стратезите.

Градът е цял в ръцете на управника,

тъй както и войската. Лош е наглият,

защото слуша лоши наставители.

Ти всичко чу. Дано със мен безсмъртните

закрилят враговете на Атридите!

ХОР

Строфа

Всеобща майко! О, Земя!

Ти роди

царя Зевс!

Живееш ти при Пактол, златоносния!

Аз тебе виках, майко свята, в Ѝлион,

когато Атридите го наскърбиха,

когато със доспехите му бащини —

блажена майко, седнала на впряг

от лъвове-бикоубийци, те

зачетоха Лаертовия син!

ФИЛОКТЕТ

Със явен признак на негодувание

към тях дотук сте стигнали, приятели.

В съгласие сте с мен: това е работа,

личи, на Одисей и на Атридите.

Добре познавам Одисея: всякаква

лъжа и клевета са на езика му,

от него не излиза нищо хубаво.

Но туй не ме учудва. Мисля, как ли е

понесъл всичко туй Аякс, по-старият!

НЕОПТОЛЕМ

Той беше мъртъв, страннико. Аз никога

не бих бил тъй ограбен, ако той бе жив.

ФИЛОКТЕТ

Какво? Нима и той е между мъртвите?

НЕОПТОЛЕМ

Да, знай, че той не вижда вече слънцето.

ФИЛОКТЕТ

Горко ми! Но синът Тидеев[179], както и

продаденият на Лаерт Сизифов син[180]

не мрат! А тъкмо те смъртта заслужваха!

НЕОПТОЛЕМ

О, да! И нещо друго чуй: те двамата

са в слава сред войските на аргивците.

ФИЛОКТЕТ

А моят стар и благороден пилоски

приятел Нестор жив ли е? Той пречеше

със мъдрите си думи на злините им.

НЕОПТОЛЕМ

Той днес е зле, защото Антилох умря —

синът му, който бе до него винаги.

ФИЛОКТЕТ

Ох, двама души, за които никога

не съм желал да чуя, че са паднали!

Уви, в какво да вярвам? Те погинали,

а жив е Одисей, когото трябваше

наместо тях мъртвец да назоваваме!

НЕОПТОЛЕМ

Сам той е умен воин, но и умните

глави изпадат често в затруднения.

ФИЛОКТЕТ

Къде, за боговете, беше в оня час

Патрокъл, най-любимият на татко ти?

НЕОПТОЛЕМ

И той бе мъртъв. Ала с кратък отговор

ще кажа всичко: никога страхливецът

не пада в бой — загиват само смелите.

ФИЛОКТЕТ

Съгласен съм и точно затова сега

ще те запитам за един презрян човек,

но обигран и хитър във езика си.

НЕОПТОЛЕМ

Щом Одисей не е, тогава кой ще е?

ФИЛОКТЕТ

Не, не за него. Имаше Терсит един[181],

и винаги с охота той приказваше

напук на всички. Знаеш ли го? Жив ли е?

НЕОПТОЛЕМ

Не го видях, но чувах, здрав и читав бил.

ФИЛОКТЕТ

Така е! Не загива нивга лошото,

за него имат грижа и безсмъртните!

Лъжеца и хитреца те от царството

на ада връщат с радост, но завинаги

изпращат в него храбрия и честния.

Какво да мисля, как да одобря това,

щом виждам зло в самите богове дори?

НЕОПТОЛЕМ

Ще се стремя, потомъко на етски[182] род,

да гледам отдалеч — и днес, и в бъдеще —

и крепостта на Троя, и Атридите.

Щом долен мъж е по-могъщ от знатния,

щом доблестта изчезва и страхливецът

владее — не желая дружба с никого!

За мене е достатъчен скалистият

мой Скирос, моят дом ще бъде радостен.

Отивам си към кораба. Довиждане,

Пеантов сине, сбогом! Бог от болката

да те избави, както сам желаеш ти!

(Към моряците.)

Но да вървим! А пък когато бог рече

да тръгнем в път, веднага да отплуваме!

ФИЛОКТЕТ

Отивате ли си, дете?

НЕОПТОЛЕМ

Да, времето

зове да тръгнем бързо, без забавяне.

ФИЛОКТЕТ

Заклевам те в баща ти и във майка ти,

дете, във всичко свято в твоя роден дом

те моля на колене — в тоз пустинен край

не ме оставяй с моите страдания,

които виждаш, за които чу, дете!

Вземи и мене в кораба! Големи са,

аз знам, дете, за тебе неудобствата.

Но понеси! За знатния позорът е

омразен, той в честта намира славата.

Откажеш ли — над теб ще легне тежък срам

послушаш ли ме — в дар ще имаш славата,

че жив и здрав се връщам във земята си.

Това не ще ти струва ни едничък ден.

Дерзай! Хвърли ме, дето искаш, в кораба —

напред или назад, или на дъното,

където няма да смущавам никого!

Пред Зевса, който брани всички молещи,

склони, дете! Аз падам във нозете ти,

макар и слаб и хром! Не ме оставяйте

на тоз пустинен бряг, далеч от хората!

Спаси ме, отведи ме в своя роден край

или пък във Евбея Халкодонтова[183]!

Оттам до Ета моят път не е голям

през планините на Трахин, през буйния

Сперхей. Предай ме там на моя мил баща.

За него аз отдавна мисля трепетен

дали не е умрял. Оттук, по пътници,

му пращах вест и молех настоятелно

да прати да ме отведат в родината.

Или е мъртъв той, или пък хората,

които задължавах, са забравяли

заръката и към дома са бързали.

Но днес при тебе, мой водач и пратеник,

аз ида: избави ме, съжали ме ти!

Виж колко е несигурен животът ни —

сега сме в радост, а след миг — в нещастие.

И да не си в беда, мисли за лошото,

бъди нащрек, особено във щастие,

за да не го изгубиш неочаквано.

ХОР

Антистрофа

Смили се, царю! Чухме ний:

много зло,

тежък труд!

Дано не стигне моите приятели!

Но щом ти мразиш от душа Атридите,

аз, царю, бих казал, че тяхната дързост

е за тогова полза. С натъкмения

бърз кораб аз бих тръгнал в път към края,

по който той копнее, и така

бих отклонил божествения гняв[184].

НЕОПТОЛЕМ

Не се показвай услужлив прибързано,

че щом проникне и във теб заразата,

ще се откажеш бързо от словата си!

ХОР

Не, царю! Справедливо тези укори

към мене ти не ще отправиш никога.

НЕОПТОЛЕМ

Позорно е да бъда сам по-немощен

от теб да му помогна своевременно.

Тогава — нека влиза, и да тръгваме!

Ще дойде с моя кораб, няма връщане!

Небето да помогне да отплуваме

от този бряг натам, където искаме!

ФИЛОКТЕТ

О, ден на радост! Най-любим приятелю!

Добри моряци! Мога ли с делата си

да ви разкрия колко съм признателен?

Да влезем, синко, със поклон във моето

сурово обиталище — да видите

с какво живях, какво ме е подкрепяло.

И, мисля, там единствен аз и никой друг

не би могъл дори да спре очите си.

Че зла съдба ме свърза с теглилата ми.

Филоктет и Неоптолем тръгват, когато се задават един Търговец и един Моряк.

ХОР

Поспрете! Идат двама души! Гледайте:

единият е твой моряк, а другият —

незнаен мъж. Почакайте и чуйте ги.

ТЪРГОВЕЦЪТ

Ахилов сине, този от моряците,

що с други двама кораба ти пазеше,

помолих да ми съобщи къде си ти,

понеже тук те сварих неочаквано,

че в този край и мен доведе случаят.

С мой кораб, с малко пътници, от Илион

пътувах за дома си, към богатия

със грозде Пепарет, и чух, че всичките

моряци с тебе заедно пътували.

Не исках да отмина мълком, без да съм

ти казал нещо, без да ме даруваш ти.

Навярно ти не знаеш важни работи —

как хората от Аргос[185] нови планове

кроят за тебе, и не само планове,

но и дела, решени без отлагане.

НЕОПТОЛЕМ

Ако не съм нищожен мъж, признателен

ще бъда аз за тази грижа, страннико.

Но продължи. Какви по-нови планове

си чул да се замислят сред аргивците?

ТЪРГОВЕЦЪТ

По дирите ти кораби са тръгнали

със Феникс и със младите Тезеевци[186].

НЕОПТОЛЕМ

За да ме върнат? С думи, чрез насилие?

ТЪРГОВЕЦЪТ

Не зная. Известявам само чутото.

НЕОПТОЛЕМ

Та Феникс и другарите му толкова

се престарават заради Атридите?

ТЪРГОВЕЦЪТ

Знай, то е вече дело, а не замисъл!

НЕОПТОЛЕМ

Как Одисей не е поискал пратеник

да дойде сам? Страхът ли го задържаше?

ТЪРГОВЕЦЪТ

Когато тръгвах, той се вече готвеше

с Тидеевия син да гони другиго.

НЕОПТОЛЕМ

Но по кого би тръгнал Одисей на път?

ТЪРГОВЕЦЪТ

Той бе един…

(Тихо.)

Но по-напред кажи ми ти

за този — кой е той? Но тихо, моля те!

НЕОПТОЛЕМ

Това е, драги, Филоктет, прочутият!

ТЪРГОВЕЦЪТ

Ни дума вече! Влизайте във кораба

по-бързо и отплувайте от острова!

ФИЛОКТЕТ (подозрително).

Какво, дете? Какво е взел с двусмислени

слова да ми продава тук търговецът?

НЕОПТОЛЕМ

Не знам. Открито трябва да говори той

пред тебе и пред мене, и пред всички ни.

ТЪРГОВЕЦЪТ

Недей ме обвинява пред войниците,

когато казвам нещо тайно! Беден съм,

а те добре са плащали доброто ми.

НЕОПТОЛЕМ

Аз враг съм на Атридите, а този е

мой пръв приятел заради враждата си

към тях. Ти идеш със добро желание,

затуй не скривай нищо от узнатото.

ТЪРГОВЕЦЪТ

Внимавай, момко!

НЕОПТОЛЕМ

Мислих предостатъчно!

ТЪРГОВЕЦЪТ

Ще смятам отговорен теб!

НЕОПТОЛЕМ

Съгласен съм.

ТЪРГОВЕЦЪТ

Добре. По този мъж пътуват двамата —

синът Тидеев с Одисей. Заклеха се,

че ще го доведат, като със доводи

го преклонят, или пък — чрез насилие.

И всичките ахейци ясно чуваха

това да казва Одисей. Той повече

от своя спътник вярваше в сполуката.

НЕОПТОЛЕМ

Ала защо Атридите след толкова

години пак към него се обърнаха,

след като тук го бяха изоставили?

Дали ги води жалост, или — божа мощ

и гняв, наказващ всяко престъпление?

ТЪРГОВЕЦЪТ

За всичко туй — не си го чувал, явно е, —

ще ти разкажа. Жрец един, от знатен род,

Приамов син, там имаше. Зовяха го

Хелен. Та него хванал в плен, излизайки

самин в нощта, достойният за всеки срам

и хула — Одисей, хитрецът, — вързал го

и го оставил сред войската — хубав лов!

Той същият предрекъл, между другото,

че никога не ще превземат Ѝлион,

ако тогова

(Посочва Филоктет.)

не сполучат с доводи

да отведат със себе си от острова.

Когато чу словата на гадателя,

Лаертовият син продума, врече се

да доведе тогова сред ахейците.

Той смятал, че ще тръгне сам, а иначе —

ще го принуди силом. Не успее ли,

залага пред ахейците главата си.

Ти, момко, всичко чу. Сега, съветвам ви —

и тебе, и другарите ти — бързайте!

ФИЛОКТЕТ

Горко ми! Той се бил заклел, злодеецът,

да ме склони и прати сред ахейците!

Тъй след смъртта ще ме склонят под слънцето

да дойда пак — като баща му някога!

ТЪРГОВЕЦЪТ

Не знам това. Отивам си към кораба.

А вас навред да следва помощ божия!

(Излиза.)

ФИЛОКТЕТ

Не е ли страшно туй, че Одисей, дете,

разчита мене с благите си приказки

да отведе и сложи сред аргивците?

По-скоро бих се вслушал в най-омразната

змия, която ме остави без нозе!

Но той би казал всичко, той на всичко би

посмял! И зная затова — ще дойде той!

Но, синко, да потеглим, та от кораба

на Одисей да ни дели широкото

море! Напред! Навреме щом побързаме,

след туй ще дойде и сънят, и отдихът!

НЕОПТОЛЕМ

Когато стихне вятърът насреща ни,

ще тръгнем. Гледай, духа срещу кораба!

ФИЛОКТЕТ

Щом бягаш от беда, добър е винаги!

НЕОПТОЛЕМ

Не, той ще пречи и на враговете ни.

ФИЛОКТЕТ

Противен вятър няма за разбойници,

щом тръгнат по грабеж и по насилие.

НЕОПТОЛЕМ

Добре, щом искаш, да вървим. Със себе си

вземи оттам най-скъпото, най-нужното.

ФИЛОКТЕТ

Макар и малко, все пак имам нещичко.

НЕОПТОЛЕМ

Какво е то, дали го нямам в кораба?

ФИЛОКТЕТ

Там имам билка, със която винаги

приспивам и съвсем смирявам раната.

НЕОПТОЛЕМ

Добре, вземи я. Друго нещо искаш ли?

ФИЛОКТЕТ

Ще видя да не съм забравил някоя

стрела, за да не я оставя другиму.

НЕОПТОЛЕМ

А твоят лък не е ли оня, славният?

ФИЛОКТЕТ

Да, точно този, който е в ръцете ми.

НЕОПТОЛЕМ

Да го разгледам, да го пипна — може ли?

Да му се поклоня като на бог дори?

ФИЛОКТЕТ

От мен ще имаш и това, приятелю,

и всичко, от което би бил радостен.

НЕОПТОЛЕМ

Това желая аз, но при условие,

че е възможно; ако не — отказвам се.

ФИЛОКТЕТ

Набожно искаш, сине мой, възможно е.

Та ти ми даваш пак да видя слънцето,

да зърна свойта родна Ета, стария

баща и свойте близки! Мен, сломения,

издигна ти сега над враговете ми!

Добре, вземи го, след това — върни ми го

и се гордей, че само ти сред смъртните

си го държал заради добрината си.

С добро съм го спечелил и самият аз.[187]

НЕОПТОЛЕМ

Щастлив съм, че те срещнах, о, приятелю!

Че който връща на добро добри дела,

е сам по-скъп от всякакво съкровище!

Но, хайде, влез!

ФИЛОКТЕТ

Ела и ти, че раната

сега изисква твоето присъствие.

Влизат в пещерата.

Първи стазим

ХОР

Първа строфа

Аз чувах, но не съм видял с очите си,

че Иксио̀на, който брачното Зевсово

легло доближил, всемогъщият Кроносов син

привързал върху бързо колело.

Друг не съм

нито чул,

нито видял

с толкова зла

участ —

както бедния Филоктет!

Не е убил, не е обрал човек,

бил е добър с добрите той,

а тъй позорно гине! И аз се чудя,

как, о, как в самота,

вслушан в морския шум,

той е влачил до днес

своя жалък живот!

Първа антистрофа

Лишен от крак и вечно сам със себе си,

лишен от близък, скъп другар в теглата си,

комуто би плакал с раздиращ сърцето до кръв,

със екнещ във скалите глас!

Без другар,

който сам

топлата кръв,

рукнала в миг,

бързо

с изцелителни треви,

накъсани от майката-земя,

би уталожил и приспал!

С усилие насам-натам се е влачил —

сякаш малко дете

без кърмачка — навред,

дето намери цяр,

болката щом поспре.

Втора строфа

Нивга не вкусва той

плод от земята свещена

или пък други неща, с които ние живеем,

само с крилати стрели

от бързострелния лък

храна понякога сам си е набавял.

Той е така нещастен!

Цели десет години той не е вкусвал винена влага,

а щом е виждал кална локва, натам

едвам се е влачил.

Втора антистрофа

Да, ала срещна днес

син на отлични хора

и над бедите сега честит и горд ще се вдигне.

С кораб по морската шир

той ще отплува сега —

след много месеци — в бащините двори,

кът на мелийски нимфи,

при брега на Сперхей, където със меден щит се издигна

героят сред боговете[188], цял в божествен плам,

високо над Ета.

Втори епизод

Филоктет и Неоптолем излизат от пещерата.

НЕОПТОЛЕМ

Ела, ако желаеш. Но защо мълчиш

тъй без причина и стоиш така смутен?

ФИЛОКТЕТ

Ах, ах! Ах, ах!

НЕОПТОЛЕМ

Що има?

ФИЛОКТЕТ

Нищо лошо. Но — върви, дете!

НЕОПТОЛЕМ

Не е ли туй на болестта ти пристъпът?

ФИЛОКТЕТ

О, не, усещам сякаш облекчение.

О, богове!

НЕОПТОЛЕМ

Защо ги призоваваш със стенания?

ФИЛОКТЕТ

За да ми пратят милост и спасение.

Ах, ах! Ах, ах!

НЕОПТОЛЕМ

Какво ти е? Кажи ми! Не мълчи така!

Като че ли си в някакво страдание!

ФИЛОКТЕТ

Загубен съм, дете, не мога повече

пред вас да крия злото си! Пронизва ме,

пронизва ме! Ах, беден аз, нещастен аз!

Загубен съм, дете! Дете, разкъса ме!

О — о̀, о — о̀! О — о̀, о — о̀! О — о̀, о — о̀!

За бога, ако имаш меч у себе си,

крака ми удари, дете, в стъпалото!

Но, хайде, отсечи го, чуй, не ме щади!

По-бързо!

НЕОПТОЛЕМ

Що стана тъй нечакано, че толкова

се вайкаш и така оплакваш себе си?

ФИЛОКТЕТ

Ти знаеш.

НЕОПТОЛЕМ

Що?

ФИЛОКТЕТ

Ти знаеш сам.

НЕОПТОЛЕМ

Какво ти е?

Не зная.

ФИЛОКТЕТ

Как не знаеш! О! О — о̀, о — о̀!

НЕОПТОЛЕМ

Тежи страхотно твоето страдание!

ФИЛОКТЕТ

Страхотно и нечувано! Смили се ти!

НЕОПТОЛЕМ

Какво да сторя?

ФИЛОКТЕТ

Нямай страх, вземете ме!

Понякога то идва, но — насища се

и си отива.

НЕОПТОЛЕМ

О, горко ти, клетнико!

О, клетнико, отрупан с всички бедствия!

Ти искаш да те подкрепя с ръката си?

ФИЛОКТЕТ

Не, не това желая. Поеми лъка —

тъй както преди малко сам желаеше,

додето стихнат болките от раната,

брани го и го запази! Аз винаги

изпадам в сън, когато секва болката.

Преди съня не спира. Оставете ме

да спя спокойно. Ако враговете ни

пристигнат тук, за боговете, моля те,

недей го дава нито пред насилие,

ни пред измама — че погубваш себе си

и мене, който моля във нозете ти!

НЕОПТОЛЕМ

Бъди спокоен! Ти и аз единствени

ще го държим. Но дай го — на добро да е!

ФИЛОКТЕТ

Вземи го, синко. Завистта зови сега[189] —

дано не те отрупа тя с нещастия

тъй както мен и стария му собственик!

НЕОПТОЛЕМ

О, богове! Добро да е за двама ни!

Щастливо и удобно да отплуваме

там, дето иска бог и свършва походът!

ФИЛОКТЕТ

Дете, боя се да не би молбата ми

да е напразна. Пак изтича тъмна кръв

от раната! Очаквам ново бедствие!

О — о̀! Ох!

О — о̀! Кракът ми! Ах, какво страдание!

Пълзи то

и приближава! О, горко ми! Беден аз!

Вий виждате теглото ми! Не бягайте!

О, болка!

Да може тази болка, кефаленецо[190],

да разяде гърдите ти! Уви! О — о̀!

О, пак! О — о̀! И вие, двама вождове!

Ти, Агамемнон… Менелай! Ах, вас дано

тъй дълго, вместо мене, гложди болката!

О, тежко!

О, смърт! О, смърт! О, как те викам всеки ден,

и ти не можеш, ти не идеш никога!

О, синко! Благороднико! Вземи ме ти

и ме хвърли да изгоря в лемнийските

огньове[191], благороднико! Сам някога

склоних и аз, срещу това оръжие,

на Зевсовия син[192] да сторя същото.

О, сине!

(Неоптолем мълчи.)

Какво? Защо мълчиш? Дете, къде си ти?

НЕОПТОЛЕМ

Отдавна с болка стена над съдбата ти.

ФИЛОКТЕТ

Но имай смелост, синко. Тези пристъпи

са остри, ала бързо стигат края си.

Но пак те моля, сам не ме оставяйте!

НЕОПТОЛЕМ

Не бой се, тук ще бъдем.

ФИЛОКТЕТ

Тук?

НЕОПТОЛЕМ

Повярвай ми!

ФИЛОКТЕТ

И аз не искам да ми се кълнеш, дете!

НЕОПТОЛЕМ

Без теб не мога да отида никъде.

ФИЛОКТЕТ

О, дай ръка за вярност!

НЕОПТОЛЕМ

Вярвай, с тебе съм.

ФИЛОКТЕТ (губейки сили).

Сега, там горе, там…

НЕОПТОЛЕМ

Къде?

ФИЛОКТЕТ

Високо, там…

НЕОПТОЛЕМ

Защо блуждаеш пак, загледан в слънцето?

ФИЛОКТЕТ

Пусни, пусни ме…

НЕОПТОЛЕМ

Но къде?

ФИЛОКТЕТ

Пусни ме!

НЕОПТОЛЕМ

Ще бъда с теб.

ФИЛОКТЕТ

Допреш ли ме — убиваш ме!

НЕОПТОЛЕМ

Оставям те, по-ясно е в главата ти.

ФИЛОКТЕТ

О, земьо, аз умирам, приеми ме ти!

Не ме оставя на нозе бедата ми!

(Пада.)

НЕОПТОЛЕМ (към Хора).

Ще го обхване не след дълго, явно е,

Сънят. Отпуща се назад главата му.

По тялото избиват потни капчици,

а тъмна жила на крака му кърваво

струи. Да го оставим тук, приятели,

спокоен, та да го обземе крепък сън!

Трети стазим

ПЪРВИ ПОЛУХОР

Строфа

Сън! Ти не знаеш скръбта, нито болките!

С кротък лъх приближи

и крепък, царю, ела!

Спри връз тези очи

светлината, която сега ги облива!

Ела, изцелителю, ти!

Но виж, дете, къде ще спреш,

де ще идеш, за какво ще имаш

сега

грижа. Ти виждаш.

Какво ни остава още?

Че удобният миг решава

всичко и носи големи успехи.

НЕОПТОЛЕМ

Той не дочува ни глас, но виждам сега, че напусто

в наши ръце е лъкът, ако в път без тогова потеглим.

Него очаква венец, и бог ни изпрати за него!

Срам е да лъжем, и тъй да се хвалим с несвършено дело!

ВТОРИ ПОЛУХОР

Антистрофа

Сине мой! Бог ще се грижи за другото.

Но — каквото речеш,

ти всичко, мое дете,

тихо, тихо мълви!

Че очите на болните виждат прекрасно

във своя безсънен сън.

Но, сам със себе си, сега

помисли добре за нещо друго —

мисли

как ще го сториш.

Разбираш какво говоря.

Ако ти като него мислиш,

в неизбродими беди ще затънеш.

ХОР

Епод

Попътен, попътен е вятърът!

А той е със спуснати клепки, безсилен,

проснат за нощен сън

(в топлината сънят е крепък),

и не владее ръка, нито крак, нито разум;

гледаш го — сякаш лежи пред вратите на Хадес[193].

Мисли дали речта ти е уместна.

Според мен,

сине мой,

най-добър

е трудът, в който няма опасност.

Трети епизод

НЕОПТОЛЕМ

Мълчете, не изпадайте в смущение!

Отваря той очите си, привдига се.

ФИЛОКТЕТ

О, светъл зрак подир съня! Нечакана

подкрепа от гостуващите странници!

Та аз, дете, не съм очаквал никога,

че толкоз твърдо и така съчувствено

ще бъдеш с мен — закрила в теглилата ми!

Така не биха никога постъпили

Атридите, прекрасните началници.

Но благородник и от благородници

ти, синко, си роден. И затова реши

тъй лесно — посред вопли и зловоние!

Сега, понеже мисля, че сред толкова

тегло ме чака отдих и покой, дете,

вземи ме сам, тури ме на нозе, дете,

та щом ме изостави пак умората,

да тръгнем и веднага да отплуваме!

НЕОПТОЛЕМ

Със радост виждам как ти неочаквано

откриваш взор и дишаш безболезнено —

като у мъртъв бяха всички признаци

у тебе подир днешното страдание.

Сега — вдигни се. Ако ти е по-добре,

(Сочи моряците.)

те ще те носят. Не скъпят труда си те,

щом ние с тебе сме така намислили.

ФИЛОКТЕТ

Благодаря! Вдигни ме, както знаеш сам.

Но тези

(Сочи моряците.)

остави, за да не ги мори,

преди да трябва, миризмата. Доста труд

за тях ще е да бъдат с мене в кораба.

НЕОПТОЛЕМ

Да бъде тъй! Стани сега! Придържай се!

ФИЛОКТЕТ

Бъди спокоен, ще ме вдигне навикът.

Филоктет, придържан от Неоптолем, пристъпва. След няколко стъпки Неоптолем спира смутен.

НЕОПТОЛЕМ

Уви! Какво да правя аз оттук сега?

ФИЛОКТЕТ

Какво, дете? Какво мълви езикът ти?

НЕОПТОЛЕМ

Не зная как да изрека най-трудното.

ФИЛОКТЕТ

Какво е то, дете? Не говори така!

НЕОПТОЛЕМ

Не, не, това е моето страдание.

ФИЛОКТЕТ

Дали не тъкмо ужасът от болката

те кара да не ме приемаш в кораба?

НЕОПТОЛЕМ

Не, ужас е, когато потеклото си

забравиш и се заловиш за подлости!

ФИЛОКТЕТ

Но ни с дела, ни с думи на баща си ти

изменяш — ти помагаш на почтен човек!

НЕОПТОЛЕМ

Ще видиш подлостта ми! Ах, измъчих се!

ФИЛОКТЕТ

Не в делото ти, може би в словата ти.

НЕОПТОЛЕМ

Какво да правя, Зевсе? Вземам втори грях

аз крия злото и мълвя най-срамното!

ФИЛОКТЕТ (към Хора).

Ако добре разбирам, той предателски

ме изоставя и поема пътя си.

НЕОПТОЛЕМ

Не те оставям! Да не би за твое зло

да те приема — ето страховете ми!

ФИЛОКТЕТ

Какво говориш, сине мой? Не те разбрах.

НЕОПТОЛЕМ

Узнай: ти трябва да отплуваш в Ѝлион,

при двамата Атриди, сред ахейците!

ФИЛОКТЕТ

Какво говориш?

НЕОПТОЛЕМ

Не стени, послушай ме!

ФИЛОКТЕТ

Какво да слушам? Що ще правиш с мен сега?

НЕОПТОЛЕМ

Ще те спася от злото, първо. След това —

ще тръгна с тебе и ще срина Ѝлион.

ФИЛОКТЕТ

Наистина ли смяташ тъй?

НЕОПТОЛЕМ

Да, нуждата

изисква тъй. Но слушай и не се гневи!

ФИЛОКТЕТ

Загинах! О! Предадоха ме! Страннико,

какво направи? Бързо дай стрелите ми!

НЕОПТОЛЕМ

Това не може! Моят дълг и общото

добро ме подчиняват на по-горните.

ФИЛОКТЕТ

Ах, огън! Страхотия! Зло създание

на страшното предателство! Каква беда!

Каква измама! И не се свениш дори,

че моля във нозете ти, нещастнико!

Ти взе лъка ми, ти отне живота ми!

Върни ми го, дете, върни го, моля те!

Живота ми не вземай, о, заклевам те!

Горко ми! Не отвръща нито думица!

Ах, няма да ми го даде! Извръща се!

О, залив! Морски канари! Леговища

на диви зверове! Скали надвесени!

Пред вас ридая — не познавам другиго, —

пред вас, които свикнахте с бедите ми:

каква злина ми стори той, Ахилов син!

Закле се да ме отведе в родината,

а в Троя ме отвежда! Със ръката си

той сам пое свещения Хераклов лък

и него ще показва пред аргивците!

И сякаш хванал мощен мъж, влече ме той,

а аз съм мъртъв, аз съм призрак, сянка съм

от дим. Не би ме грабнал, ако силите

кипяха в мен. Та и сега не би успял

без хитрост. Ах, измамен съм! Какво сега?

О, дай го, верен остани на себе си!

Какво? Мълчиш! Горко на мене, бедния!

Двувратна моя пещера, о, пак и пак

ще влизам в тебе — без стрели и без храна!

Самотен ще изсъхна в твойта вътрешност.

Ни лекокрила птица, ни планински звяр

ще удрям с този лък, а сам аз, бедният,

ще храня тях, чиято кръв ме хранеше,

за тях, които сам улавях, — лов ще съм!

Кръвта им с кръв ще заплатя, и всичко туй —

от онзи, който, смятах, не познава зло!

Умри — но не преди да разбера дали

не мислиш друго! Иначе — проклет умри!

ХОР (към Неоптолем).

Какво да правим? Ти ще кажеш, властнико,

да тръгнем ли, или да го послушаме.

НЕОПТОЛЕМ

Обзет съм от дълбоко състрадание,

и не едва сега, но и от по-преди.

ФИЛОКТЕТ

Смили се, синко, моля те! С измамата

към мен не туряй срам върху челото си!

НЕОПТОЛЕМ

Какво да правя? По-добре завинаги

да бях останал в Скирос! Колко тежко е!

ФИЛОКТЕТ

Не си ти лош, но лоши са те учили

на срамно дело. Остави го другиму,

комуто е, и си върви, но дай лъка!

НЕОПТОЛЕМ (към Хора).

Какво, мъже?

Влиза Одисей.

ОДИСЕЙ

Какво ще правиш, клетнико?

Дай този лък на мен и се махни оттук!

ФИЛОКТЕТ

Ох, кой е тук? Не е ли Одисей това?

ОДИСЕЙ

Да, аз съм. Одисей е пред очите ти!

ФИЛОКТЕТ

О-о̀! Предаден съм, загинах! Този ли

отне и грабна моето оръжие?

ОДИСЕЙ

Да, аз, не друг, помни това, признавам ти!

ФИЛОКТЕТ (към Неоптолем).

Върни ми, дай лъка, дете!

ОДИСЕЙ

Той сам дори

да би желал, не ще го стори! С този лък

ще тръгнеш ти — с добро или с насилие!

ФИЛОКТЕТ

О, ти, най-дързък и престъпен! Мене ли

ще отвлечете?

ОДИСЕЙ

Щом не тръгнеш сам със нас!

ФИЛОКТЕТ

О, лемноска земя! Могъщи пламъци

на Хефест![194] Та нима е поносимо туй —

да ме отвлича той от бреговете ти!

ОДИСЕЙ

Не, Зевс, да знаеш, Зевс е цар на острова.

Зевс иска тъй! А аз съм Зевсов пратеник!

ФИЛОКТЕТ

О, как намираш доводи, омразнико!

За теб и боговете са измамници!

ОДИСЕЙ

Не, справедливи са; а пътят — чака те!

ФИЛОКТЕТ

О, не!

ОДИСЕЙ

Аз казвам: да! Ще бъде моето!

ФИЛОКТЕТ

Горко на мене, клетник! Не свободен мъж,

а роб ме е създал баща ми, явно е!

ОДИСЕЙ

Не — равен на онези благородници,

с които трябва да превземеш Ѝлион!

ФИЛОКТЕТ

Не, никога — дори да видя всичко зло,

додето сещам тази твърд под себе си!

ОДИСЕЙ

Какво ще сториш?

ФИЛОКТЕТ

Ще се хвърля в бездните

и в камъните ще строша главата си!

ОДИСЕЙ (на двама прислужници).

За да не стори той това, хванете го!

ФИЛОКТЕТ

Ръце! Какво понасяте ограбени,

без своя лък, от този тук овързани!

(Към Одисей.)

Ти — чужд на всеки благороден помисъл!

Как ме измами! Как ме хвана! Скри се ти

зад този непознат за мене юноша,

за мен достоен, ала несравним със теб!

Той знаеше единствено по заповед

да действува, но, види се, измъчват го

и грешката, и моите страдания.

Но дебне твойта зла душа от тъмния

свой кът и този чист и упорит човек

тя опитен в порока е направила.

Та вързан ще ме отведеш, нещастнико,

от този бряг, на който ме изхвърлихте

немил, самотен, без родина, жив мъртвец!

Ох!

Дано загинеш! Често съм те клел така!

Но от небето нямам радост — капчица:

щастлив живееш ти, а аз — със болката,

че с много зло отрупан е животът ми,

за присмех и на тебе, и на двамата

Атриди, пред които ти угодничиш,

И ти — измамен, впрегнат във принудата,

потегли с тях[195], а аз, безкрай нещастният,

самичък тръгнах в път със седем кораба,

а срамно бях изхвърлен — както ти твърдиш

от тях, но те за тебе казват същото!

Защо сега ме хващате и водите!

Та мъртъв съм, отдавна съм умрял за вас!

Противен на небето! Как и днес не съм

и хром, и смраден? Как, щом вляза в кораба,

вий жертви ще горите, ще преливате?

Това бе твой предлог да ме изхвърлите.

Проклети да сте заради неправдата

към мен — ако небето тачи правото!

Да, тачи го, защото вие никога

не бихте тук дошли за мене, клетника,

ако не беше ви подгонил божи бич.

О, роден край! О, богове всевиждащи!

Платете, о, платете вие в бъдни дни

на всички тях, ако ме съжалявате!

Нещастен съм, но ако тях погубени

съзра, ще мисля — оздравях от раните!

ХОР

В гнева си гневни думи каза странникът,

цар Одисее! Твърд е и в нещастие.

ОДИСЕЙ (към Хора).

На думите му бих отвърнал много аз,

да имах време. Ще му кажа следното:

(Към Филоктет.)

щом трябва тук такъв човек, такъв съм аз.

Но щом се спори между благородници,

не ще намериш ти от мен по-доблестен.

Навсякъде желая аз победата

освен над теб. Отстъпвам ти от все сърце.

(Към прислужниците си.)

Пуснете го сега, не го докосвайте!

На мир го оставете!

(Към Филоктет.)

Не те искаме,

щом имаме лъка ти. В редовете ни

е Тевкър, който има твойто майсторство,

и смятам, че и аз владея не по-зле

от теб лъка и пращам в цел стрелите му.

Защо ни си? Тъпчи със здраве острова!

Напред! Навярно ще спечеля с твоя лък

оная чест, която теб се падаше.

ФИЛОКТЕТ

О-о̀! Какво да правя, клетник! С моето

оръжие ще идеш сред аргивците!

ОДИСЕЙ

Недей приказва повече, отивам си!

ФИЛОКТЕТ (към Неоптолем).

А твоя глас, Ахилов сине, няма ли

да чуя вече, тъй ли си отивате?

ОДИСЕЙ (към Неоптолем).

Върви! Не гледай, въпреки доброто си

сърце, за да не ни слети нещастие!

ФИЛОКТЕТ (към Хора).

И вий ли, чужденци, ще ме оставите

така самотен, без да ме пожалите?

ХОР

Началник ни е тоз младеж. Каквото той

ти каже, ние същото повтаряме.

НЕОПТОЛЕМ (към Хора).

За мен ще казват, че съм състрадателен

до крайност. Но щом иска той, почакайте,

додето наште хора стегнат кораба

и ние се помолим на безсмъртните.

А дотогава той ще вземе може би

и по-добро решение.

(Към Одисей.)

Да тръгваме!

(Към Хора.)

И вие, щом ви викнем, бързо тръгвайте.

Неоптолем и Одисей излизат.

Комос

Първа строфа

ФИЛОКТЕТ

О, скалиста пещера,

топла, но е ледена! Как,

как не биваше, беден аз,

нивга да те напущам! Не,

ти ще ме видиш и мъртъв!

Горко ми! О!

Бедна моя бърлога, чуй —

ти, препълнена с мойта скръб!

Къде ще диря сега

храна? И къде, у кого ще имам,

беден аз, вяра за свойто прехранване,

когато отгоре

с шум ще се спускат крилатите хищници

връз мен, безсилен вече!

ХОР

Ти сам, ти сам поиска тъй,

нещастнико, и не от друг

силом такава съдба ти е дадена.

Когато трябваше да мислиш,

сам ти реши

да избереш

вместо добра —

тежка участ!

Първа антистрофа

ФИЛОКТЕТ

О, злочест, злочестен аз!

Ах, от толкова зло сломен,

пак самотен и без другар,

аз, нещастният, в бъдни дни

тук ще живея и чезна!

А-а̀! А-а̀!

Без да имам от днес храна!

Без крилатите си стрели

във тези твърди ръце!

Че тъй неочаквани и коварни

думи от подло сърце ме измамиха!

Ах, този, който

стори това, да претегли нещастия

големи като моите!

ХОР

Съдба, съдба от богове,

не зло от моята ръка

тегне връз тебе! Ужасното, страшното

проклятие запази за други!

Само едно

искам сега:

ти да цениш

мойта обич!

Втора строфа

ФИЛОКТЕТ

О! Горко ми! Може би днес

там, при сивия морски бряг,

той се смее над мен и размахва

моя спасител от глад — лъка,

който никой не бе докосвал!

Скъп мой лък! На мене, на тези

две ръце похитен! С тъга

гледаш сега, ако в теб има някаква

душа, как този беден

Хераклов приятел

няма със тебе от днес да си служи!

Премина вече у друг —

у човека със многото хитрост,

и виждаш всичките срамни лъжи,

и виждаш този омразен мъж —

много беди

стори ми той —

никой до днес

толкова зло не ми е правил!

ХОР

Дълг на мъжа е да говори честно.

С нашите думи не бива зла

болка да изхвърляме ний.

Сам, избран между всички,

той, послушен на тях,

стори това за обща полза.

Втора антистрофа

ФИЛОКТЕТ

Птици-хищници! Светлоок

род на дивите зверове

в тази планинска страна! О, няма

в страх да доближавате вий

мойто жилище — нямам вече

своя лък и прежната сила,

бедният, нещастният аз!

Незащитено, свободно е мястото,

не е за вас опасно!

Елате, на воля

с кървава мъст наситете гърлата си

от мойта оловна плът!

Подир миг ще напусна живота!

Къде прехрана ще диря сега!

Та кой от въздуха би живял,

щом не държи

в свойта ръка

никакъв плод,

даден от тази твърд свещена?

ХОР

Своя гост ако тачиш — приближи се,

той с добро е дошъл при теб.

Знай, о, знай, че самичък ти

своето зло би премахнал!

Скръб е — толкоз беди,

свързани с него, да понасяш.

ФИЛОКТЕТ

О, пак, о, пак събуди в мен

моята предишна болка

ти, най-добрият, който дойде тук!

Защо ме убиваш? Какво ми стори!

ХОР

Що значи туй!

ФИЛОКТЕТ

Чуй, в онази омразна земя,

в Троя, недей ме отвежда!

ХОР

Според мене това е прекрасно!

ФИЛОКТЕТ

Оставете ме бързо тогава!

ХОР

Ах, желани, желани слова! С радост това ще изпълня!

Да тръгнем, да тръгнем

към кораба — всеки на своето място!

(Хорът тръгва.)

ФИЛОКТЕТ

Чакай, пред Зевс,

с клетва в уста,

моля те аз,

стой!

ХОР (продължава да се отдалечава).

Успокой се!

ФИЛОКТЕТ

Странници,

стойте, за бога!

ХОР (спира).

Защо крещиш?

ФИЛОКТЕТ

О — о̀! О — о̀! Съдба! Съдба!

Ах, загубен съм аз!

О, крак! Ах, как занапред

с теб ще тегля, бедният аз!

Вий, чужденци! О, елате, върнете се!

ХОР

Защо? Та ето че сега

мислиш не тъй,

както преди?

ФИЛОКТЕТ

Недейте се сърди

на този, който, от страшно зло

сломен,

луд и без ум крещи!

ХОР

Тръгвай с нас, както ти казваме, клетнико!

ФИЛОКТЕТ

Никога, никога, знайте го сигурно!

Не — та дори ако сам Гръмовержецът[196]

ме спепели със сияйната мълния!

О, да загинат и Троя, и всички

под нея, които посмяха за раната тук да ме хвърлят!

Имам едничка молба, о, приятели!

ХОР

Казвай каква е тя!

ФИЛОКТЕТ

Меч ако имате,

брадва или пък стрела — моля, дайте ми!

ХОР

Но какво си намислил да правиш сега?

ФИЛОКТЕТ

Ще разсека трупа си, главата си!

За смъртта, за смъртта вече мисля!

ХОР

Защо?

ФИЛОКТЕТ

Ще диря баща си.

ХОР

Къде?

ФИЛОКТЕТ

Във ада —

няма го вече на света.

Град мой! Скъп мой роден град!

О, как бих те зърнал днес, нещастен аз,

който напуснах твойте свещени води

и в помощ на омразните данайци

потеглих! Сега съм — нищо!

(Влиза в пещерата.)

ХОР

Отдавна ние бихме се завърнали

на кораба, но ето че съглеждаме

насам запътен Одисей, а с него и

Ахиловият син пристъпва — ето ги.

Екзод

Влизат Одисей и Неоптолем, които се карат.

ОДИСЕЙ

А няма ли да кажеш за какво сега

се връщаш тъй забързан и решителен!

НЕОПТОЛЕМ

Сгреших — отивам да поправя грешката!

ОДИСЕЙ

Да, чудни думи! Но в какво е грешката?

НЕОПТОЛЕМ

В това, че слушах тебе и войската и…

ОДИСЕЙ

Извърши нещо недостойно? Що е то?

НЕОПТОЛЕМ

… и победих с коварни, срамни хитрости.

ОДИСЕЙ

Кого? Небе! Ти имаш нови планове?

НЕОПТОЛЕМ

Не нови, не! На бедния Пеантов син…

ОДИСЕЙ

Какво ще правиш? Страх обзе сърцето ми!

НЕОПТОЛЕМ

… комуто грабнах този лък, отново аз…

ОДИСЕЙ

Какво ще чуя! Зевсе! Ще го върнеш ли?

НЕОПТОЛЕМ

Владея го позорно, не по правдата!

ОДИСЕЙ

За боговете, всичко туй шега ли е?

НЕОПТОЛЕМ

Ако шега е да говориш истина.

ОДИСЕЙ

Ахилов сине! Но какво приказваш ти!

НЕОПТОЛЕМ

И дваж, и триж ли да ти кажа същото?

ОДИСЕЙ

Не бих желал да чуя ни единствен път!

НЕОПТОЛЕМ

Тогава слушай — всичко ти е казано!

ОДИСЕЙ

Ще ти попречи някой в тази работа!

НЕОПТОЛЕМ

Какво? И кой ще се изпречи в пътя ми?

ОДИСЕЙ

Ахейският народ — и аз пред всичките!

НЕОПТОЛЕМ

Не казваш нищо умно ти, разумният!

ОДИСЕЙ

Не с ум приказваш ти, не с ум и действуваш.

НЕОПТОЛЕМ

Щом е добро — избирам го пред умното.

ОДИСЕЙ

Как тъй добро? Ти връщаш завладяното

чрез моя план!

НЕОПТОЛЕМ

Ще се опитам срамната

постъпка да изкупя пак с делата си.

ОДИСЕЙ

Нима не се страхуваш от ахейците?

НЕОПТОЛЕМ

Не ме е страх, когато с мен е правдата.

ОДИСЕЙ

… … … … … … … … … …

НЕОПТОЛЕМ

Не ще склоня пред твоето насилие!

ОДИСЕЙ

Не с Троя, а със теб ще се сражаваме!

НЕОПТОЛЕМ

Така да бъде!

ОДИСЕЙ

Виждаш ли, ръката ми

улавя меча!

НЕОПТОЛЕМ

Ти ще видиш — същото

ще сторя аз самият без забавяне.

ОДИСЕЙ

Оставям те. Ще ида и на цялата

войска ще кажа — тя ще ти плати за туй!

НЕОПТОЛЕМ

Ти поумня. И ако бъдеш винаги

такъв, ще бъдат вън от зло нозете ти.

Одисей се отдалечава.

А ти, Пеантов сине, Филоктете драг,

ела, излез от каменното жилище!

От пещерата излиза Филоктет.

ФИЛОКТЕТ

Какъв е този вик пред пещерата ми?

Що викате? Какво ви трябва, странници?

Ах, лошо дело! И нима не идете

към злото ново зло да ми прибавите?

НЕОПТОЛЕМ

Не бой се! Ида с вест при теб, изслушай ме!

ФИЛОКТЕТ

Не, страх ме е! От хубавите приказки

пострадах зле — повярвах в твойте приказки!

НЕОПТОЛЕМ

Не мога ли сега да мисля иначе?

ФИЛОКТЕТ

Такъв бе и когато ми открадваше

лъка — на думи искрен, всъщност — скрит подлец!

НЕОПТОЛЕМ

Сега не е така. Аз искам твоето

решение да чуя: ще останеш ли,

или ще дойдеш с нас?

ФИЛОКТЕТ

Ни дума повече!

Каквото кажеш, всуе ще е казано!

НЕОПТОЛЕМ

Решил си твърдо?

ФИЛОКТЕТ

Бледи са словата ми!

НЕОПТОЛЕМ

Добре! Аз исках да изслушаш моите

съвети, но понеже е безсмислено,

ще спра.

ФИЛОКТЕТ

Та всичко всуе ще е казано!

Не ще спечелиш моето доверие

ти, който със коварните си хитрости

ми взе живота! А сега — съветваш ме,

ти, най-негоден син на най-отличния

баща! Умрете! Най-напред Атридите,

Лаертовият син и ти!

НЕОПТОЛЕМ

Спри клетвите

и приеми лъка си от ръката ми!

ФИЛОКТЕТ

Какво? Нима ще ме измамиш втори път?

НЕОПТОЛЕМ

Заклевам ти се в Зевса, във всевишния.

ФИЛОКТЕТ

О, колко сладка реч — ако е искрена!

НЕОПТОЛЕМ

Ще видиш сам на дело. Дай си дясната

ръка, и ето твоето оръжие!

Влиза Одисей.

ОДИСЕЙ

Но аз не позволявам туй, заклевам се —

за цялата войска и за Атридите!

ФИЛОКТЕТ

Дете, чий глас е този? Одисея ли

дочух?

ОДИСЕЙ

Да, аз съм, знай добре, пред тебе съм —

аз, който силом ще те пратя в Ѝлион,

дори синът Ахилов да не ще това!

ФИЛОКТЕТ

Горко ти, ако пусна в миг стрелата си!

НЕОПТОЛЕМ

Ах, не, недей, свали стрелата, моля те!

ФИЛОКТЕТ

Не, моля те, дете, пусни ръката ми!

НЕОПТОЛЕМ

Не може!

Одисей се отдалечава.

ФИЛОКТЕТ

Ох, защо врага, омразния,

не даде да убия със стрелите си?

НЕОПТОЛЕМ

Нито за мен, нито за теб е хубаво.

ФИЛОКТЕТ

Но знай, че първенците на ахейската

войска, лъжливите херолди, в боя са

страхливи, ала храбри са в словата си.

НЕОПТОЛЕМ

Добре, у тебе е лъкът. За укори

и гняв към мене нямаш основание.

ФИЛОКТЕТ

Така е. Ти показа потеклото си,

дете, защото твой баща не е Сизиф,

а сам Ахил, когото нявга славеха

сред живите, тъй както днес — сред мъртвите.

НЕОПТОЛЕМ

Похвалите за татко и за себе си

изслушах с радост. Чуй сега молбата ми

към тебе. Участта, която имаме

от боговете, трябва да понасяме.

Но който сам се е отрупал с бедствия —

тъй както ти със твоите, — заслужено

не получава прошка, ни съчувствие.

А ти си загрубял, не слушаш никого;

когато те съветват за доброто ти,

с омраза казваш: враг е, неприятел е!

Чуй — Зевса, покровителя на клетвата,

зова! Помни това, забележи си го!

Ти боледуваш тъй по воля божия,

че в Хриза доближи змията, пазеща,

прикрита, непокритото светилище.

От тежката си болест няма никога

покой да видиш ти, докато слънцето

изгрява тук и ляга там все същото

и докато не идеш сам под Ѝлион

и там, сред нас, не срещнеш Асклепидите,

за да те излекуват, и пред всички ни

с тоз лък и с мене не срутиш троянските

стени. Аз зная, че е тъй, послушай ме.

Там имаше един човек, под Ѝлион

пленен, — Хелен, гадател пръв; той казваше,

че трябва тъй да стане, и добавяше,

че тъй било отсъдено — през лятото

да падне равна Троя. Той залагаше

главата си, ако не казва истина.

Понеже знаеш туй, ела с желание!

Добре ще те дарят: признат от всички ни

за пръв храбрец, ще те поемат лекарски

ръце, и после, гибелния Ѝлион

сразил, ще стигнеш на върха на славата.

ФИЛОКТЕТ

Проклет живот, защо ме бавиш в тоя свят,

защо не ме изпрати в преизподнята?

Уви, какво да правя? Да не вярвам ли

на него? Той говори за доброто ми!

Да кажа: да! Но как ще тръгна, беден аз,

под слънцето? Кому ще кажа думица?

Как вий, очи, които всичко гледахте,

ще понесете да живея заедно

с Атридите, които ме погубиха,

и заедно с проклетия Лаертов син?

Не ме яде зъбът на преживяното,

но, мисля, виждам новите страдания,

които те ми готвят. Щом душата ти

роди злина, тя възпитава зъл човек.

(Към Неоптолем.)

Едно у тебе буди в мен учудване:

би трябвало да не отиваш в Ѝлион,

а мене да възпираш: оскърбиха те

и взеха твоя бащин дар! За тях ли в бой

отиваш и от мене искаш същото?

Недей, о, момко! Изпълни си клетвата,

прати ме вкъщи! Остани самият ти

във Скирос — нека зле погинат лошите!

Тъй двойна ще е моята признателност

и тая на баща ми. Изоставяйки

престъпните, не ще им бъдеш прилика.

НЕОПТОЛЕМ

Това е вярно, ала все пак искал бих

със вяра в боговете и в словата ми

на път да тръгнеш с мене, със приятеля.

ФИЛОКТЕТ

Какво? Към Троя и при най-омразния

Атреев син със този мой нещастен крак?

НЕОПТОЛЕМ

При тез, които болките на гнойната

нога ще спрат, ще ти дадат спасение.

ФИЛОКТЕТ

Какво говориш? Страшен е съветът ти!

НЕОПТОЛЕМ

Аз мисля за доброто и на двама ни.

ФИЛОКТЕТ

И ти не се срамуваш от безсмъртните?

НЕОПТОЛЕМ

Но кой ще се срамува от полезното?

ФИЛОКТЕТ

За мен полезно? Или за Атридите?

НЕОПТОЛЕМ

Приятел съм ти, казвам ти приятелски.

ФИЛОКТЕТ

Но как? Ще ме дадеш на враговете ми?

НЕОПТОЛЕМ

Приятелю, не бивай дързък в бедствие!

ФИЛОКТЕТ

Ще ме погубиш с тия думи, зная те!

НЕОПТОЛЕМ

О, не, не ме разбираш, уверявам те!

ФИЛОКТЕТ

Не знам ли, че Атридите ме хвърлиха?

НЕОПТОЛЕМ

Да, хвърлиха те, но сега — спасяват те.

ФИЛОКТЕТ

С добро не ще отида нивга в Ѝлион!

НЕОПТОЛЕМ

Какво да правя, след като със доводи

не мога върху тебе да въздействувам?

Най-просто е да спра, а ти — живей си тук

тъй, както днес живееш — сам, безпомощен!

ФИЛОКТЕТ

Да, нека страдам, както ми е съдено!

Но туй, що обеща, поел ръката ми —

да ме изпратиш вкъщи — изпълни, дете!

Не се бави, не споменавай повече

за Троя! Стигат вече плачовете ми!

НЕОПТОЛЕМ

Щом желаеш, да потеглим!

ФИЛОКТЕТ

Колко благородна реч!

НЕОПТОЛЕМ

Върху мен опрян, пристъпвай!

ФИЛОКТЕТ

Стъпвам — както мога аз.

НЕОПТОЛЕМ

Обвиняван от войската, що ще правя?

ФИЛОКТЕТ

Не мисли!

НЕОПТОЛЕМ

Да, но ако те нахлуят в моя край?

ФИЛОКТЕТ

Ще дойда аз.

НЕОПТОЛЕМ

Със какво ще ми помогнеш?

ФИЛОКТЕТ

Със Херакловия лък.

НЕОПТОЛЕМ

Как?

ФИЛОКТЕТ

Ще им препреча пътя.

НЕОПТОЛЕМ

Тръгвай, целуни пръстта!

В този миг се явява Херакъл.

ХЕРАКЪЛ

Не, почакай за миг и послушай какво

ще говоря на теб, на сина на Пеант.

Запомни, че гласът на Херакъл звучи

във слуха ти, че той е пред твоите очи.

Та за тебе оставих небесния трон

и при тебе дойдох

да ти кажа какво татко Зевс е решил,

да те спра, да не тръгваш в желания път.

Подчини се на моите думи!

Ще чуеш първо моите преживелици —

как страдах, как след толкова страдания

добих безсмъртна слава, както виждате.

Но знай, че и на тебе са отсъдени

благати дни след всичките страдания.

С тогова ще отидеш при троянските

стени, ще бъдеш изцелен от болката

и, отличен със храброст сред ахейците,

със този мой лък ще убиеш Париса,

виновника за толкова страдания!

Ще сринеш Троя, ще изпратиш плячката,

с която ще те зачетат войниците,

дома, на татко си Пеант, във родната

висока Ета. А пък всички дарове

за моя лък — ми донеси на кладата.

(Към Неоптолем.)

И тебе, сине на Ахил, на същото

съветвам. Нито ти без него някога

ще вземеш равна Троя, нито той без теб.

Пазете се другарски, като лъвове —

той — тебе, ти пък — него. Знай, че в Ѝлион

ще пратя изцелителя Асклепия.

За втори път ще трябва под стрелите ми

да падне Троя. Но когато грабите

земята, боговете да зачитате!

За Зевс е всичко друго второстепенно —

че следва благочестието мъртвия:

живеем ние, мрем, а то — безсмъртно е!

ФИЛОКТЕТ

О, ти, който ми прати желания глас

и най-сетне дойде!

Твоите думи не ще пренебрегна!

НЕОПТОЛЕМ

И аз съм съгласен със тия слова!

ХЕРАКЪЛ

Недейте се бави тогава, на път!

Мигът е щастлив,

и вятърът вее в гърба ви!

ФИЛОКТЕТ

Поздравявам страната и тръгвам на път!

Сбогом, жилище мое, едничък подслон,

сбогом, нимфи от влажните хладни поля,

и ти, грохот могъщ на вълните, и ти,

морски нос, дето често поройният дъжд

е обливал главата ми в тъмния кът,

дето често на тежките вопли със ек

е допращал до мене хермейският връх[197]

на душата ми скръбна кънтящия стон!

Вие, извори! Свети ликийски води![198]

Ето, аз ви напущам, напущам ви днес,

а не можех дори да помисля това!

Сбогом, лемноска твърд, обкръжена с води!

Изпрати ме с добро — да потегля натам,

накъдето ме водят могъща съдба

и съвет на приятел, и божия мощ,

която и всичко извърши!

ХОР

Нека заедно всички потеглим на път,

със молитва към морските нимфи, та те

да ни бъдат закрилници в пътя!

Електра

Лица

ВЪЗПИТАТЕЛ

ОРЕСТ

ЕЛЕКТРА

ХОР ОТ МИКЕНСКИ ЖЕНИ

ХРИЗОТЕМИДА

КЛИТЕМНЕСТРА

ЕГИСТ

Действието се развива в град Аргос, пред двореца на Пелопидите.

Пролог

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Дете на Агамѐмнон, който някога

бе вожд под Троя, можеш сам, с очите си,

да видиш туй, което те е пълнило

с копнеж. Виж Аргос, древния[199], желания,

с гората на безумната Инахова

девойка[200]. Виж на Феб Вълкоубиеца

ликейския площад, Оресте. Вляво пък

е Хериният славен храм[201]. Пред твоите

очи са днес Микена, многозлатната,

и гибелният дом на Пелопидите,

отдето след убийството на татко ти

те взех от твоята сестра, отнесох те,

спасих те и до твойто възмъжаване

те храних, за да отмъстиш за татко си.

Орѐсте мой, и ти, най-драг приятелю,

Пиладе, трябва бързо да решавате.

Разбудени от светлината, с утринни

звънливи гласове запяват птиците.

Нощта отмина с мрака и звездите си.

Преди да е излязъл от палатите

човек, уговорете се. За бавене

тук няма време, трябва да се действува!

ОРЕСТ

Най-скъпи от слугите ми! За твоята

любов към нас какво добро свидетелство!

Тъй както благороден кон, макар и стар,

не губи смелостта си във опасности,

а с щръкнали уши слухти — и ти така:

подтикваш нас, и сам вървиш сред първите!

Затуй сега ще ти разкрия плана си.

Следи със своя остър слух словата ми

и ме поправяй, ако сбъркам някъде.

И тъй, когато стигнах във питийското

светилище, за да узная начина,

по който бих се разплатил с убийците

на татко, Аполон ми каза следното:

самичък, без войска и без оръжие,

да нанеса с измама справедлива смърт.

Такова предсказание получихме,

затуй вмъкни се, щом помогне случаят,

в двореца, разузнай какво се върши там

и се върни със сигурно известие.

Така си стар и побелял от времето,

че няма да събудиш подозрение.

Кажи им, че си чужденец, изпратен си

от Фанотей, фокидеца — най-първият

е Фанотей от техните съюзници.

Под клетва казвай, че по неизбежната

съдба Орѐст е паднал на питийските

игри[202] — убит при хлъзване от бързата

кола. Това е твоето известие.

А ние, щом извършим възлияние

над татковия гроб и сложим кичури

коса — тъй, както каза Феб, — се връщаме

отново с медна урна във ръцете си,

която, знаеш, съм потулил в храстите,

та като скрием истината, радостно

известие да донесем — че моят труп

се е превърнал вече в прах под огъня.

Какво, че ще умра на думи, щом като

в действителност съм жив и с мен е славата?

Щом носи полза, всяка реч е хубава!

Та много мъдреци били са смятани

за мъртви, но когато са се връщали,

били са още повече почитани!

Така и аз като звезда — уверен съм —

ще светя и ще гледам враговете си.

Ти, родна твърд, вий, богове на моята

земя, ме приемете и закриляйте!

Мой бащин дом! Дойдох по воля божия

да те очистя от кръвта с възмездие!

Без чест от този край не ме отпращайте!

Да стана господар на свойто щастие,

възстановител на дома си. Толкова.

Ти, старче, тръгвай, изпълни потребното.

А ние ще вървим. Настана сгоден миг —

най-първият учител в наште работи.

ЕЛЕКТРА (зад сцената)

Горко ми, горко, нещастна!

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Но, стори ми се, чух, че от слугините

въздиша, синко, зад вратите някоя!

ОРЕСТ

Не е ли бедната Електра? Искаш ли

да постоим и да й чуем жалбите?

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Не може, не — преди да сме изпълнили

заръките на Локсий и преди да сме

прелели върху гроба. Тъй ще имаме

победа и добър успех във делото.

Излизат.

ЕЛЕКТРА

Система

Ти, пречиста зора,

и ти, въздух, обгърнал земята отвред,

колко често сте чували моя горчив,

моя скръбен напев, колко удари, ах,

са кънтели по моите ранени гърди

в часовете, когато се скрива нощта!

А безсънните нощи — тях знае това

тъй омразно легло в този пагубен дом!

О, как плача за моя нещастен баща!

Него в чуждия край кръвожадният бог[203]

не повика на пир и не го угости —

мойта майка със своя любовник Егист

му отсече главата със кървав топор,

тъй както дървари отсичат дъб.

И тук никой не плаче за тебе сега,

само твоята щерка, о татко — така

и позорно, и скръбно загинал!

Антисистема

Не, аз няма да спра

своя жалостен вик и горчивия плач

дотогава, догдето над мене блестят

лъчезарни звездите и светлият ден!

Както плаче славѐят за своите деца,

аз ще плача при портите бащини тук,

и гласът ми ще екне по целия дом:

Персефонин и Плутонов адски дворец!

Ти, о Хермесе! Клетво могъща, и ти!

Вие, строги Ерѝнии, божи деца!

Вие виждате всяка нанесена смърт,

вие виждате всяко отнето легло —

о, елате на помощ, за моя убит

баща отмъстете, пратете ми вий

моя брат! Че не мога самичка и днес

тежестта на скръбта

върху своето рамо да нося!

Влиза Хорът.

Парод

Първа строфа

ХОР

Дъще, дъще, на жалка жена

ти си дете! Но, Електро, защо

чезнеш в този безкраен горък плач

по Агамѐмнон, оплетен от майка ти

в примка от страшни коварства и хитрости

и предаден от нейната зла ръка? Виновният

да найде смърт, ако мога аз да го кажа!

ЕЛЕКТРА

Вие, знатни жени,

в моите мъки утеха ми носите.

Зная, отлично разбирам, известно е

всичко за мене — и все пак за бедния

татко не искам да спра плачовете си!

Вас, които ме гледате с толкова обич,

аз моля, оставете ме

с моята скръб!

Първа антистрофа

ХОР

Тъй е, тъй, но от адския бряг,

общ за всички ни, би ли могла

своя татко да върнеш с плач и с вик?

Тъй от умерена скръб към развихрена

болка вървиш и погиваш от скърбите!

А няма в тях спасение от бедите ти.

Защо страдания и неволи дириш?

ЕЛЕКТРА

Луд е, който забрави

смърт на плачевно умрели родители!

Моите мисли пленила е скръбната,

плахата птица, вестителка Зевсова,

вечно ридаеща: „Ѝтисе, Ѝтисе!“

Ти, злочеста Нио̀ба, за мен си богиня,

защото в гроба каменен

плачеш, уви!

Втора строфа

ХОР

На този свят не само ти

болка чувствуваш, дете.

Но ти я понасяш по-тежко от своите близки

в палата, със които си еднаква кръв.

Гледай Хризотемѝда, Ифиана̀са и оня,

младежа, който, далече от скръб,

живее младостта си, когото тая

микенска славна наша земя

ще да приеме — Орѐст, благородният,

когото Зевс напътва към земята ни!

ЕЛЕКТРА

Все него очаквам аз и чезна все така

бездетна, неомъжена злочестница!

Цяла във сълзи, аз нося съдбата си —

вечните мъки. Забрави той моята

помощ и дума. Кое ли известие

ми е дошло и не ме е измамило?

О, винаги копнее той —

копнее, а не се решава да дойде при мен!

Втора антистрофа

ХОР

Дерзай, дете, дерзай, дете!

Още е в небето Зевс,

великият, който владее и вижда всичко!

На него изповядай своя буен гняв.

Нито безкрай се гневи на врага си, нито забравяй!

Че времето облекчава скръбта.

Ни онзи, който живее на брега

на Крѝза, славна с воло̀ве — синът

на Агамѐмнон, нито владетелят

на Ахеро̀н[204] те гледа с равнодушие!

ЕЛЕКТРА

Но мина вече толкова от живота ми

без капка вяра, и не мога повече!

Аз съм сама, без любими родители,

нямам в бедите приятел до себе си,

а като нищо и никаква странница

тука живея, в чертозите бащини,

в такова мръсно облекло

и спирам пред трапезите, но празни са те.

Трета строфа

ХОР

Дойдѐ — и екна скръбен вик,

вик скръбен — в брачното легло,

когато мигом го срази

секира от блестяща мед.

Хитростта го замисли, страстта уби.

Ужасен начин ужасно те

откриха! А бог или смъртен човек

стори туй — е все едно.

ЕЛЕКТРА

О, този най-омразен ден

сред всички преживени дни!

О, тази нощ! Ужасен пир

на страшно зло!

Моят баща намери

от ръцете на двама[205] страшна смърт —

те взеха коварно моя живот

и от тях загинах аз!

О, нека великият бог на Олимп[206]

с тегла тегловни им плати,

радост дано да не видят очите им,

задето сториха това!

Трета антистрофа

ХОР

Не, повече не говорѝ!

Та не помисляш ли защо

към собствените си беди

политаш със такъв позор?

Ти самичка довеждаш бедата докрай —

създава твоят тревожен дух

безкраен раздор. А не можеш със силните

спор да водиш, знай добре!

ЕЛЕКТРА

Тегло ме кара тъй, тегло!

Съзнавам, виждам своя гняв,

но в ужаса не мога аз

да усмиря

жалбите до смъртта си!

Благородни приятелки, кой сега

ще каже прилична дума за мен?

Кой съвет ще ми даде?

Не, не — не ме тешете вий!

Че аз навеки ще скърбя!

Никога няма да секнат бедите ми

и този безкраен плач!

Епод

ХОР

Ала говоря ти с любов

като грижовна майка — зло

над злото си не трупай ти!

ЕЛЕКТРА

Имат ли свършък теглата? Кажете ми

бива ли да се забравят умрелите?

Где на света е прието това?

Не искам да ме тачат там,

не искам никакви блага

и мирно щастие, щом не съм

баща си аз почела, щом

буйния плач укротя!

Да, щом лежи

бедният татко във гроба —

пръст и нищо — и щом

няма отплата за тези,

които го убиха, тогава срамът

и човешката съвест

у всички ще загинат!

Първи епизод

ХОР

Девойко, и за тебе, и за себе си

дойдохме тук. Ако не казвам хубаво,

кажи ни ти и ние ще те слушаме.

ЕЛЕКТРА

Срамувам се, жени, ако помислите,

че моята печал е неумерена.

Така ме кара нуждата, простете ми.

Как може да постъпи благородната

жена — жена, която гледа бащини

беди, каквито виждам аз и ден, и нощ

как раснат и не намаляват никога?

От родната ми майка най-ужасното

ме сполетя. В палатите, във моите

палати, аз живея със убийците

на татко, в тяхна власт съм, те единствени

изричат отказ или пък съгласие.

А после? Как прекарвам, смяташ, дните си,

когато само видя, че Егист седи

на татковия трон и носи дрехите

на татко, че прелива там, в огнището,

на мястото, където взе живота му,

когато видя пълното безсрамие —

убиеца на татко — във леглото му

с разпътната ни майка — ако спящата

със него трябва майка да наричаме!

И тя е тъй безсрамна, че с престъпника

живее без боязън от възмездие!

Не, сякаш възхитена от делата си,

избра тя оня ден, във който някога

уби баща ми с хитрост, и във този ден

реди хора̀ и коли всекимесечно

във чест на боговете избавители.

Щом виждам туй, ридая аз, нещастната,

във стаята си, чезна и оплаквам там

това нещастно пиршество, наречено

на татко. Ах, не мога да поплача аз

така, че да олекне на сърцето ми!

Защото тази лъжеблагородница

ме хули и ми кряска непрекъснато:

„Омразна на небето! Само твоят ли

баща умря? Та друг човек не страда ли?

Дано загинеш и от тези плачове

да нямаш и на онзи свят спасение!“

Тъй хули. А дочуе ли от някого,

че той, Орест, ще дойде, спира яростна

и ми крещи: „Не си ли ти причината?

Не е ли твое дело? От ръцете ми

Ореста грабна ти и — скри го някъде!

Ала помни, че ще ти върна хубаво!“

Така ме лае. А до нея славният

съпруг я подстрекава все към същото.

Той — жалкият страхливец, той — злосторникът

той, който само с женска помощ действува!

А аз Ореста чакам — от бедите ми

да ме спаси, и гина аз, нещастната!

Той все се бави. А така и близките

надежди той погуби, и далечните.

Не може във такова зло, приятелки,

да бъдеш мъдра, благочестна! В зло ли си,

тогава зли ще бъдат и делата ти!

ХОР

Като говориш тъй, кажи, дома ли е

Егист, или го няма във палатите?

ЕЛЕКТРА

Не, то се знае. Не мисли, че иначе

могла бих да изляза вън. В полето е.

ХОР

Тогава, щом е тъй, ще можем с повече

спокойствие пред тебе да приказваме.

ЕЛЕКТРА

Каквото щете, питайте ме — няма го.

ХОР

Да, да, ще питам. Твоят брат — как мислиш ти —

ще дойде ли, или е в колебание?

ЕЛЕКТРА

Той каза, но не устоя на думата.

ХОР

Когато вършим нещо важно, бавим се.

ЕЛЕКТРА

И все пак незабавно го избавих аз.

ХОР

Юнак е той, ще подпомогне своите.

ЕЛЕКТРА

Да, вярвам го, не бих живяла иначе.

ХОР

Мълчи сега. Излиза от палатите

сестра ти, по баща и майка — твоя кръв.

Хризотемида. Виждам, носи дарове

в ръце — каквито носят на умрелите.

Влиза Хризотемида.

ХРИЗОТЕМИДА

Защо отново си дошла пред портите

и пак приказваш, сестро? Та не искаш ли

да разбереш най-после, че на глупав гняв

безсмислено не бива да угаждаме?

Аз знам, поне за себе си — сегашното

ме мъчи тъй, че ако бих получила

подкрепа, бих си проявила чувствата.

Но смятам аз да свия днес платната си

и да не мисля, че навреждам някому,

когато само тъй ми се е сторило.

Желала бих и ти да правиш същото,

макар че, знам, не мойта реч е правилна,

а твоите мисли. Но свободна искам ли

да бъда, трябва да се слушат властните.

ЕЛЕКТРА

Ужасно! Дъщерята на такъв баща

забравя него, за да гледа майка си!

От нея са и тези наставления,

не каза ти ни думица от себе си.

Затуй съди сама — или си глупава,

или пък умна — но забравяш своите!

Ти каза преди миг, че ако имаше

възможност, би показала омразата,

а с мен, която диря отмъщение,

не действуваш, отбиваш ме от пътя ми.

Това не е ли подлост пред бедите ни?

Кажи ми, или чуй от мен — какво добро,

ако престанат моите ридания?

Живея ли? Знам — тежко, но доволна съм.

Безпокоя ги, като тача мъртвия

баща, ако това го радва в гроба му.

Ти казваш, че ги мразиш — празни приказки!

На дело ти си заедно с убийците!

На тях не ще се покоря аз никога,

дори да ми предложат твойте дарове,

с които се гордееш ти. Богат да е

животът ти, трапезата — препълнена!

А мене ще крепи това, че себе си

не унижавам. Твойта чест не искам аз.

Ти — също, ако беше с ум. На най-добър

баща ти би могла да носиш името —

носи това на майка си! За хората

ще бъде явно: ти предаде своите!

ХОР

Недейте с гняв! Словата и на двете ви

ще са полезни, щом ти чуеш нейните,

Електро, щом и тя изслуша твоите.

ХРИЗОТЕМИДА

На думите й аз, жени, съм свикнала

отдавна и не бих я заговаряла,

ако не бях дочула, че ужасно зло

я дебне, за да секнат плачовете й.

ЕЛЕКТРА

Какво е злото? Ако от сегашното

е по-голямо, няма да упорствувам.

ХРИЗОТЕМИДА

Добре, ще кажа всичко, както аз го знам.

Решиха, ако не прекъснеш воплите,

да те изпратят там, където слънцето

не ще да виждаш. Жива, но в подземие,

далеч оттук, ще пееш за теглата си.

Та разсъди, да не упрекваш мен след туй,

че страдаш. Имаш време, вразумявай се!

ЕЛЕКТРА

Това за мене, значи, са намислили?

ХРИЗОТЕМИДА

Да, щом Егист се върне във палатите.

ЕЛЕКТРА

О, затова дано по-скоро дойде той!

ХРИЗОТЕМИДА

Какво си пожелаваш ти, нещастнице?

ЕЛЕКТРА

Да дойде, щом е взел това решение!

ХРИЗОТЕМИДА

За да те сполети беда? Без ум ли си?

ЕЛЕКТРА

За да избягам надалеч, далеч от вас!

ХРИЗОТЕМИДА

А за сегашния живот не мислиш ли?

ЕЛЕКТРА

Прекрасен е животът ми — за чудене!

ХРИЗОТЕМИДА

Би бил, ако и ти разумно мислеше.

ЕЛЕКТРА

Не ме учи на подлост към приятели!

ХРИЗОТЕМИДА

Не подлост — подчинение пред силните.

ЕЛЕКТРА

Ласкай ги ти. Това не е по нрава ми.

ХРИЗОТЕМИДА

Да не умреш от глупост — все е хубаво.

ЕЛЕКТРА

Ако потрябва, ще умра за татко си!

ХРИЗОТЕМИДА

Ще ни прости баща ни, зная сигурно.

ЕЛЕКТРА

Такива думи одобряват подлите!

ХРИЗОТЕМИДА

Тц пито слушаш, нито си съгласна с мен?

ЕЛЕКТРА

О, да — не съм изпаднала в безумие!

ХРИЗОТЕМИДА

Отивам там, където съм изпратена.

ЕЛЕКТРА

Къде тъй? За кого са тези дарове?

ХРИЗОТЕМИДА

На татковия гроб ме праща майка ни.

ЕЛЕКТРА

Какво? На най-враждебния сред хората?

ХРИЗОТЕМИДА

Когото тя уби — това е смисълът.

ЕЛЕКТРА

Кой близък я склони? Кому е хрумнало?

ХРИЗОТЕМИДА

Това са, мисля, нощните й ужаси.

ЕЛЕКТРА

О богове, най-сетне помогнете ми!

ХРИЗОТЕМИДА

Ти виждаш ли надежда в страховете й?

ЕЛЕКТРА

Ако съня разкажеш, бих ти казала.

ХРИЗОТЕМИДА

Но много малко нещо бих разправила.

ЕЛЕКТРА

Кажи го, нищо! Често дребни работи

погубват и възвеличават хората.

ХРИЗОТЕМИДА

Мълви се, че насън видяла нашия

баща — явил се на света и втори път

живяла с него. И тогаз — в огнището

забил той оня скиптър, който носеше

преди той сам, а днес — Егист. От скиптъра

израсъл буен стрък, под който цялата

Микена мигом в сянка се намерила.

Разбрах това от едного, а чул я той,

когато тя на Слънцето разказвала.[207]

Не зная друго, знам това единствено,

че ме изпраща там от страховете си.

Заклевам те във боговете бащини,

не се погубвай безразсъдно, слушай ме!

Отблъснеш ли ме — в зло ще дойдеш пак при мен|

ЕЛЕКТРА

Не, мила, не поставяй върху гроба му

това, което носиш! Та греховно е

за татко от страна на неприятелка

да носиш дар и да преливаш гроба му.

По ветровете го развей, в пръстта го скрий

така, че да не стигне нищо никога

до татковия гроб. Когато тя умре,

във гроба да й бъде то съкровище.

С една реч, ако тя не бе най-дръзката

жена, не би преливала, омразната,

на този, който падна от ръката й.

Та помислѝ — ти вярваш ли, че мъртвият

със благосклонност би приел подаръка

на тази, от която като враг умря

посечен и която във главата му

отри петната кървави? Та мислиш ли,

че се изкупва със това убийството?

Не може! Оставѝ това! Послушай ме,

от своите къдрици и от моите

(горко ми!) отрежи върха. Знам, малко е,

но дай му туй, което имам — моята

разбъркана коса и този прост колан.

На колене молѝ — от преизподнята

да ни помогне срещу враговете ни —

и неговият син Орѐст, с могъщата

ръка, да стъпи върху враговете ни,

сам жив и невредим; а после гроба му

с ръка по-щедра ние ще обкичваме.

Аз мисля, мисля, че и той е с грижата

да й провожда тия страшни сънища.

Но, сестро, помогни сега — за себе си,

за мен, за най-любимия сред хората,

за нашия баща във преизподнята!

ХОР

Благочестиви думи! Ти, приятелко,

ще ги изпълниш, ако мислиш правилно.

ХРИЗОТЕМИДА

Ще ги изпълня. Не допуща правото

да спорим, трябва бързо да се действува.

Ще се опитам аз, а вий — мълчание

пазете, мили мои, за безсмъртните!

Защото, мисля, ако чуе майка ми,

горчиво ще платя, че тъй съм дръзнала.

Излиза.

Първи стазим

ХОР

Строфа

Ако не съм аз лъжлива пророчица

и моят разсъдък е здрав —

Правдата вестителка

на бъдни дни ще се вести с победата!

Дете, тя скоро ще срази убийците!

Обзе ме смелостта,

щом само чух добрата вест

за нейните видения.

И няма да забрави твоят

татко — елинският цар —

оная стара медна брадва

с две изострени страни,

която го уби с позорен удар.

Антистрофа

Но многоногата и многоръката

Ерѝния, с медни нозе

дебнейки, ще се вести![208]

Престъпен брак, облян във кръв, поискаха

онези, що не биваше да сключват брак.

И твърдо вярвам аз, че туй знамение не е

безскръбно за убийците

и хората им — или нищо

няма да говорят нам

ужасни сънища и божи

отговори, ако туй

видение не предвещава радост.

Епод

О, някогашно паметно

Пелопово надбягване!

О, колко скръб донесе ти

в този край!

Откак Мирсѝл, запратен с гняв

и бяс от златната кола,

потъна в морските води

и своята позорна смърт

сред тях намери[209] — оттогаз

този дом

не е напущан досега

от срам и от нещастия!

Втори епизод

Влиза Клитемнестра, след нея робиня, която носи кошница с жертвени дарове.

КЛИТЕМНЕСТРА

На свобода пак, виждам, си заскитала.

Егист не е тук. Той не те оставяше

да се показваш вън, да хулиш своите.

Но днес го няма, а от мен не те е страх.

И много на мнозина си разправяла,

че съм жестока, своеволна властница,

че теб и всичко твое съм похулила!

У мене няма дързост, не — на злите ти

слова аз отговарям със злословия.

Баща ти е предлог за тебе винаги —

че бил убит от мен. От мене, хубаво

го знам, и да отричам е безсмислено.

Та Правдата го взе, не аз единствена!

Да беше с ум, и ти би й помагала.

Баща ти, за когото плачеш винаги,

посмя — един сред елините — твоята

сестра на боговете да пожертвува,[210]

без сам, като баща, да знае мъките

на раждането! За кого, кажи ми ти,

я жертвува? Ще кажеш, за аргивците[211]?

Не можеха да ми убиват чедото!

А щом за Менелай уби детето ми,

не трябваше ли да търпи възмездие?

Та нямаше ли той самият две деца,

чиято смърт бе по-уместна — походът

бе в полза на баща им и на майка им?

Или пък адът толкова жадуваше

да прибере не нейните, а моите?

Изстина ли, злодеецът, към моите

деца заради рожбите на брата си?

Това не е ли безразсъден, зъл баща?

Тъй мисля аз, макар и не потвоему.

Да беше с глас — туй мъртвата би казала.

А аз не се разкайвам за делата си.

Ако това не ти се нрави, хубаво

мислѝ — тогава чак осъждай другите!

ЕЛЕКТРА

Не ще речеш сега, че съм започнала

с обиди, та ми връщаш този отговор.

Но ако позволиш, и за покойния,

и за сестра си ще ти кажа нужното.

КЛИТЕМНЕСТРА

Съгласна съм, добре! Ако започваше

все тъй, не би ми никога досаждала.

ЕЛЕКТРА

Чуй! Татко, казваш, си убила. Има ли

по-срамно нещо от това признание?

Дали си права, или не — е все едно.

Но — не със право ти уби. Накара те

подлецът, с който днес живееш, казвам ти!

Запитай Артемида по чия вина

в Авлида ветровете е задържала.

Но не — не бива нея да разпитваме.

Веднъж баща ми, както чух, в дъбравата

на Артемида бил на лов. Подгонил там

един елен — петнист, рогат, — убил го той

и, горд, изрекъл нещо непочтително.

Латонината дъщеря[212], разсърдена,

задържаше ахейците — тя искаше

баща ми дъщеря си да пожертвува.

Тя стана жертва. Другояче нямаше

път ни към Троя, нито към родината.

Принуден, той, а не заради брата си,

след дълга съпротива я пожертвува.

Но ако я уби — ще кажа твоето, —

за да помогне нему, мигар трябваше

от тебе да загине? По какъв закон?

Внимавай, учредявайки такъв закон,

да не попаднеш в зло и в разкаяние.

Ако един за друг ще се убиваме,

заслужено ти първа би загинала.

Но виж, не са ли мними твойте доводи?

Ако желаеш, обясни, защо и днес

ти вършиш най-позорното — с престъпника,

с когото умъртви баща ми някога,

живееш, та със него и деца дори

създаваш, а предишните, законните,

от честен брак родени, си отхвърлила?

Как туй да одобря? Нима би казала,

че тъй отплащаш пак за Ифигения?

Това е срамно! Зарад Ифигения

за враг да се омъжиш е безчестие!

Но аз не мога да те укоря дори.

Ти викаш постоянно, че за майка си

злословим. Аз пък виждам в теб не майка си,

а нашата сурова заповедница.

Животът ми е тежък в постоянните

страдания от теб и от съпруга ти.

А онзи, който с мъка се спаси от теб,

Орест — той влачи тежки дни, злочестият!

Виниш ме, че отглеждам отмъстителя

за твоите злодейства! Уверявам те,

че ако можех, и това бих сторила!

Сега — разправяй вред, че съм престъпница,

хулителка, изпълнена с безсрамие.

Но и да имах всички тези качества,

рода ти с тях едва ли бих посрамила!

ХОР

Аз виждам, тя кипи от гняв. А с право ли —

за туй не виждам да се е замислила.

КЛИТЕМНЕСТРА

Какво, да мисля и заради нея ли?

Обиди тя с такива думи майка си,

на тая своя възраст! Та не смяташ ли,

че тя на всичко тъй без срам би дръзнала?

ЕЛЕКТРА

Макар и да не вярваш, знай, срамувам се

от всичко туй. Разбирам, неприлично е

това, което върша. Но омразата,

с която ти ме гледаш, и делата ти

ме принуждават да насилвам себе си.

Защото учи на позор позорното.

КЛИТЕМНЕСТРА

Безсрамно същество! Нали от моите

дела и думи днес приказваш толкова!

ЕЛЕКТРА

Говориш много ти, не аз. Ти действуваш,

а знайно е, делата правят думите.

КЛИТЕМНЕСТРА

Кълна се, дързостта ти ненаказана

не ще остане, щом Егист се върне тук!

ЕЛЕКТРА

Ти каза да говоря, а обхвана те

гневът. Не можеш да ме слушаш, виждаш ли?

КЛИТЕМНЕСТРА

Щом дадох да говориш всичко, няма ли

да ме оставиш богу дар да жертвувам?

ЕЛЕКТРА

О, жертвувай, та след това езика ми

да не виниш! Не ще приказвам повече.

КЛИТЕМНЕСТРА (към една прислужница)

Тез дарове, слугиньо, с плод отрупани,

вземи, за да отправя избавителни

молби към бога зарад страховете си.

Към статуята на Аполон.

Послушай, Аполоне, Покровителю,

молбите ми неясни. Не пред свой човек

приказвам, и не бива те на светлото

да се разплитат — в нейното присъствие,

за да не би, от злоба и със зъл език,

навред в града да пръсне празни слухове.

Така ме слушай. Тъй ще ти говоря аз.

Таз нощните двусмислени видения,

ликейски царю, ако носят щастие,

стори да се изпълнят. Но враждебни

ли са те, прати ги ти на враговете ми!

И ако иска някой с хитрост днешното

богатство да ми грабне, не допущай ти,

а дай ми невредим живот, и власт ми дай

над скиптъра в чертога на Атридите!

Да си живея с днешните приятели

благати дни, с онези от децата си,

които са добри и не създават скръб!

Ликейски Фебе, слушай снизходително

и дай на всички ни според молбите ни!

А пък макар че премълчавам другото,

понеже ти си бог, аз смятам, знаеш го.

Че Зевсовите рожби виждат всякъде.

Влиза Възпитателят.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Хей, чужденки, как бих узнал със сигурност,

дали са тез на цар Егист палатите?

ХОР

Да, те са, чужденецо, те. Улучил си.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Дали познах, че тази тук е негова

жена? Прилича — толкова е царствена!

ХОР

Добре улучи. Ето я, пред тебе е.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ (към Клитемнестра)

Здравей, царице! С радостно известие

до теб и до Егист ме праща ваш човек.

КЛИТЕМНЕСТРА

Благодаря ти, но кажи от кой човек

си пратен тук, това желая най-напред.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

От Фанотей фокидеца — със важна вест.

КЛИТЕМНЕСТРА

Кажи я, чужденецо! Щом приятелят

те праща, знам, вестта ще е приятелска.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Орест е мъртъв — с малко думи казано.

ЕЛЕКТРА

Горко ми! О! Загинах аз, нещастната!

КЛИТЕМНЕСТРА

Какво, какво? Недей я слуша, страннико!

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Аз казах и ти казвам пак: Орѐст умря.

ЕЛЕКТРА

Сега съм вече мъртва аз, нещастната!

КЛИТЕМНЕСТРА (към Електра)

Ти гледай себе си,

Към Възпитателя.

а ти, вестителю,

ми разкажи подробно как загина той.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Ще кажа, затова са ме изпратили.

Когато той за празника на Гърция

дойде, за да участвува в делфийските

игри213, щом чу със звучен глас вестителя

[214 Делфийски игри — същите игри, които по-горе (вж. бел.4) са означени като питийски.]

да обявява първото надбягване,

излезе бляскав — всички се зачудиха.

И след като достигна края, тръгна си,

венчан с дара прекрасен на победата.

Не зная как при многото му подвизи

накратко да ти кажа за делата му.

Но знай едно: във всички състезания —

във бяг, във петобой и в двойно тичане —

получи той наградите. Зашепнаха:

„Щастливец!“ — щом го назоваха аргосец,

Орест по име, син на Агамѐмнона

със славната войска от цяла Гърция.

Тъй беше. Ала при беда, изпратена

от бог, не ще убегне и могъщият.

На следващия ден, когато слънцето

изгряваше, бе конното надбягване.

Излезе той сред много състезатели —

ахеец[215], и спартанец, и от Либия

двамина, вещи в колесници с впрегнати

коне; сам той, с кобили от Тесалия,

бе пети; шести — етолиец[216] с дорести

кобили; седми бе един магнезиец[217],

а енианец[218] белоконен — осмият;

от Атика свещена бе деветият;

десетият пък беше от Беотия.

Стояха там, където ги поставиха

с колите им, по жребие, съдиите.

Под медната тръба те в миг се впуснаха,

подвикваха и поводи разтърсваха.

И заеча игрището от тропота

на колелата. Сред праха, размесени,

те не пестяха ударите — всекиму

се искаше да изпревари о̀сите

и запъхтените коне на другия.

По гърбове и колела, задъхани,

изхвърляха конете пяна — късове.

А той държеше до самия краен стълб,

но без да се допре, отпуснал дясната

юзда и здраво стегнал само лявата.

Дотук добре вървяха колесниците.

Но буйните коне на енианеца

се втурнаха; при шестото и седмото

обръщане те блъснаха челата си

в колата на единия от двамата

либийци. От бедата на един човек

се сблъскаха и другите, и цялото

поле на Криза се покри с отломъци.

Видя това изкусният атѝнянин[219],

извърна, опна поводи, и бурята

остана да бушува само в центъра.

Орѐст препускаше след тях с последните

кобили със надежда във самия край.

Щом вижда, че атинецът е в пътя му

самичък, плесва през ушите бързите

коне и го подгонва. Изравняват се

яремите — напредва ту единият,

ту другият с главите на конете си.

И сигурен, направи всички кръгове

той прав, на права колесница, бедният.

Юздите на завиващия вляво кон

отпуща после и незабелязано

се блъсва в стълба. Счупи се едната ос

и той се свлече от колата. Вплете се

в юздите. А щом падна той, конете му

се втурват към средата на игрището.

Щом паднал го видяха насъбраните,

избухнаха в ридания за момъка,

че тъй загива след такива подвизи!

Повлечен по земята, той протягаше

нозе нагоре, докато коларите

едва успяха да смирят конете му.

Развързаха го, цял във кръв. И своите

не биха го познали, да го видеха.

И още там на клада го положиха.

И в меден съд донесоха огромния

Орѐст, обърнат в жалък прах, избраните

фокидци, за да има гроб в родината.

Това ти известявам. Зная, тежко е,

ала да гледаш, както ние гледахме —

това е най-потръсващото зрелище.

ХОР

Уви! Уви! На древните владетели

родът загина, виждам аз, от корен!

КЛИТЕМНЕСТРА

Какво да кажа, Зевсе? Дали — щастие,

или пък ужас — но добър? А скръбно е,

че ме спасява моето страдание!

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Защо сега, царице, си угрижена?

КЛИТЕМНЕСТРА

Какво, какво е майката! Обидена

дори, не ще намрази тя децата си!

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Напразно, значи, беше мойто идване.

КЛИТЕМНЕСТРА

Не е напразно! Как — напразно? Идеш ми

със сигурни известия за мъртвия,

за моя син, откъснат от гърдите ми,

от грижите ми, за да иде в чужди край

в изгнание! От своето забягване

не ме е виждал. Той ме обвиняваше,

че съм убила татко му, заплашваше

ужасно. И ни ден, ни нощ очите си

за сладък сън затварях аз. А времето

за мене вечно в смъртен страх минаваше.

Свободна съм сега от страховете си

пред нея и пред него. Че по-страшно зло

бе тя във моя дом, тя вечно пиеше

кръвта на моето сърце! Да, сигурен

от нейните заплахи е животът ми!

ЕЛЕКТРА

Нещастна аз! Днес имат място воплите

за твоята беда, Оресте! Майка ти

се гаври с теб! Нима това е хубаво!

КЛИТЕМНЕСТРА

За него — да. Но теб не е постигнало!

ЕЛЕКТРА

О, слушай ти, възмездие за мъртвия!

КЛИТЕМНЕСТРА

Чу нужното, добре изпълни чутото!

ЕЛЕКТРА

Хулѝ, хулѝ! Настана твойто щастие!

КЛИТЕМНЕСТРА

Орѐст и ти не ще ми го разбиете!

ЕЛЕКТРА

Да, няма да те съкрушим, разбити сме!

КЛИТЕМНЕСТРА (към Възпитателя)

Ти би заслужил много дари, страннико,

да беше спрял безкрайните й викове.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

И щом е всичко в ред, да си отида ли?

КЛИТЕМНЕСТРА

Не, туй не е в съгласие ни с моето

достойнство, ни с честта на господаря ти.

Влез вътре! А пък тая — остави я ти

да плаче тук за своите и за себе си!

Клитемнестра и Възпитателят влизат в двореца.

ЕЛЕКТРА

Нима видяхте с болка и страдание,

със горък плач и с викове, нещастната,

да жали за сина си, за такава смърт?

О, не, със смях тя влезе вътре! Бедна аз!

Орѐсте, скъпи, как загинах с твойта смърт!

Ти вече си отиде и последната

надежда днес изтръгна от сърцето ми —

че жив ще дойдеш тук, на отмъщение

за татко и за мене! Накъде сега?

Самичка съм, осиротяла, нямам брат,

ни татко. Пак ще трябва да робувам аз

на най-омразни хора, на убийците

на татко. А дали това е хубаво?

О, не, аз няма да живея повече

при тях, а ще остана тук, пред портите —

животът ми ще чезне без приятели!

Пък нека ме убият, ако някому

дотегна! Че смъртта за мен е щастие,

животът — скръб! Не го желая повече!

Комос

Първа строфа

ХОР

Къде е гръмът на Зевс, къде е светлият Феб,

ако те виждат това и пак — спокойно в мрака го крият.

ЕЛЕКТРА

О! О! Ох! Ох!

ХОР

Защо плачеш, дете?

ЕЛЕКТРА

О!

ХОР

Не викай високо!

ЕЛЕКТРА

Ще ме погубиш!

ХОР

Как?

ЕЛЕКТРА

Ако будиш у мен

вяра в онези,

които са днес

в адския дом,

ще удвоиш

моята скръб,

а и без туй

чезна аз.

Първа антистрофа

ХОР

Аз знам, че един властелин, че Амфиарай от жена

бил в златоткана мрежа обвит — и днес, мълвят, под земята…

ЕЛЕКТРА

О! О! Ох! Ох!

ХОР

… царувал могъщ.

ЕЛЕКТРА

О!

ХОР

Онази убийца…

ЕЛЕКТРА

Но тя загина.

ХОР

Да.

ЕЛЕКТРА

О, аз зная! Дошъл

в тежката скръб

мъстител. А аз —

нямам в света

никого днес!

Мойто крило —

него ми взе

зла съдба.

Втора строфа

ХОР

Злочеста, злото е със теб!

ЕЛЕКТРА

О, знам сама, отлично знам —

препълнен е с горчивина

и с ужас целият мой живот!

ХОР

Знаем твоята скръб.

ЕЛЕКТРА

Не ме теши с надежди вече, щом като…

ХОР

Какво!

ЕЛЕКТРА

… щом нямам помощта на родния,

на благородния си брат.

Втора антистрофа

ХОР

На всички ни смъртта е дял.

ЕЛЕКТРА

Дори на конните игри —

тъй както моят беден брат —

заплетен в тънките юзди?

ХОР

Няма бедата ти край!

ЕЛЕКТРА

И как не? В чужди край! И не ръцете ми.

ХОР

О, скръб!

ЕЛЕКТРА

… грижовно в гроб са го положили!

Не бе оплакан той от мен!

Влиза Хризотемида.

ХРИЗОТЕМИДА

От радост, мила сестро, бързам толкова,

забравила приетото приличие.

Аз нося радост и успокоение

от бедствията, под които стенеш ти.

ЕЛЕКТРА

За мъките ми де ли би намерила

лекарство? Аз не виждам изцеление.

ХРИЗОТЕМИДА

Орѐст е тук, о, знай, това е сигурно,

тъй както — че ме виждаш тук с очите си!

ЕЛЕКТРА

Не си ли луда, клетнице? Над моите

и своите беди не се ли смееш ти?

ХРИЗОТЕМИДА

Кълна се в родното огнище — не на смях

говоря тъй, а казвам ти, че той е тук!

ЕЛЕКТРА

О, бедна аз! Кажи ми от какъв човек

си чула, та тъй лесно си повярвала?

ХРИЗОТЕМИДА

Не друг, а аз самата ясни белези

видях и вярвам само на очите си.

ЕЛЕКТРА

Какво видя, нещастна, де си гледала,

та светят, сякаш трескави, очите ти?

ХРИЗОТЕМИДА

О, аз те моля, чуй ме и тогава чак

наричай ме разумна или глупава!

ЕЛЕКТРА

Приказвай, щом ти прави удоволствие!

ХРИЗОТЕМИДА

Ще ти разкажа аз за всичко видено.

Когато стигнах стария гроб на нашия

баща, видях, че тъкмо е преливан той

с потоци мляко от върха̀, че всякакви

цветя, каквито има, го обкичили.

Видях и се учудих. Заоглеждах се —

дали човек наблизо има някъде.

Спокойно беше вредом. Приближавам се

до гроба и съглеждам на самия връх

къдрица от коси, току-що срязана.

Щом я видях аз, бедната, в душата ми

проблесна роден образ.

Сякаш знак бе то

от него, от Орѐст, от най-любимия.

Докоснах я благоговейно, радостно

очите ми със сълзи се напълниха.

Сега — тъй, както и преди, — аз твърдо знам,

че гроба той е украсил, и никой друг.

Щом аз и ти не сме, кажи ми, кой ще е?

Но зная, че не съм го аз направила,

не си и ти. Та ти не можеш в храм дори

да идеш на молитва безнаказано!

Това не е по нрава и на майка ни,

и ако беше тя, не би го скривала.

Не, само от Орѐст са тези почести!

О мила, смелост! Над един и същ човек

невинаги стои един и същи бог!

Враждебен беше той, ала от този ден

за нас ще почнат, мисля, много радости!

ЕЛЕКТРА

О, колко страдам, че си толкоз глупава!

ХРИЗОТЕМИДА

Какво? Не те ли радва туй известие?

ЕЛЕКТРА

Не знаеш де си, де те водят мислите.

ХРИЗОТЕМИДА

Как тъй не знам, нали видях с очите си!

ЕЛЕКТРА

Злочеста, той е мъртъв. Мъртва с него е

и помощта. Не се надявай повече!

ХРИЗОТЕМИДА

Ах, страшно зло! Отде си го научила?

ЕЛЕКТРА

От онзи, който на смъртта присъствувал.

ХРИЗОТЕМИДА

Къде е той? Ах, аз съм просто смаяна!

ЕЛЕКТРА

Във къщи — мил, приятен гост на майка ни.

ХРИЗОТЕМИДА

Злочеста аз! Но от кого са сложени

на гроба тези многобройни дарове?

ЕЛЕКТРА

Аз предполагам — в памет на умрелия

Орѐст да са положени от някого.

ХРИЗОТЕМИДА

Ужасно зло! Аз бързах тъй зарадвана

е вестта си, а не съм и подозирала

в каква беда сме! Но сега към старите

беди аз виждам ново зло натрупано!

ЕЛЕКТРА

О да, но чуй ме, и ще облекчиш така

теглото на това ужасно бедствие.

ХРИЗОТЕМИДА

Та мога ли да възкреся умрелия?

ЕЛЕКТРА

Не казвам туй, нима съм толкоз глупава!

ХРИЗОТЕМИДА

Какво е туй, което бих направила?

ЕЛЕКТРА

Каквото кажа, извърши решително!

ХРИЗОТЕМИДА

Щом има полза някаква — съгласна съм.

ЕЛЕКТРА

Но знай, не става нищо без усилия!

ХРИЗОТЕМИДА

Каквото бих могла, ще бъде сторено.

ЕЛЕКТРА

Тогава слушай как реших да действувам.

Ти знаеш, че не можем да очакваме

подкрепата на свои хора — взе ни ги

смъртта, и ние с теб сами останахме.

Додето още чувах аз, че брат ни е

сред живите и че цъфти, надявах се,

че ще се върне тук за отмъщение.

Но той е мъртъв; днес към тебе гледам аз —

не бой се да убиеш с мене, с твоята

сестра, Егист, човека, който сам уби

баща ни! Днес пред теб ще се разкрия аз.

Та докога ще чакаш във бездействие?

Каква надежда храниш ти? Ти би могла

да плачеш за богатствата си бащини,

ти можеш да скърбиш, че вече толкова

години тъй старееш неомъжена.

Не се надявай, че ще можеш някога

да се омъжиш! Та не е без ум Егист,

че да допусне, за беда на себе си,

да се възземе твоят или моят род.

Ако последваш моето решение,

ще имаш благодарността на нашия

покоен татко, още — и на брата ни.

След туй — свободна ти си по рождение,

свободна ще се казваш и достоен брак

ще случиш. Всеки спира взор към честния.

Не виждаш ли, каква ще бъде твоята

и мойта слава, ако слушаш моите

съвети? Кой и чужденец, и нашенец

не ще ни хвали, щом ни види някъде?

„О, вижте тези две сестри, приятели,

които своя бащин дом избавиха,

които, без да мислят за живота си,

решиха да убият враговете си!

Тях трябва вред да тачим и обичаме;

на празници, на всенародни сборове

за храбростта им нека ги почитаме!“

Така ще казват вред за нас, и приживе,

и след смъртта ни с нас ще бъде славата.

Но, мила, слушай, помогни на татко си,

на брат си помощ дай и спри бедите ни,

спри своите беди, и знай, че срамният

живот е тежък срам за благородника!

ХОР

Говориш ли, или пък слушаш другите,

в такова дело твой другар е разумът.

ХРИЗОТЕМИДА

Жени, ако с разсъдък здрав тя мислеше,

преди да заговори, би внимавала

тъй, както не внимава днес. Наистина,

как мислиш, та въоръжаваш себе си

с такава дързост и желаеш моята

подкрепа? Та не виждаш ли — жена си ти,

не мъж, и слаба пред врага е твоята

десница? Расне неговото щастие

със всеки ден, а бързо чезне нашето.

Кому, като замисля за такъв човек

убийство, то ще мине безнаказано?

Внимавай да не придобием повече

беди, ако дочуят този разговор!

Та нищо не помага, безполезно е

след подвига си да умрем с безславна смърт.

Смъртта не е най-страшното. Най-страшно е

да искаш да умреш и да не можеш.

Не, моля те, преди да сме загинали,

преди родът ни да изчезне целият,

гнева си обуздай! А всичко казано

ще крия като никога неказвано.

Но най-подир ела и ти на себе си

и, щом си слаба, отстъпи пред силните!

ХОР

Склони! Че няма по-добро за хората

от бдителност и от благоразумие!

ЕЛЕКТРА (към Хризотемида)

Не каза нищо ново. Бях уверена,

че ще отблъснеш мойто предложение.

Ще го извърша аз самата, с моята

ръка! Аз няма да оставя делото!

ХРИЗОТЕМИДА

Уви!

Да беше с този ум, когато татко ни

умираше, ти всичко би извършила.

ЕЛЕКТРА

Духът ми бе по-слаб, но аз бях същата.

ХРИЗОТЕМИДА

Старай се с онзи ум да бъдеш винаги!

ЕЛЕКТРА

Не ще помогнеш, виждам от съвета ти.

ХРИЗОТЕМИДА

Щом зло залавяш, зле ще бъдеш, ясно е!

ЕЛЕКТРА

Ценя ума ти, но страха ти мразя аз!

ХРИЗОТЕМИДА

Ще чуя и похвали от устата ти.

ЕЛЕКТРА

Това от мен не ще получиш никога!

ХРИЗОТЕМИДА

О, тук ще има да отсъди времето!

ЕЛЕКТРА

Върви си! Няма полза от словата ти!

ХРИЗОТЕМИДА

О, има, ала ти не виждаш ползата!

ЕЛЕКТРА

Върви и всичко разкажи на майка си!

ХРИЗОТЕМИДА

Дотам не съм достигнала в омразата.

ЕЛЕКТРА

Към срам ме води твоето напътствие!

ХРИЗОТЕМИДА

Не срам, а грижа за самата себе си.

ЕЛЕКТРА

И тъй, да следвам тази твоя нравственост?

ХРИЗОТЕМИДА

Щом ти си умна, ние ще те следваме.

ЕЛЕКТРА

Добре говори тя, и чудно — пак греши!

ХРИЗОТЕМИДА

Виж, болестта си определяш правилно.

ЕЛЕКТРА

Как? Според теб, не е ли с право казано?

ХРИЗОТЕМИДА

Наврежда ни понякога и правото.

ЕЛЕКТРА

Не ще се водя от такива правила!

ХРИЗОТЕМИДА

Ще разбереш, ако изпълниш плана си!

ЕЛЕКТРА

Ще го изпълня, а от теб не ме е страх!

ХРИЗОТЕМИДА

И ти не ще оставиш туй решение?

ЕЛЕКТРА

Не мразя нищо повече от лош съвет!

ХРИЗОТЕМИДА

Ти не приемаш думите ми, явно е.

ЕЛЕКТРА

Отдавна е решено, не от днес е то!

ХРИЗОТЕМИДА

Отивам си. Ти не приемаш моите

съвети, аз пък не приемам нрава ти.

ЕЛЕКТРА

Върви, не ще те диря вече никога,

дори горещо да желаеш! Глупост е

да тръгнеш да постигаш невъзможното!

ХРИЗОТЕМИДА

Добре, щом смяташ, че така е правилно,

така мислѝ. Ала когато бедствия

те сполетят, ще оцениш съвета ми!

Влиза в двореца.

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Щом виждаме как

умно се грижат птичките

за прехраната на онез,

от които имат живот

и подкрепа — тогава защо

да не постъпваме като тях?

Не, кълна се в гръма на Зевс

и в небесната Правда — зло

скоро ще ни сполети!

Ти, човешка земна Мълва,

на Атридите занеси

с тъжен глас в подземния мрак

тая срамна, нерадостна вест!

Първа антистрофа

Кажи им как днес

всичко у тях е обърнато,

как сред двете им дъщери

има спор и не стихва той

под мощта на любовта.

Изоставена и сама,

днес Електра се люшка, тя

вечно плаче за своя баща —

както скръбният славѐй —

без да се плаши от смъртта;

иска тя да умре, но тях,

двете ерѝнии[220], да сломи.

Кой е с тъй благороден дух?

Втора строфа

Никой честен човек не би желал

със лош живот да позори

своето име, дете, дете!

Така и ти

скръбен дял

във живота си избра,

като отблъсна недоброто.

С двойна слава

ще цъфтиш,

ще те наричат умна и прекрасна дъщеря!

Втора антистрофа

Жива бъди ми ти, надвиши врага

със толкова блага и мощ,

колкото немощна си днес!

И своите дни, виждам аз,

ти прекарваш в теглила,

но най-голямата награда за тебе е, че с благочест

върховните закони спазваш и почиташ Зевс.

Трети епизод

Влизат Орест и Пилад.

ОРЕСТ

Жени, дали сме правилно напътени?

Вървим ли точно там, където искаме?

ХОР

Що дирите, защо сте тук пристигнали?

ОРЕСТ

Отдавна търся къщата Егистова.

ХОР

Да, тя е тук. Добре са те напътили.

ОРЕСТ

Коя от вас в дома му би обадила

за нашето така желано идване?

ХОР (сочи Електра)

Хей тази — ако трябва да е свой човек.

ОРЕСТ (към Електра)

Отивай, жено, влез и обади им там,

че по Егист фокидци са пристигнали.

ЕЛЕКТРА

О, бедна аз! Дали не с доказателства

за тази вест, която ни донесоха?

ОРЕСТ

Не зная твоите новини. Изпрати ме

със вести за Орѐста Строфий, старият.

ЕЛЕКТРА

О, колко ме е страх! Що има, страннико?

ОРЕСТ

Във малка урна носим ние малкото

останки, както виждаш, на покойния.

ЕЛЕКТРА

Злочеста аз! Горко ми! Значи, вярно е,

и свойта горест виждам пред очите си!

ОРЕСТ

Ти плачеш над Орѐстовите бедствия?

Знай, неговото тяло е във тоя съд.

ЕЛЕКТРА

За боговете, ако той е в тоя съд,

аз моля, дай го, страннико, в ръцете ми,

за да ридая, да оплача себе си

и целия си род над този мъртъв прах!

ОРЕСТ (към прислужниците си)

Която и да бъде тя, предайте го

на нея. Тя го иска, както свой човек

и както родна кръв го би поискала.

ЕЛЕКТРА (Поема урната.)

Мой спомен за най-милия, единствена

останка от Орѐст! Как не с надеждите,

с които те изпращах, те поемам днес!

Днес само твоя прах държа в ръцете си,

а млад и бляскав те проводих някога!

О, по-добре сама да бях загинала,

преди да те изпратя в чужди краища,

откраднат и спасен със тия две ръце,

да беше паднал мъртъв още в оня ден,

та мъртъв да лежиш във гроб до татко си!

А днес без дом, изгнаник в чужди краища,

далеч от своята сестра — загина ти!

Не те измих аз, клетницата, с моите

ръце, не сбрах от огъня на кладата

злочестия ти прах — по обичаите!

За тебе чужди люде са се грижили,

ти идеш малък, в малка урна, бедни мой!

Нещастна аз! Напразни бяха грижите,

които аз със сладка мъка някога

за тебе съм полагала! И майка ти

не те е нивга като мен обичала!

И в къщи само аз те гледах — никой друг.

Ти винаги сестрица ме наричаше.

И всичко туй загина във едничък ден

със твойта смърт. Изчезна като вихър ти

и всичко ми отне. Загина татко ми,

умрях и аз. И ти си между мъртвите.

Врагът се смее, радостна до лудост е

престъпната ни майка. Ти ми пращаше

начесто вести, че ще дойдеш някога

самин да отмъстиш. Но ето, нашият

враждебен демон ми отне утехата.

И той сега ми праща вместо милото

лице безчувствен прах и сянка призрачна!

О, горко ми!

О, нещастен прах! Уви! Уви!

О, ужасен път! Горко на мен!

Ти тръгна в него, мили мой, и своята

сестра погуби! Братко мой, погуби ме!

Затуй ме приеми във свойто жилище —

мен, мъртвата, при мъртвия! Завинаги

да бъда в гроба с теб! Когато жив бе ти,

споделях с тебе участта ти. Мъртва днес

копнея да получа дял от гроба ти.

Че виждам аз, не знаят скърби мъртвите.

ХОР

Помнѝ, Електро, смъртен беше татко ти;

Орѐст — и той. Не се отчайвай толкова.

Еднакъв скръбен дял очаква всички ни.

ОРЕСТ

Уви! Какво да кажа? Колко бедна е

речта! Не мога да сдържа езика си!

ЕЛЕКТРА

Защо говориш всичко туй? Защо скърбиш?

ОРЕСТ

Не си ли ти оназ Електра, славната?

ЕЛЕКТРА

О, да, и в тъй плачевно положение!

ОРЕСТ

Горко ми! Колко скръбна е съдбата ти!

ЕЛЕКТРА

Защо въздишаш тъй за мене, страннико?

ОРЕСТ

О хубост, страшно и без срам погубена!

ЕЛЕКТРА

Не друга — ти оплакваш мене, страннико.

ОРЕСТ

Безбрачен и нещастен е животът ти.

ЕЛЕКТРА

Защо ме гледаш тъй и плачеш, страннико?

ОРЕСТ

О, аз не съм познавал теглилата ти!

ЕЛЕКТРА

Коя от моите думи ти разкри това?

ОРЕСТ

Видях, че в много скърби си потънала.

ЕЛЕКТРА

Все пак ти виждаш малко от бедите ми.

ОРЕСТ

Възможни ли са повече страдания?

ЕЛЕКТРА

Да, аз живея заедно с убийците.

ОРЕСТ

Чии убийци? Кой е той, убитият?

ЕЛЕКТРА

Баща ми. По принуда им робувам аз.

ОРЕСТ

Та от кого със сила си принудена?

ЕЛЕКТРА

Зове се майка — няма нищо майчино.

ОРЕСТ

Но как? С ръце те бие? Унижава те?

ЕЛЕКТРА

С ръце, със унижения, със всяко зло!

ОРЕСТ

И нямаш помощ, ни защита, някъде?

ЕЛЕКТРА

О, имах, но праха му вие носите.

ОРЕСТ

Отдавна те оплаквам аз, нещастнице!

ЕЛЕКТРА

Оплакваш ме на тоя свят единствен ти.

ОРЕСТ

Единствен аз болея от бедите ти.

ЕЛЕКТРА

Дали не си ни родственик отнякъде?

ОРЕСТ (сочи Хора)

Ще кажа, ако тия са приятелки.

ЕЛЕКТРА

Такива са. Говориш пред доверени.

ОРЕСТ

Ще чуеш всичко, ала махай урната.

ЕЛЕКТРА

Недей така, за бога, чуждоземецо!

ОРЕСТ

Послушай тези думи и не ще сгрешиш.

ЕЛЕКТРА

Най-скъпото не ми отнемай, моля те!

ОРЕСТ

Не ще допусна!

ЕЛЕКТРА

Ах, какво нещастие,

Орѐсте, ако ме лишат от гроба ти!

ОРЕСТ

Не казвай зло! Тук нямат място сълзите!

ЕЛЕКТРА

Но как! Оплаквам брата си, умрелия!

ОРЕСТ

Не бива да мълвиш такива приказки.

ЕЛЕКТРА

Така ли недостойна съм за мъртвия?

ОРЕСТ

Достойна си. Но този съд не е за теб.

ЕЛЕКТРА

Защо? Нали Орѐстовият прах е тук?

ОРЕСТ

Не, тук не е прахът, а само името.

ЕЛЕКТРА

Тогава де е гробът на злочестника?

ОРЕСТ

Той няма гроб. Защо е гроб на живия?

ЕЛЕКТРА

Какво говориш?

ОРЕСТ

Казвам само истина.

ЕЛЕКТРА

Нима е жив?

ОРЕСТ

Ако съм жив самият аз.

ЕЛЕКТРА

Но ти ли си Орѐст?

ОРЕСТ

Сама виж пръстена

на татко и реши дали е истина.

ЕЛЕКТРА

О мило слънце!

ОРЕСТ

Мило е, съгласен съм.

ЕЛЕКТРА

О глас, дойде ли?

ОРЕСТ

Не разпитвай другиго.

ЕЛЕКТРА

Прегръщам теб?

ОРЕСТ

Навеки ще сме заедно.

ЕЛЕКТРА (към Хора)

О вий, жени любезни, вий, съгражданки,

вий виждате Орѐста, умъртвения

от хитър слух и пак спасен със хитър слух.

ХОР

Да, виждаме, дете, и сълзи радостни

очите ни струят при вашто щастие.

Комос

строфа

ЕЛЕКТРА (към Орест)

Дете, дете

на онзи, който бе за мен най-скъпият!

Пристигна най-подир,

намери се, дойде, видя любимите!

ОРЕСТ

Да, тук съм. Ала ти пази мълчание.

ЕЛЕКТРА

Защо пък?

ОРЕСТ

Мълчи, за да не чуе някой вътре!

ЕЛЕКТРА

Във вечната дева заклевам се аз —

в Артемида — че няма да трепна дори

пред омразната жена,

затворена вечно вътре!

ОРЕСТ

Внимавай! И жените имат войнственост.

И ти я знаеш, ти си я изпитала.

ЕЛЕКТРА

Уви! Уви!

Ти ясно ми загатна за бедата ми —

незабравима и неизцелима —

която преживях!

ОРЕСТ

Аз знам и туй. Спомнѝ си тези работи

тогаз, когато заповяда случаят.

Антистрофа

ЕЛЕКТРА

О, всеки миг,

о, с право всяко време според мене е

удобно за това!

Едва сега свободен е езикът ми!

ОРЕСТ

Съгласен съм. Но бди над свободата му!

ЕЛЕКТРА

Но как?

ОРЕСТ

Не говорѝ, преди да дойде време.

ЕЛЕКТРА

Та кой ще смени, щом ти ми дойде,

с мълчание моите думи сега?

Нямах вест, не чаках аз,

а ето, че пак те виждам!

ОРЕСТ

Видя ме, щом безсмъртните ме пратиха.

… … … … … … … … … …

ЕЛЕКТРА

Щом в този дом

те пращат боговете, по-голяма е

и благодарността ми. Божа воля

за мене е това.

ОРЕСТ

Не спирам радостта ти, но страхувам се,

че може да те победи туй щастие.

Епод

ЕЛЕКТРА

Уви! Ти, който мина този хубав път

след толкоз време, за да се явиш при мен,

недей, като виждаш, че съм в зло…

ОРЕСТ

Какво недей?

ЕЛЕКТРА

Не ме лишавай, братко,

от радостта да гледам твоя поглед.

ОРЕСТ

Сам бих се сърдил, ако друг би пречил.

ЕЛЕКТРА

Съгласен си?

ОРЕСТ

Разбира се!

ЕЛЕКТРА (към Хора)

Скъпи приятелки, чух гласа,

който не вярвах да чуя пак.

Сдъ̀ржах своя гняв безмълвна

и не смеех глас да вдигна,

нещастна аз!

Към Орест.

Днес те имам. Ти пристигна

с този лик любим при мене,

който и в беди не ще забравя.

ОРЕСТ

Изоставѝ в речта си непотребното,

не казвай колко е престъпна майка ни

и как Егист пилее наште бащини

богатства, как ги пръска той по вятъра.

Че ценно време ще отнеме разказът.

Кажи това, което би подхождало.

Къде — открито или пък прикривани —

ще пресечем смеха на враговете си.

Но гледай да не се досети майка ни

по твоя лик защо в палата влизаме.

Плачи, като че вярваш във измамното

известие. А щом завършим хубаво,

на воля ще се смеем, ще се радваме.

ЕЛЕКТРА

Добре, мой братко. Твоето желание

ще бъде мое. Днешното си щастие

на тебе аз дължа, а не на себе си.

Не искам благо, ако то е свързано

макар и с малка твоя болка. Не добре

на своя бог-защитник тъй бих служила.

Останалото знаеш. Как не? Казах ти,

че днес Егист не е дома, че майка ни

е в къщи. И не бой се ти — сияещо

от смях не ще съгледа тя лицето ми.

Отдавна е в сърцето ми омразата.

Видях те и от радост няма никога

да спра да плача. Как бих спряла сълзите,

когато те видях в един-единствен ден

и жив и мъртъв? То бе тъй нечакано

за мен, че ако татко дойде жив сега,

не бих се никак чудила, бих вярвала,

че е пред мене. Щом така пристигна ти,

прави каквото искаш. Ако бях сама,

поне едно от двете бих постигнала —

спасение със слава, или — славна смърт.

ОРЕСТ

Мълчи, мълчи! Запътва се към изхода

отвътре някой.

ЕЛЕКТРА (към Орест и Пилад)

Влезте вие, странници,

с товара, който не отблъскват никъде

и който никой не приема радостно.

На сцената излиза Възпитателят.

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Глупци сте вие, пълни сте с безумие!

За нищо ли не смятате живота си?

Или пък разум нямате в главите си?

Не виждате, че не до зло живеете,

а посред зло, и то посред ужасно зло!

Та ако аз не пазех тук, при портите,

вестта за ваште планове би стигнала

в двореца, преди там да стъпят вашите

нозе! Но взех аз мерки за предпазване.

Та оставете този дълъг разговор

и радостните безконечни викове

и влезте! Бавността при тези работи

е лошо нещо. Ей, настана сгодата!

ОРЕСТ

А как ще бъде там при мойто влизане?

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Прекрасно. Непознат ще си за всички тях.

ОРЕСТ

Ти съобщи, че съм умрял, нали така?

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

За тебе смятат, че си в преизподнята.

ОРЕСТ

И те се радват? А какво говореха?

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Да свършим първо. Всичко там е хубаво,

дори това, което е нехубаво.

ЕЛЕКТРА

Кажи ми кой е този, братко, моля те!

ОРЕСТ

Нима не го познаваш?

ЕЛЕКТРА

Непознат ми е.

ОРЕСТ

Не помниш кой ме взе от тебе някога?

ЕЛЕКТРА

Не.

ОРЕСТ

Онзи, който сам, благодарение

на тебе, ме отнесе при фокидците.

ЕЛЕКТРА

Нима е той, когото при убийството

единствен верен аз видях сред многото?

ОРЕСТ

Да, той е. Но недей ме пита повече.

ЕЛЕКТРА

Най-скъп светлик, единствени спасителю

на нашта къща! Как дойде? Та ти ли си

човекът, който ни спаси и двамата

от много зло? Ръце вий скъпи! Сладък труд

на твоите нозе! Кажи, как толкова

се кри! А бе до мен, и ме погубваше

с вестта си! Ти си носил толкоз радости!

Здравей, мой татко! Сякаш виждам татко си.

Здравей! Но знай — намразих те безкрайно аз

и те обикнах пак в един и същи ден!

ВЪЗПИТАТЕЛЯТ

Но, мисля, стига! Ще изминат много дни

и много нощи, и за всичко станало

преди това, Електро, ще ти кажат те.

Към Орест и Пилад.

А вий, които тъй стоите — време е

за работа. Сама е Клитемнестра там.

Мъже там няма. Но ако се бавите,

мислете, че и с нея ще се борите,

и с други — многочислени и опитни!

ОРЕСТ

Да, няма нужда нашто начинание

от приказки, Пиладе. Нека влизаме

по-скоро и пред божиите образи

в преддверието приведем главите си.

Орест и Пилад, последвани от Възпитателя, влизат в двореца.

ЕЛЕКТРА

О Фебе, милостиво слушай двамата,

а с тях и мен, която с много дарове

ръце към теб в молитва съм простирала!

И днес, ликейски царю, без подаръци

в ръце, аз искам, моля те — бъди за нас

съюзник благосклонен в наште планове

и покажи на хората с какви беди

даряват боговете нечестивците!

Всички влизат в двореца.

Трети стазим

строфа

ХОР

Вижте накъде се отправя Арѐй,

който издишва необорна смърт!

Току-що вече влязоха в палатите

неизбежните псета[221], които мъстят

за скверни дела.

Не дълго ще очаквам аз

да се изпълни моето предчувствие.

Антистрофа

Влиза вътре той с коварни нозе

да отмъсти за мъртвата душа

и стига до богатствата прадядовски.

Той държи във ръцете си остър меч.

А Хермес, синът на Мая,[222] скрива хитростта

и към целта го води без забавяне.

Комос

Първа строфа

ЕЛЕКТРА (Излиза от двореца.)

Приятелки, мъжете свършват делото

след миг. Но вие мълчаливо чакайте.

ХОР

Какво? Що правят те сега?

ЕЛЕКТРА

Тя урната

за гроб тъкми, до нея са те двамата.

ХОР

А ти защо излезе?

ЕЛЕКТРА

За да бдя да не

пристигне тук Егист незабелязано.

КЛИТЕМНЕСТРА (зад сцената)

Ах, ах! Ах, дом

без свой човек, изпълнен със убийци!

ЕЛЕКТРА

Там викат. Вий не чухте ли, приятелки?

Втора строфа

ХОР

Нечуто нещо чух, нещастна аз, и цяла тръпна!

КЛИТЕМНЕСТРА (зад сцената)

Злочеста аз! Егисте! О, къде си ти?

ЕЛЕКТРА

Чуй, пак извика някой!

КЛИТЕМНЕСТРА (зад сцената)

О дете, дете!

Над майка си смили се!

ЕЛЕКТРА

Да, а татко ни

от тебе милост не получи някога!

ХОР

Граде, нещастно потомство, твойта участ

е да умреш, да умреш във този ден!

КЛИТЕМНЕСТРА (зад сцената)

О, нарани ме!

ЕЛЕКТРА

Ударѝ и втори път!

КЛИТЕМНЕСТРА (зад сцената)

Отново! Ах!

ЕЛЕКТРА

Дано и на Егист платят!

ХОР

О, сбъдват се клетвите, жив е той в гроба си!

Кръвта на своите убийци пролива като цял поток

мъртвият отдавна мъж!

Орест и Пилад излизат от двореца.

Първа антистрофа

ХОР

Но ето ги. Ръцете им са кървави

от жертвата. И ний не ги осъждаме.

ЕЛЕКТРА

Орѐсте, как е?

ОРЕСТ

Там, дома, е хубаво,

ако и Феб ни е предрекъл хубаво.

ЕЛЕКТРА

Умря ли тя, нещастната?

ОРЕСТ

Не се плаши —

не ще те мъчат майчините дързости.

Втора антистрофа

ХОР

Мълчете, ясно виждам аз — Егист насам пристига.

ЕЛЕКТРА

Върнете се, деца!

ОРЕСТ

Къде го виждате!

ЕЛЕКТРА

Той иде от предградието радостен към нас.

ХОР

Тичайте бързо в преддверието, бързо!

След първия успех успейте пак!

ОРЕСТ

Дерзай! Ще свършим!

ЕЛЕКТРА

Знаеш ти, побързайте!

ОРЕСТ

Да, тръгвам.

ЕЛЕКТРА

А за тук е моя грижата.

Орест и Пилад влизат в двореца.

ХОР (загледан след Орест)

За него е достатъчно със ласкави

слова да му пошепнат, и отправя се

безумен в бой за право дело той.

Екзод

Влиза Егист.

ЕГИСТ (към Хора)

Кажете ми къде са тук фокидците,

които известили, че умрял Орѐст

при сблъскване на конно състезание?

Към Електра.

Чуй, тебе питам, тебе, тебе, дръзката

преди! За него ти си най-загрижена

и, предполагам, ти ще знаеш най-добре!

ЕЛЕКТРА

Да, зная, как не! Иначе би значело,

че аз не зная участта на скъп човек!

ЕГИСТ

Кажи ми ти къде са чуждоземните!

ЕЛЕКТРА

Там. Срещна ги любезно домакинята.

ЕГИСТ

Вестиха ли, че мъртъв е наистина?

ЕЛЕКТРА

Не само с думи — с дело й показаха.

ЕГИСТ

И, значи, аз ще видя със очите си?

ЕЛЕКТРА

О, да, ще видиш много скръбно зрелище.

ЕГИСТ

Необичайно радостно известие!

ЕЛЕКТРА

Да, радвай се, ако това е радостно.

ЕГИСТ

Мълчете! Отворете за микенците

и аргосците, за да гледат всички те!

Та който е живял с надежди глупави

във него, нека, като види мъртвия,

приеме сам ярема, не с насилие

да поумнее, не чрез наказание!

ЕЛЕКТРА

Аз изпълнявам своето. Със времето

аз поумнях, и ето, слушам силните.

Вратата на двореца се отваря. Вижда се трупът на Клитемнестра, покрит с плащ.

ЕГИСТ

О Зевсе, божа завист е извършила

това! Но ако грях мълвя, отказвам се

от тази реч. Снемете покривалото,

за да пролея сълзи за роднината.

ОРЕСТ

Вдигни го ти. Не мен, а теб засяга то.

Ти гледай и мълви слова приятелски.

ЕГИСТ

Да, право, ще послушам.

Към Електра.

Но повикай ми

и Клитемнестра, ако е в палатите!

ОРЕСТ

До тебе е. Недей я дѝри другаде.

ЕГИСТ

(Вдига покривалото.)

Що виждам! О!

ОРЕСТ

Какво те плаши? Кой е тук?

ЕГИСТ

Във мрежа на какви мъже попаднах аз,

нещастен!

ОРЕСТ

Не разбра ли, че със жив човек

приказваш тъй, като че ли е мъртъв той?

ЕГИСТ

Уви, разбрах! Не може да не е така —

тоз, който ми говори, да не е Орѐст!

ОРЕСТ

Добър пророк бе ти, ала измами се.

ЕГИСТ

Загинах аз, нещастен! Оставете ме

да кажа нещо!

ЕЛЕКТРА

Не оставяй, моля те,

да продължава с непотребни приказки!

Та щом човек, оплетен в престъпления,

ще мре, каква печалба е бавежът му?

По-скоро го убий и на гробарите

предай го ти — за тях е той, — очите ни

да го не виждат! Туй ще е за моите

страдания едничко изцеление!

ОРЕСТ (към Егист)

Ха, влизай бързо вътре! Не за приказки

въпросът е сега, а за живота ти!

ЕГИСТ

Защо ме водиш в къщи? Ако делото

е хубаво, не трябва мрак. Убий ме тук!

ОРЕСТ

Не заповядвай, а върви към мястото,

където си убил баща ми! Там ще умреш!

ЕГИСТ

И трябва този дом да види днешните

и бъдните беди на Пелопидите?

ОРЕСТ

За твоите — да. Това предсказвам сигурно.

ЕГИСТ

Това изкуство нямаш от баща си ти.

ОРЕСТ

Отвръщаш много и забавяш пътя ни.

Върви!

ЕГИСТ

Води!

ОРЕСТ

Ти трябва да вървиш напред.

ЕГИСТ

За да не ти избягам ли?

ОРЕСТ

О, не затуй,

а за да не умреш тъй, както тебе е

угодно. Трябва да ти дам горчива смърт.

По този начин трябва да наказваме

онез, които незаконно действуват —

със смърт! Ще намалеят тъй злодейците!

Тласва Егист към вратата на двореца.

ХОР

О, потомство Атреево, колко беди

ти премина, додето отново доби

свободата си с днешното дело!

Трахинянките

Лица

ДЕЯНИРА

ДОЙКА

ХИЛ

ХОР ОТ ТРАХИНСКИ ДЕВОЙКИ

ВЕСТИТЕЛ

ЛИХАС

СТАРЕЦ

ХЕРАКЪЛ

Действието се развива в тесалийския град Трахин, пред двореца, в който живее Херакъл.

Пролог

ДЕЯНИРА

От старо време казват, че за никого,

преди да е умрял, не знаят хората

добър ли, или лош е бил животът му.

Но и преди да ида между мъртвите,

аз знам, че моят е тегла и бедствия.

Когато бях в чертозите на татко си,

на цар Ойней в Плеврона, ужасявах се

от брака — както никоя в Етолия.

Един поток — потокът Ахелой — ми бе

жених, и от баща ми той ме искаше,

превърнат на същински бик, на лъскав змей,

извит и гъвкав, или пък на истински

човек с глава на бик, а от брадата му

космата изворни води се стичаха.

Такъв жених поискал бе ръката ми,

а аз се молех да умра, нещастната,

преди да се докосна до леглото му.

Дойде след време там, за мое щастие,

прославеният Зевсов и Алкменин син[223].

Със Ахелой той влезе във борба тогаз

и ме избави. Как вървя борбата им,

не ще разкажа — аз не зная. Който е

можал без страх да гледа, нека каже!

А аз седях уплашена — нещастие

над мен да не стовари красотата ми.

Най-после Зевс добре завърши битката.

Добре ли я завърши? Ах, обвързана

с леглото на Херакъл, храня вечен страх,

тревожа се заради него. Всяка нощ

ми носи нови мъки и страдания.

Родих деца, които той единствен път

видя — тъй както селянин далечната

земя при посев само и пожънване.

В такъв живот, изпълнен с труд за другите,

дохождаше дома и пак отиваше.

Но днес, когато той завърши своите

борби, у мене расне безпокойството.

Откакто е убил Ифит, прокудени

от своя край, живеем тук, в трахинската

земя, при наш приятел[224]; а къде е той —

не знае никой. Зная само — в тежка скръб

ме хвърли той, когато заминаваше.

И чувствувам, че зло му се е случило.

Не мина малко време — десет месеца

и други пет без никакво известие!

Ах, има нещо страшно тук! Остави ми

една такава плочка[225] той, че винаги

се моля да не ме слети нещастие!

ДОЙКАТА

Царице Деяниро, аз съм виждала

да плачеш често с горък, безутешен плач

по своя мъж, заминал в чужди краища.

Но ако бива да съветва робски ум

свободни хора, чуй и ти съвета ми.

Ти имаш толкова деца, а никое

не пращаш по следите на съпруга си!

Особено пък Хил — нима за татко си

не иска да узнае той добре ли е!

Но ето го — той тича към палатите.

Та ако смяташ, че добре съм казала,

с момчето постъпи според съвета ми.

Влиза Хил.

ДЕЯНИРА

О, сине мой! Дете! И от незнатните

се чуват хубави неща. Робиня е

хей таз жена, но каза благородна реч.

ХИЛ

Кажи ми, майко, ако е за казване.

ДЕЯНИРА

Че срамно е да не подириш татко си,

когато е пропаднал в чужди краища.

ХИЛ

Аз знам къде е — ако слушам хората.

ДЕЯНИРА

В коя земя дочуваш да е спрял, дете?

ХИЛ

През цялата година, дълго — казва се —

робувал при една жена във Лидия.[226]

ДЕЯНИРА

Тогава всичко можем да очакваме!

ХИЛ

Но вече бил освободен — така мълвят.

ДЕЯНИРА

Но, жив или умрял, сега къде е той?

ХИЛ

Евритовия град в Евбея, казва се,

нападал или готвел нападение.

ДЕЯНИРА

Но, сине мой, ти знаеш ли? Остави ми

за този край той сигурни пророчества!

ХИЛ

Не те разбрах. Какво говориш, майчице?

ДЕЯНИРА

Че той или ще срещне гибелта си там,

или ако надвие и във този бой,

честит ще е завинаги животът му.

Но щом е във такова изпитание,

иди на помощ, за да се спасим, дете,

и ние или да погинем заедно!

ХИЛ

Ще ида, майко. Ако знаех думите

на бога, щях да бъда там отдавна аз.

Не чувствувах при тази вечна таткова

съдба особен страх или загриженост.

Сега разбрах. Не ще пропусна нищичко,

за да науча търсената истина.

ДЕЯНИРА

Върви, дете. Макар и късна, винаги

за нас добрата новина е щастие.

Хил излиза.

Парод

ХОР

Първа строфа

Към теб, когото звездна умираща нощ

поражда и приспива целия пламнал,

Хелиос[227], Хелиос, викам —

обади къде се намира

днес на Алкмена синът,

где,

боже, който светиш със бляскав плам!

При морски проливи? Или

върху една от двете суши[228]?

Кажи, могъщ е твоят поглед!

Първа антистрофа

Разбирам как с копнеещо в болка сърце

спечелената с тежък бой Деянира,

като злочеста птичка,

никога без сълзи не може

своя копнеж да приспи,

не —

помни своя съпруг и тръпне в страх,

връз безпокойното легло

самотна чезне и очаква

горчива и плачевна участ.

Втора строфа

Както в морето под буен

южен и северен вятър

виждаш нашир — наближава,

иде вълна след вълна,

така и той,

тивският мъж[229],

е в тежко зло,

вечно растат

безчет беди —

в критски води

сякаш плува. Но някой бог,

който му сочи верен път,

пази го сам от гибел.

Втора антистрофа

Вярно, с почтителен укор,

все пак със укор ще кажа.

Чуй ме, не бива да губиш

никога свойта добра

надежда. Да,

пък и Кронид

(а той е цар

в целия свят)

не ни е дал

дял без беди.

Не — беда и добро кръжат

вечно край нас, тъй както безспир

Мечката в кръг се движи.

Епод

И нито звездната нощ,

ни бедата, ни богатствата векуват

скоро те

изчезват — сменят се поред

лишения и радост.

На тебе, на царицата, говоря аз —

надявай се! Че виждал ли е някой

Зевс да изостави свойте рожби?

Първи епизод

ДЕЯНИРА

Ах, ти узна за моите страдания

и идеш тук. Но как боли в сърцето ми,

сама не ще изпиташ и не знаеш ти!

Че младостта вирее върху своята

определена твърд и нито божи плам

я плаши, нито вихър, ни проливен дъжд —

живее тя сред сладости в безгрижие,

додето назоват жена девойката

и тя поеме своя дял от грижите

във трепет за мъжа си, за децата си.

Тя би разбрала, като гледа своята

съдба, какви беди са ме отрупали.

Аз вече много болки съм изплакала,

но днес една неказвана ще чуете.

Когато тръгна в поход за последен път,

Херакъл, господарят, във палатите

остави стара табличка, изписана

със знаци, за които той преди това,

отивайки на бой, не ми говореше —

на подвизи, а не на смърт отиваше.

Сега, като за смърт приготвен, даде ми

наградата за брака ни, а родната

земя разпредели между децата си

и каза точно, че ако в страната ни

не дойде след година и три месеца,

във този срок отишъл е сред мъртвите;

ако прескочи този срок, в безгрижие

ще преживее по-нататък дните си.

С това било от боговете съдено

да свършат и Херакловите бедствия —

това с гласа на два свещени гълъба

дъбът в Додона му предрекъл някога.

Дойде мигът, сега ще видим сигурно

как трябва да се сбъдне прорицаното.

От сладък сън аз скачам в страх, приятелки,

и трепетна се питам: ще изгубя ли

най-славния в света и най-отличния?

ХОР

Не казвай лошо! Увенчал главата си,

задава се човек с добри известия.

Влиза Вестител.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Царице Деяниро, пръв от грижата

ще те избавя. Славният Алкменин син

е жив, могъщ и води тук след битката

трофеен дар на боговете бащини!

ДЕЯНИРА

Какво говориш, старче мой, какво е туй?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ще дойде скоро в твоя дом желаният

съпруг, ще се яви с победоносна мощ!

ДЕЯНИРА

От тукашен или от чужденец узна?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Тъй каза пред мнозина сред ливадите

сам пратеникът Лѝхас. Та от него чух

и хукнах — пръв да донеса известие —

облага да спечеля и признателност.

ДЕЯНИРА

Но где е той, ако ми носи блага вест?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не лесно той, царице, си пробива път.

С въпроси са се струпали мелийците[230]

край него, и не може да пристъпи той.

Там всеки иска да узнае своето —

и не отстъпва, докато желаното

не чуе. Той не иска, но задържат го,

затуй стои. Но скоро ще го видите.

ДЕЯНИРА

О, Зевсе, който властвуваш в етейската

лъка[231]! Най-после ти ни даде щастие!

Жени, запейте всички — и в палатите,

и вън от този дом, — че неочаквано

от радостната вест сега ликуваме!

ХОР

Хипорхема

Нека ликува дома при олтарите

с радостен вик съпругата! Нека дружно от момците

кънти

вик на прослава към бога,

към Феба, закрилника красноколчанен[232]!

Пейте пеан, пеан, девойки!

Славете божата сестра

ортигийската Артемида[233] —

с верния лък и с факлите в ръце,

още — родните нимфи!

Възторг ме обзема, следвам те-

бе, флейто, господарко на душата ми!

Вълнува ме бръшлянът —

евой, евой![234] —

венците му ме карат да играя до забрава!

Ио̀, ио̀, Пеан! Погледай, скъпа моя![235]

Задават се към тебе,

и можеш да ги видиш!

ДЕЯНИРА

Да, виждам, скъпи мои, не убягнаха

от погледа ми — виждам цяло шествие.

На сцената се явява шествие на пленени жени, водени от войници и от пратеника Лихас.

След толкоз дни те срещам аз, вестителю,

със поздрав — ако носиш нещо радостно!

ЛИХАС

Добре дойдохме, вий добре ни срещате,

царице, — и заслужено. За хубави

дела добрата дума е наградата.

ДЕЯНИРА

Любезни! Първо ми кажи най-първото —

дали ще видя вкъщи жив съпруга си.

ЛИХАС

Когато го напущах, той бе пълен с мощ,

бе здрав, цъфтящ, не му тежаха болести.

ДЕЯНИРА

Къде бе той? В край гръцки или варварски[236]?

ЛИХАС

В Евбея, на брега; там вдигна жертвеник,

отрупан с плод, във чест на Зевс от Кенеон.

ДЕЯНИРА

Оброчен дар или по предсказание?

ЛИХАС

Оброчен — за това, че взел с оръжие

земята на жените, що доведохме.

ДЕЯНИРА

Но, моля те, чии са и кои са те?

Ако не бъркам, те са за окайване!

ЛИХАС

Избра ги той, когато срина царството

на цар Еврит, — за свой трофей, за божи дар.

ДЕЯНИРА

В това ли царство е прекарал цялото

безкрайно време от неизброими дни?

ЛИХАС

Не, повечето време бил във Лидия,

задържан, казва, не като свободен мъж,

а като роб. Но нека не осъждаме

жена, когато Зевс е извършителят.

Продаден на Омфала, една варварка,

година минал в робство, както казваше,

и тоя срам го наранил дотолкова,

че с дума се обвързал сам и клетва дал

в робия да захвърли причинителя

на свойто зло с жена му и с децата му.

И не забравил клетвата: очистил се

и към Евритовия град с наемници

потеглил в поход. Казваше, че царят бил

единствено виновен за бедата му.

Дошъл у него, седнал при огнището

Херакъл, като стар познат — и казал му

тогава много хули с лоша помисъл

Еврит: че той, Херакъл, с безпогрешните

стрели не би надвил на синовете му,

че роб, не волен мъж е той, понасяйки

обидната му реч. Пиян, прогонил го

от своя пир. Когато с яд в душата си

съзрял веднъж Ифита на тиринтските

скали[237] да дири своите заскитали

коне, загледан тук, замислен другаде —

свалил го от височината мигом той.

Но гневен за това убийство, властникът,

създателят на всичко, Олимпиецът,

сам Зевс го прати в робство — той не можеше

да понесе, че твоят мъж със хитрост е

убил човек. При явно отмъщение

Зевс би простил — че прав е бил убиецът.

Неправдата презират и безсмъртните.

Ония, със надменния и зъл език,

са днес на преизподнята поселници,

градът им — в плен. А тези тук, постигнати

от скръбна участ подир дни на щастие,

при тебе идат. Тъй реши съпругът ти,

а аз, като служител верен — слушам го.

И сам той, след като на Зевс, на татко си,

свещени жертви принесе за своята

победа, — ще си дойде, знай! От всичките

приятни вести тази е най-сладката!

ХОР

Царице, радостта ти днес е сигурна

при всичко чуто и при всичко видено!

ДЕЯНИРА

Как няма да се радвам аз от все сърце,

щом чувам за щастливите му подвизи?

Едното е естествено при другото.

Но все пак се боят благоразумните,

че може да се сгръмоли щастливецът.

Обзе ме страшна мъка в миг, приятелки,

когато зърнах тъй нещастни, в чужди край,

без дом и без родители, във тежък плен

жени, които са били наричани

свободни, а сега понасят робски дял.

О, богове! Дано не видя никога

срещу рода ми тъй да се надигнете!

А иначе — дано не съм сред живите!

С каква тревога гледам тези пленници!

(Към Йола.)

А ти — каква си, моя млада клетнице?

Мома ли, или майка? Младостта ти е

неопитна, личи, и — благородна си.

Йола не отговаря.

Чуй, Лихасе, каква е тази пленница?

Коя е нейна майка, кой е татко й?

Кажи! Към нея гледам с най-дълбока жал,

че само тя умее тук да чувствува!

ЛИХАС

Що зная аз? Защо ме питаш? Може би

по род не е била между последните.

ДЕЯНИРА

Не е ли от царете, от Евритови?

ЛИХАС

Не знам, па и не съм разпитвал толкова.

ДЕЯНИРА (подозрително).

И името й ти не чу от другите?

ЛИХАС

Не, мълком изпълнявах свойта работа.

ДЕЯНИРА

(към Йола).

Кажи на мене, клетнице! За тебе е

беда, ако не разберат коя си ти.

ЛИХАС

Едва ли би развързала езика си,

след като тъй мълча преди. Не казва тя

ни много, нито малко — нито думица,

а с остра болка сълзи рони, бедната,

над тежкото си зло, откакто пустия

свой роден край напусна. Да, съдбата й

е зла, но тя й дава снизхождение.

ДЕЯНИРА

Пуснете я и нека иде в стаите

тъй, както иска тя сама. Към нейните

беди не искам да прибавя нова скръб.

Достатъчна е тази.

(Към Лихас.)

Във палатите

да влезем всички: ти върви, където си

потеглил, аз пък — ще приготвя нужното.

Лихас продължава с пленниците.

ВЕСТИТЕЛЯТ (към Деянира).

Почакай още малко тук, та не пред тях

да разбереш кого отвеждаш в своя дом

и за да ти разкажа неизвестното.

Че всичко зная аз по тези работи.

ДЕЯНИРА

Какво сега? Защо препречваш пътя ми?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Почакай, чуй! Ни първото известие

бе празно, нито второто, надявам се.

ДЕЯНИРА

Да викна ли онези,

(Посочва след отминалото шествие.)

или — искал би

да чуя само аз и тези гражданки?

(Посочва Хора.)

ВЕСТИТЕЛЯТ

За теб, за тези — може. Остави онез!

ДЕЯНИРА

И без това заминаха. Кажи сега.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Във цялата си реч ни дума искрена

не каза той. Или сега ви мамеше,

или преди е бил нечестен пратеник.

ДЕЯНИРА

Какво? Кажи по-ясно туй, което е

във мисълта ти. Не разбрах словата ти.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Аз чух, когато този мъж говореше

пред много сбрани хора, че съпругът ти

заради таз девойка повалил в праха

Еврит с висококулата Ехалия —

сам бог Еро̀т го вмъкнал в бой с оръжие,

не тежката робия у лидийците

и при Омфала, не смъртта Ифитова.

А виж, сега приказва други работи.

Щом не успял да убеди родителя

да му даде за таен брак девойката,

измислил той нищожно обвинение

и тръгнал срещу нейното отечество,

където — каза той — Еврит бил властният,

убил баща й — царя — и срутил града.

И днес, ти виждаш, връща се в палатите

и праща нея не тъй необмислено

и не като робиня. Не мисли това!

Така е, той е пламнал от желание.

Реших да ти разкрия тук от край до край

това, което зная от вестителя.

И всичко туй мнозина сред трахинския

площад със мене слушаха, и могат те

да потвърдят. Ако не казвам хубави

неща, скърбя, — но аз ти казах правото.

ДЕЯНИРА

О, аз нещастна! Докъде съм стигнала!

Каква беда под своя покрив, без да знам,

приех! О, бедна аз! Нима безименна

е тя — тъй както се закле водачът й?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Да, свети с хубостта и с потеклото си —

тя по баща била на цар Еврит дете,

наричала се Йола. А ни думица

не каза той. Не е разпитвал, види се!

ХОР

Проклет да е — не всеки лош, а скритият

злодей, комуто не приличат зли дела!

ДЕЯНИРА

Жени, какво да правя? Изумена съм

от думите, които ми се казаха!

ХОР

Върви, чуй Лихас! Той ще каже, вярваме,

ако го поразпиташ под мъчение.

ДЕЯНИРА

Да, да, ще ида. Смислен е съветът ти.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Сега — какво да правя аз! Да чакам ли?

ДЕЯНИРА

Почакай. Не повикан от вестители —

самичък той пристига от палатите.

Влиза Лихас.

ЛИХАС

Жена, какво да кажа на съпруга ти?

Кажи, защото, виждаш, тръгвам пак на път.

ДЕЯНИРА

Как бързо, след като така те чакахме,

потегляш, без да сме си поговорили!

ЛИХАС

Ако желаеш да ме питаш — ето ме!

ДЕЯНИРА

Ще кажеш ли пред мен самата истина?

ЛИХАС

О, Зевсе! Туй, което знам самият аз!

ДЕЯНИРА

Каква жена доведе ти в палатите?

ЛИХАС

Евбейка — но не зная потеклото й.

ВЕСТИТЕЛЯТ (приближава се до Лихас).

Хей, гледай тук! Кому приказваш? Мислиш ли?

ЛИХАС

А ти — защо задаваш ти такъв въпрос?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Ако разбра, бъди тъй смел, дай отговор!

ЛИХАС

Да — на царица Деянира, щерката

на цар Ойней, жената на Херакъл и

ако не бъркам, мойта повелителка.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Това желаех да узная. Значи, тя

е твоя повелителка?

ЛИХАС

И право е.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Какво ще бъде твойто наказание,

ако пред нея не говориш истина?

ЛИХАС

Как тъй? Защо приказваш тъй заплетено?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Съвсем не! Явно вършиш туй самият ти!

ЛИХАС

Аз тръгвам, но сглупих, че слушах толкова.

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не, първо ще те питам нещо кратичко!

ЛИХАС

Кажи, щом искаш. Та и тъй не млъкваш ти!

ВЕСТИТЕЛЯТ

Девойката, която във палатите

изпрати, ти познаваш.

ЛИХАС

Да. Защо това?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Не казваше ли ти, че тя, незнайната

за теб, е Йола, дъщеря Евритова?

ЛИХАС

Кому съм казвал? Кой ще дойде с доводи

да каже, че е чул това с ушите си?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Кому? На много хора. Сред трахинския

площад от тебе чу това тълпа народ.

ЛИХАС

Да.

Аз казах, че съм чул. Но все едно ли е

да казваш слух и да предаваш точна вест?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Какъв ти слух! Под клетва не твърдеше ли,

че на Херакъл за жена я водите?

ЛИХАС

Как, аз? Жена? Царице скъпа, моля те,

кажи, за бога, кой е този чужд човек?

ВЕСТИТЕЛЯТ

Аз, който чух от тебе, че пленен от страст,

срутил града й той, че не лидийката[238]

го сринала, а страстното желание.

ЛИХАС

Царице, нека си върви! Прилича ли

на здрав човек да брътви със безумните!

ДЕЯНИРА

Не, в името на Зевса, който с мълнии

обсипва етските[239] гори! Не ме лъжи!

Ти ще говориш не пред отмъстителна

жена, която не познава хората.

Насища се човек на свойто щастие.

И всеки, който пред Еро̀т упорствува —

като борец в юмручен бой, — безумен е.

Владее, както ще, и боговете той,

и мен. Защо пък не и друга някоя?

Ако отправя укор към съпруга си,

че е обзет от тази болест — луда съм,

или — към таз жена, която с никакъв

позор и с нищо зло не е белязана.

Не, не! Но ако си научил негови

лъжи, не си научил нищо хубаво.

Ако пък лъжеш сам, макар и с помисъл

похвална, ти ще се окажеш лош човек.

Открий пред мене истината! Срамно е

лъжец да казват на един свободен мъж!

Недей укрива нищо — че напразно е, —

мнозина са те чули, ще ми кажат те!

Боиш се? Нямат смисъл страховете ти!

Че тъкмо в неизвестността е болката!

Какво, ако узная? Та не е ли бил

Херакъл в брак със толкова жени до днес?

И никоя не чу от мене хулна реч

или обида. Нито тя — дори ако

от страст по него чезне, — че към нея аз

изпитах тъй дълбоко състрадание,

че красотата поломи живота й,

че без сама да иска, своя бащин край

тя срина и пороби. Но към щастие

да тръгне всичко! А пък ти — преструвай се

пред друг, но мен недей измамва никога!

ХОР (към Лихас).

Добро е, чуй! Не ще я съдиш никога

след туй! Ще имаш моята признателност!

ЛИХАС

Добре, царице скъпа. Виждам, мислиш ти

като човек, човешки и с разбиране —

не ще те лъжа, ще ти кажа правото.

Да, точно тъй е, както каза този мъж.

Непобедима страст обзе съпруга ти

към нея и заради нея с копие,

в потоци кръв, бе срината Ехалия.

Той каза (нека чуеш нещо в негова

защита) да не крия — той признаваше

това, — но аз, царице, от желание

да не смутя с такава вест сърцето ти

сгреших, ако това е прегрешение.

Понеже чу изцяло новината ми,

заради него и заради себе си

бъди добра към нея! Нека думите,

които каза, бъдат твърдо казани.

Защото той, могъщият навсякъде,

при любовта към нея е безпомощен.

ДЕЯНИРА

Аз също мисля да постъпвам точно тъй,

не ще прибавям нова болка, встъпвайки

в напразен спор с небето. Но да влизаме

в двореца, за да ти предам писмото си

и дар, какъвто връщат на подаръка.

Не бива да се върнеш празен, след като

пристигна тук с това голямо шествие.

Деянира, Лихас и Вестителят влизат в двореца.

Първи стазим

ХОР

Строфа

Афродита показва при всеки триумф

безкрайна мощ.

Божите неща

премълчавам — не казвам как Зевса Кронид

помами тя,

и полунощния Ха̀дес[240],

и Посейдона, който разтърсва земята.

Колко могъщи юнаци

за тая жена са се втурвали в бой

и в прах и посред удари са срещали

всички беди на борбата!

Антистрофа

Речен бог бе единият, в четириног

високорог

бик преобразен —

Ахелой от земя Ениада. И друг

пристигна там

от Дионисова Тива[241]

с лък, с боздуган и с копия във ръцете —

син на Кронѝд[242]. И тогава

те се спуснаха в миг — вдъхнови ги страстта.

Киприда, господарката на брачното

щастие, съдеше в боя.

Епод

То бе звук на могъщи ръце

и звук на стрели,

със звук на бичи рога примесен.

То бяха сплетени нозе,

бяха чела,

сблъскани в гибелен удар.

Стенеха двамата.

А нежна, с ведър поглед

седеше тя на светъл

хълм и очакваше своя съпруг.

И сякаш всичко съм видяла:

очите, за които се бият,

очакват със тъга.

После тръгна, далеч от майка —

сякаш самотна юница.

Втори епизод

Деянира излиза от двореца.

ДЕЯНИРА

Додето, скъпи мои, там вестителят

на тръгване приказва със пленените,

излязох скритом тук, при вас, на портите,

да кажа що извърших със ръцете си

и да изплача своите страдания.

Девойка — не девойка, а омъжена —

приех, тъй както вземат и моряците

товар — за срам и болка на сърцето си.

И под един и същи покрив чакаме

днес двете ние ласки. Със това плати

Херакъл, този верен и добър съпруг,

задето дълго този дом съм пазила!

Не мога да му се гневя наистина,

задето често страда от такава страст.

Но да живея с нея! Туй коя жена

би издържала? Да споделям брака си!

Аз виждам как разцъфва красотата й,

а аз повяхвам. Късат всички погледи

цветеца свеж, извръщат се пред старото.

Боя се да не би да е по име мой

съпруг, а мъж да бъде на девойката

Херакъл. Ала казах ви, не е добре

да се гневи жена разумна. Слушайте

как ще премахна грижата, приятелки.

Аз имах дар отдавнашен, от древен звяр

получен, дар, укриван тайно в меден съд.

Девойка още, взех го от косматия

кентавър Нес, когато той умираше.

През пълната река Евен пренасяше

той хора на ръце, без направляващи

весла, без корабни платна. И мене той,

потеглила за първи път по бащина

заръка със Херакъл като негова

жена, понесе върху раменете си.

Щом стигнахме средата, в миг погали ме,

безсрамникът, с ръце. Тогава викнах аз,

обърна се синът на Зевс и прати в миг

стрела крилата. Свирна и се вниза тя

в гърдите, в дробовете му. Умирайки,

продума звярът: „Дъщеря на стария

Ойней! За теб ще е голяма ползата,

ако послушаш! Сетната пренесена

си ти! Ако сбереш кръвта съсирена

от мястото, където се е внизала

стрелата, напоена със отровата

на хидрата от Лерна[243], знай, завинаги

ще бъде твой Херакъл, вече никоя

жена не ще предпочете пред тебе той!“

И спомних си, че у дома, приятелки,

след неговата смърт аз пазя скътана

одежда — напоена, както приживе

ми каза той. И всичко е изпълнено.

Дано не знам, дано не съм изучила

престъпна дързост! Ненавиждам дръзките!

Успея ли да победя девойката

и върна чрез вълшебствата съпруга си,

постигам всичко — стига да не смятате,

че върша глупост. Иначе — отказвам се.

ХОР

Но ако имаш твърда вяра в средствата,

това е, смятам аз, не зле замислено.

ДЕЯНИРА

За вярата ми — ето що: надявам се —

ала не съм ги никога изпитвала.

ХОР

Опитай! Та дори да имаш мнение,

че знаеш, ти не знаеш преди опита.

ДЕЯНИРА

Ще видим скоро. Ето че вестителят

е вън. Той скоро ще поеме пътя си.

Пазете само тайната ми. В тъмното,

дори да вършим зло, не се посрамваме.

Влиза Лихас.

ЛИХАС

Какво да правя, дъще на Ойней, сега?

Отдавна все отлагам свойто тръгване.

ДЕЯНИРА

Да, именно това и мислех, Лѝхасе,

додето с чужденките ти приказваше —

да вземеш тази дреха тънкотъкана

за моя мъж подарък от ръката ми.

Кажи, когато му я даваш, никой друг

да не облича преди него дрехата;

не бива да я вижда нито слънчев зрак,

ни храмова ограда, ни огнищен плам,

преди — застанал сам, открит, в сияние —

да я покаже на небето в жертвен ден.

Че врекох се: ако го видя някога

дома или пък чуя, че е жив и здрав,

да го покажа в нея на небесните —

нов жертвоприносител в нова мантия.

И знак за туй ще бъде отпечатъкът

от моя пръстен. Ще го разпознае той.

Върви и първо запази туй правило:

щом в път те пращат, не прекрачвай своите

права. И гледай да заслужиш двойната

похвала — на съпруга ми и моята.

ЛИХАС

На Хермес ако знам добре изкуството,

помни — не ще сгреша пред тебе никога.

Да, тоя съд ще занеса тъй, както е,

и ще прибавя твойте поръчения.

ДЕЯНИРА

Сега, потегляй вече. Тук, в палатите,

ти знаеш как са всички наши работи.

ЛИХАС

Да, зная и ще кажа, че е всичко в ред.

ДЕЯНИРА

Но ти видя приема и на чуждата

жена, видя как мило бе посрещната.

ЛИХАС

Да, тъй, че трепна радостно сърцето ми.

ДЕЯНИРА

Какво да кажа още? О, страхувам се

да пратя вест до него за копнежа си,

преди да знам копнее ли самият той!

Влиза в двореца.

Лихас потегля в път.

Втори стазим

ХОР

Първа строфа

Вий, люде, които живеете

при морския пристан, сред скали

с горещи потоци, на етските чуки,

вий, от мелийския залив[244],

от брега на златооръжната дева[245],

където пилския събор

тържествено празнуват!

Първа антистрофа

Хей, флейта със звукове медени

ще дойде наскоро между вас

не с тъжни напеви, а сякаш с вълшебен

химн от божествена лира!

Че синът на Зевса и на Алкмена

със плячка в доблестни ръце

днес бърза към дома си.

Втора строфа

Той напусна страната си

и дванадесет месеца скита по вълните,

а ние стоим и нищо не знаем. Скъпата негова жена,

злочеста, презлочест живот

погубваше с безкраен плач.

Но Арей, разярен, прекрати

вседневната й мъка.

Втора антистрофа

Ние чакаме, чакаме!

Да не спира ни миг многовесленият кораб,

преди да достигне в града ни Херакъл, напуснал евбейския олтар,

където бил принасял дар.

Оттам да дойде, закопнял

и пропит от любовния чар —

тъй както казал звярът!

Трети епизод

Деянира влиза развълнувана.

ДЕЯНИРА

Жени, боя се да не иде по-далеч,

отколкото е нужно, всичко сторено!

ХОР

Царице, дъще на Ойней! Какво сега?

ДЕЯНИРА

Не знам, но се боя да не излезе, че

извърших страшно зло с надежди хубави!

ХОР

С какво? Със даровете до съпруга ти?

ДЕЯНИРА

О, да! И аз не ще съветвам никого

да предприема работа с неясен край!

ХОР

Кажи страха си, ако е за казване.

ДЕЯНИРА

Тъй стана, че ако разкажа вам, жени,

ще ви се стори чудо, за невярване.

Това, с което преди малко бялата

одежда мажех — вълната от рунеста

овца, — изчезна, без да е докоснато

от някого! Самичко се разяде то,

разпадна се по пода! За да чуете

как стана то, ще кажа нещо повече.

От туй, което оня звяр, кентавърът,

ми каза, тежко наранен във хълбока,

аз не пропуснах нищо, нищо, спазих го —

на медна плочка сякаш бе написано.

Така постъпих, тъй ми бе заръчано:

от огън и от слънце недокоснато,

аз пазех в тъмни кътове лекарството,

додето ми потрябва за налагане.

Тъй правех аз. Но трябваше да действувам

и скрита във чертозите, наложих го

с къс вълна, от овцете ми остригана,

и сгънат, неогрян от слънце, сложих аз

дара в ковчеже вито, както знаете.

Но като влязох — гледам нещо тайнствено

за погледа и чуждо за разсъдъка.

Не зная как, захвърлила съм руното,

с което мажех дрехата, под пламъка

на слънчевата светлина. Запалено,

то в миг изчезна, раздроби се цялото —

би рекла, че това са стърготините

от острия трион на дърводелеца.

Така лежи на пода. От земята пък —

там, дето то лежеше, — бликват пенести

мехури — както се разлива гъста мъст

от грозда светъл на лозата Бакхова.

И тъй, не знам какво да мисля, бедна аз!

Но виждам, че съм сторила ужасно зло!

Та как, защо, умирайки, се грижеше

за мене звярът, щом поради мен умря?

Не, той ме заслепи, защото искаше

убиеца си да погуби! Чак сега

разбрах, когато всичко е загубено!

Сама, ако не ме измами чувството,

сама ще го погубя аз, нещастната!

Че знам стрелата — тя на божество дори,

на Хѐйрон, стори зло, на вси докоснати

животни носи смърт! И тъй — как черната

от кръв стрела, преминала през толкова

тела, не ще го порази? Тъй мисля аз.

Решено е — ако умре съпругът ми,

веднага ще загина и самата аз!

Не ще търпи позорни дни оназ жена,

която се нарича благородница!

ХОР

Да, ние всички тръпнем пред ужасното.

Но нека не оставяме надеждата!

ДЕЯНИРА

Не съществува в лошите решения

надежда, свързана със упование.

ХОР

Но ако към неволно съгрешилия

гневът е кротък — заслужаваш този гняв.

ДЕЯНИРА

Тъй може да говори не престъпникът,

а онзи, на когото не тежи вина.

ХОР

Добре ще е да не говориш повече,

ако не искаш Хил да чуе. Иде си

той, който тръгна в път да дири татко си.

Влиза Хил.

ХИЛ

О, майко, как бих искал аз едно поне!

Да не живееш вече или другиму

да се наричаш майка, или по-добри

да бъдат твоите чувства от сегашните!

ДЕЯНИРА

С какво заслужих, сине, тези укори?

ХИЛ

С това, че своя собствен мъж — говоря ти

за татко — ти погуби днес, разбираш ли?

ДЕЯНИРА

О! О! Какво говориш ти, детето ми!

ХИЛ

Неизлечимо зло! Но нещо свършено

кой може да превърне във нестанало?

ДЕЯНИРА

Какво говориш, сине? От кого узна,

че туй позорно дело съм извършила?

ХИЛ

Аз сам видях с очите си ужасната

беда на татко, не разпитвах никого.

ДЕЯНИРА

Къде сте се видели, сине, с татко си?

ХИЛ

Щом трябва да научиш, аз от край до край

ще кажа. След като срутил прочутия

Евритов град, той с плячка и със дарове

потеглил. Има бряг в Евбея, шумен бряг,

нос Кѐнеон, и там на Зевс, на татко си,

урежда той олтари, посвещава му

гора. Видях го там за пръв път, радвах се.

Когато бе решил да коли многото

животни, там дойде и Лихас, вестникът,

в ръце със твоя дар, със плаща гибелен.

Облечен в него, както ти си казала,

закла дванайсет вола той — избраните

сред плячката, а след това разбъркано

принесе в жертва още сто добичета.

Молитва първо с честна мисъл, бедният,

поде, щастлив от хубавата мантия.

Ала когато при светите обреди

се вдигна кървав пламък върху тлъстото

дърво, изби го пот, във слабините му

одеждата се впи, като на статуя,

и стегна членовете му. До костите

проникна остра тръпка. Сякаш кървава

змия със сок отровен го разкъсваше.

Тогава той завика на злочестника,

на Лѝхас, който бе невинен в злото ти, —

какво коварство е донесъл с дрехата!

Той, бедният, не знае нищо, казва му,

че този дар му пращаш ти, че плащът е

такъв, какъвто ти си му го връчила.

Когато чу това — а вече болката

и гърчът във гърдите му проникваха, —

той грабна Лѝхас за крака, край ставата,

и го запрати към една издадена

скала в морето. Пръсва от косите му

бял мозък, бликват кърви от разбитата

глава. От болка викна мигом целият

народ — за лудостта му, за убития.

Но никой да го доближи не смееше.

Пълзеше по земята и се вдигаше

той с вик и вопъл. Екнаха наоколо

локрийски носове, евбейски върхове.

Когато капна, уморен от тръшкане

върху земята и от силни викове, —

той запроклина своя злополучен брак

със теб и свойто родство със Ойнеевци,

защото то погубило живота му.

Той вдигна, цял потънал в дим, блуждаещо

око, видя, че плача сред войнишката

тълпа, и като ме погледна, викна ми:

„Дете, ела, не бягай от бедата ми,

дори ако смъртта ми бъде твоя смърт!

Ах, отнеси ме, положи ме някъде,

където няма да ме виждат смъртните!

Ако ме жалиш, бързай, отнеси ме ти,

не искам да издъхна в тези краища!“

Тъй каза той. Простряхме го сред кораба

и с труд след туй на суша го изнесохме.

Ревеше той от болки. Ще го видите —

ако не е умрял, ако е още жив.

Това намисли, майко, за баща ми ти,

и стори го. Да ти платят Ериния

и Дика! Ако туй е право — искам го.

Да, право е! Че ти погази правото,

като уби на този свят най-славния,

какъвто няма да намериш никога!

Деянира безмълвна се отправя към двореца.

ХОР

Защо излизаш мълком? Но не знаеш ли,

че тъй се съгласяваш с обвинителя?

ХИЛ

Да си върви! Попътен да е вятърът

за нея, да се махне от очите ми!

Защо да се гордее само с името

родителка, щом не постъпва майчински?

На добър час! С каквото е зарадвала

баща ми, нека то й бъде върнато!

(Излиза.)

Трети стазим

ХОР

Първа строфа

Девойки, вижте, ето разкри се мигом

онази божествена дума

на старинния оракул!

Гласеше тя, че минат ли дванадесет

години, ще настане край на мъките

за родния Зевсов син.

С твърди стъпки

тя върви към свойта цел.

Как с приклопени очи

би влачил робските тегла

човек и след смъртта си?

Първа антистрофа

Щом него, вплетен в кървава мрежа, подло

кентаврът рани в слабините

със убийствена отрова —

от смърт родена, хранена от пъстър змей, —

о, как ще види той отново слънцето,

щом здраво в него е впита

хидрата у-

жасна, а убийствени,

остриетата на Нес,

на звяра черногрив, безкрай

го мъчат и изгарят?

Втора строфа

Когато, бедната, зърна

над дома си надвесено страшно зло —

заплахата от новия брак, — не й дойде

наум това; и днес дошлата по чужд съвет —

след гибелната среща със кентавъра —

ужасна смърт оплаква тя

и лее свежата роса

на сълзите горчиви.

А иде насам

Мойра[246], и тя

подлото, зло

дело на Нес разкрива.

Втора антистрофа

И рукна порой от сълзи!

Ах, разля се такова страшно зло,

с каквато болка даже неприятели

сина на Зевс до днес не са отрупвали!

О, черен връх на воинското копие!

Как бързо, подир бой суров,

от ехалийските стени

девойката доведе!

Киприда сама

мълком дари

помощ, и тя,

явно, извърши всичко.

Четвърти епизод

ПЪРВИ ПОЛУХОР

С ума си ли съм аз, или наистина

дочух, че вопъл прокънтя в палатите?

Какво да кажа?

ВТОРИ ПОЛУХОР

Да, ясно чувам, екнат скръбни викове

отвътре, нещо става там, в чертозите!

ХОР

Но погледнете —

как странна и навъсена старицата

се приближава с някакво известие!

Влиза Дойката.

ДОЙКАТА

Деца, какво ужасно зло за всички ни

започна с този дар до господаря ни!

ХОР

Старице, какво ново се е случило?

ДОЙКАТА

Потегли неподвижна днес царицата

в последния от всички свои пътища!

ХОР

Дали не като мъртва?

ДОЙКАТА

Ах, ти всичко чу!

ХОР

Злочестата, умря ли?

ДОЙКАТА

Чуваш втори път.

ХОР

О, бедната, злочестата! А как умря?

ДОЙКАТА

По най-ужасен начин!

ХОР

Но каква съдба

избра,

жено, тя?

ДОЙКАТА

Самичка се погуби.

ХОР

Гняв ли, лудост ли

със острие на зла стрела

я порази? И как успя

смърт към предишната смърт

сама да прибави тя?

ДОЙКАТА

С острието

на ужасното желязо.

ХОР

Безумна, ти видя ли тая дързост?

ДОЙКАТА

Видях, до нея близо бях застанала.

ХОР

Но кой?

Как? Кажи ми!

ДОЙКАТА

Сама направи тя това, с ръката си.

ХОР

Що думаш?

ДОЙКАТА

Така е.

ХОР

Създаде, създаде страшни

бедствия на този дом

дошлата чужда жена!

ДОЙКАТА

И много! Ако видиш пък с очите си

що стори тя, ще жалиш още повече.

ХОР

И сторила го е жена, с ръката си!

ДОЙКАТА

И страшно! Чуйте, за да ми повярвате.

Когато влезе тя сама в чертозите

и своя син видя, като приготвяше

носилка, за да иде пак при татко си,

затвори се, за да не бъде видена,

избухна в плач, простряна пред олтарите,

че сирота останала, ридаеше,

когато се докосваше, нещастната,

до нещо, със което си е служила.

Ту тук, ту там в палатите блуждаеше

и зърнеше ли скъпи хора някъде,

заплакваше, когато ги погледнеше,

като сама окайваше съдбата си,

живота си без свидни рожби в бъдеще.

След туй, когато спря плачът й, виждам я

към стаята на своя мъж запътена.

А аз, прикрита в сянката, следях с очи

и гледам — по леглото на съпруга си

покривки разпростира господарката.

Когато всичко туй привърши, хвърли се

отгоре, после седна на леглото му

и леейки от сълзи топли ручеи,

продума: „Ложе мое! Стая булчина!

Прощавайте навеки! Вече никога

за сладък сън не ще ме вий приемете!“

Тъй каза и разпусна със ръката си

тя свойта дреха, там, където фибула

от злато на гърдите й бе сложена,

разголи цялата си гръд и лявата

страна. Изтичах бързо, както можех, аз

и съобщих на Хил какво е правила.

И докато да дойдем с него двамата,

намираме царицата ударена

с двуостър смъртоносен меч във хълбока.

Синът избухна в плач, узна той, клетият,

че сам с гнева си причини бедата й.

Едва сега разбра, че тя, научена

от звяра, без да иска, тъй бе сторила.

Изреждаше неудържимо жалбите

злочестият, когато я оплакваше;

целуваше я коленичил, падаше,

притискаше се до трупа, ридаеше,

че зле я обвинявал необмислено;

той плачеше, че този ден без двамата —

без майка и баща — осиротяваше.

Това се случи вътре. За след два ли дни

човек пресмята, или за след повече —

глупец е той. Денят не става утрешен,

преди добре да е отминал днешният!

(Излиза.)

Четвърти стазим

ХОР

Първа строфа

Какво да оплаквам по-напред,

кое е по-голяма скръб —

аз, нещастна, не мога да кажа!

Първа антистрофа

Едно е пред нас във този дом,

а друго чакаме със страх.

Но едно е да страдаш и чакаш!

Втора строфа

Дано с благодатен лъх

се вдигне буен вятър в тази къща!

И нека той ме отнесе оттук,

за да не ме срази смъртта,

когато с трепет зърна

Зевсовия славен син!

Защото казват, че в неотвратими

страдания той пристига —

неизразимо чудо!

Задава се мълчаливо шествие.

Втора антистрофа

А зло, недалечно зло

оплаквам като ясногласен славей!

Насам пристъпват славни чужденци.

Къде го носят! Грижат се

като за свой приятел —

мълком, тежко стъпват те.

Ах, той е легнал, носят го безмълвен!

Какво да река! Дали мъртъв,

или заспал го носят?

Екзод

Влизат Хил, един Старец и Прислужници,

които носят Херакъл на носилка.

ХИЛ

Татко, горко ми!

О, горко ми за тебе! Злочестият аз!

Що да правя сега? Ах, горко ми!

СТАРЕЦЪТ

Сине мой, замълчи, не събуждай

свирепата болка на своя баща!

Той е жив, но сразен! Ала стискай уста

и мълчи!

ХИЛ

Какво, жив ли е, старче?

СТАРЕЦЪТ

Недей го събужда, от сън е обзет,

не развреждай, недей подновява сега

на ужасната болка

яростта, сине мой!

ХИЛ

Но над мене тежи

страшно зло, аз изгубвам разсъдък!

Комос

ХЕРАКЪЛ (събужда се).

О, Зевсе!

Къде съм дошъл? Сред кои смъртни тук

съм прострян, изтерзан от безкрайна беда?

О, горко ми! Горко на злочестия мен!

Ах, проклетата, пак ме заяде!

СТАРЕЦЪТ (с укор към Хил).

Разбра ли сега как добре би било

да затвориш уста и не гониш съня

от тази глава

и от тези очи?

ХИЛ

Ах, но как да търпя,

като гледам ужасните мъки!

ХЕРАКЪЛ

О, кенейски основи на моя олтар!

Със каква благодарност на бедния мен

ти отплащаш за жертвите, Зевсе!

Във каква безизходност ме вкара, в каква!

Да не бях я видял със очите си, ах,

злополучният аз! Да не зървах дори

този гибелен цвят на ужасната скръб!

Кой със песен и кой със изкусна ръка

и със лекарски дар би могъл да смири

тази моя беда, ако не само Зевс?

Друго бих смятал за чудо!

А, а! Оставете, оставете

мен, бедния, да легна!

Къде ме хващаш? Де ме слагаш?

То е смърт, то е смърт!

Заспало зло разбуди ти!

Хваща ме пак — о, о, о! — приближава отново! Къде сте,

неблагодарни мъже на цяла Елада, които

толкова пъти от зло в гори и морета спасявах?

Гина, нещастният аз, — и днес, когато се мъча,

няма ли огън и меч срещу мене човек да издигне?

А, а!

Не желае ли някой от тези плещи

да свали таз глава! О, горко ми!

СТАРЕЦЪТ

Сине на този юнак! Тази работа, виждаш, надхвърля

моите сили, затуй — помогни ми. По-силен е твоят

поглед, и ти ще намериш помощ.

ХИЛ

Добре, аз го хващам,

но против болките средство не мога да видя ни вкъщи,

нито у някого вън. Че от Зевс е изпратено всичко.

ХЕРАКЪЛ

Синко, де си?

Там, ето там, занеси ме, вдигни ме!

А, а! Ах, съдба!

Но хвърля се пак, хвърля се страшна

и свирепа тя,

болестта, която ме срази!

О, Паладо, Паладо! Отново ме къса! О, синко,

своя баща съжали, изтегли своя меч и спокойно

ме удари по врата! Спри бедата, в която ме хвърли

твоята майка безбожна! И нея да видя да падне

точно така, ох, така, както мене погуби…

Братко на Зевс! Любими Хадес!

Приспи ме, приспи ме!

С бързолетяща смърт

бедния мен порази!

ХОР

Чух с трепет за теглата на владетеля.

Какъв герой в какви беди, приятелки!

ХЕРАКЪЛ

О! Много зло, страхотно и за спомняне,

понесоха ръцете и плещите ми!

И пак не ме измъчи ни съпругата

на Зевса, нито Евристей, омразният,

с такова зло, каквото тя, коварната,

Ойнеевата дъщеря, на моите

плещи стовари с дрехата, изплетена

от фурии, която ме погубва днес!

Прилепна тя към мене и месата ми

докрай разяде! Впита в дробовете ми,

изсмуква ги! Изпи тя вече моята

гореща кръв, сразена е снагата ми

и цял съм окован с верига тайнствена!

Не бой в поле и не земеродена рат —

гиганти[247], не чудовища, не Гърция,

не варварска земя, не друга някоя,

която съм очиствал, го е сторила!

Не мъж — една жена, с природа женствена,

ме порази сама и без оръжие!

О, сине мой, бъди мой син наистина,

недей въздига името на майка си!

От вкъщи сам я извлечи с ръцете си,

предай ми я в ръце, та да узная аз

за мене ли скърбиш, или за майка си,

когато с право бъде тя наказана!

Върви, дете, по-смело! Мен, от всички тук

окайван, съжали: като момиче аз

ридая с глас. А няма никой никога

да каже, че преди ме е видял така!

О, не — без „ох“ съм следвал всички трудности!

Такъв бях, а жена съм днес аз, бедният!

Ела сега и застани до татко си,

за да узнаеш от какво нещастие

пострадах. Ще ти се покажа непокрит.

Погледай, вижте всички тази бедна плът!

О, гледайте ме, аз съм за оплакване!

Ах, ах! Беден аз! Ах, ах!

Отново пламна болката ми гибелна,

прониза ме в гърдите, и ни миг покой

не дава тя, разкъсва ме, проклетата!

Вземи ме, царю Хадес!

Зевсов гръм, срази ме!

Тресни, о, царю, запрати гръмовната

стрела, о, татко! Пак ме къса болката,

расте и стига своя връх! Ръце, ръце,

плещи, гърди и мишци! Вие същите

с мощта си бяхте поразили някога

немейския поселник — бич за пастири —

лъвът, ужасният и непристъпен звяр,

а след това погубихте и хидрата

от Лерна, коненогата, двуродната

войска от зверове насилни, дързостни,

и оня звяр от Еримант, и адското

триглаво куче — мощното чудовище,

родено от ехидната, и дракона

при ябълките златни чак накрай света!

Аз вкусих и безбройни други трудности,

но никой не отне от мен победата.

Сега, разкапан и с меса разкъсани

от сляпо зло, загивам аз, нещастният,

наричан син на майка благородница

и зван дете на Зевса, на надзвездния!

Ала едно добре помнете: нищо съм,

не мога да пристъпя, но виновната

ще смажа аз! О, нека само дойде тя,

за да научи и вести на всички, че

и жив, и мъртъв съм мъстил на лошите!

ХОР

Каква беда предвиждам, клета Гърцийо,

за теб, ако загубиш тоя славен мъж!

ХИЛ

Понеже ти допущаш, татко, отговор —

макар и болен, замълчи, послушай ме!

Аз моля да получа справедливото.

Послушай ме, и нека не гризе гневът

сърцето ти — че иначе не би разбрал,

где дириш радост, пламнал от напразен гняв!

ХЕРАКЪЛ

Каквото ще говориш, казвай! Болен съм

и не разбирам тъмните ти приказки!

ХИЛ

За майка си ще кажа — за съдбата й,

за нейното неволно прегрешение.

ХЕРАКЪЛ

Престъпни! Ти ми спомняш пак за майка си,

за тази, от която падна татко ти!

ХИЛ

Не бива да мълча след всичко станало.

ХЕРАКЪЛ

О, да, подир такова престъпление!

ХИЛ

Не е престъпно нейното деяние.

ХЕРАКЪЛ

Кажи, но виж да не излезеш подъл син!

ХИЛ

Чуй, тя загина преди миг, прободена!

ХЕРАКЪЛ

А! От кого? Поличба сред теглата ми!

ХИЛ

От свойта собствена ръка — от никой друг.

ХЕРАКЪЛ

Ах, не умря от мене — както трябваше!

ХИЛ

Би спрял гневът ти, ако всичко чуеше.

ХЕРАКЪЛ

С голяма дума почна, но кажи докрай.

ХИЛ

Чуй всичко: тя сгреши с добро желание.

ХЕРАКЪЛ

Добро, подлецо, — да погуби татко ти!

ХИЛ

Поиска да ти прати страстни чарове,

че зърна друга вкъщи, и така сгреши.

ХЕРАКЪЛ

А кой е чародей между трахинците?

ХИЛ

Отдавна бил й казал Нес, кентавърът,

да разгори страстта ти с тези чарове.

ХЕРАКЪЛ

Уви! Уви! Нещастен аз, загубен съм!

Умрях, умрях! Изчезна вече слънцето!

Горко ми! Виждам своето нещастие!

Баща си нямаш вече ти! Върви, дете!

Извикай свойте братя тук, извикай ми

злочестата Алкмена — всуе Зевсова

съпруга, — за да чуете за сетен път

божествените думи от устата ми!

ХИЛ

Но майка ти не е при нас — в крайбрежния

Тиринт е тя и там ще има жилище.

Децата ти — едни тя взе при себе си,

а други вече са тивански жители.

Но ако искаш нещо, ние, сбраните

край тебе, татко мой, ще те послушаме.

ХЕРАКЪЛ

Тогава слушай сам. Настана времето

да видя мой ли син си ти наистина.

Отдавна от баща ми бе предсказано,

че мойта смърт ще дойде не от жив човек,

а от мъртвец, от адски жител. Мъртвият

кентавър — точно както бе предсказано

от бога — днес убива мене, живия!

Ще ти разкрия ново предсказание,

и то се сбъдва също както старото.

Когато влязох във леса на селите[248],

които спят на гола твърд, записах го

от татковия свет многоезичен дъб.

Той казваше, че в тези дни, в сегашните,

ще дойде краят на теглата, струпани

връз моята глава. Очаквах щастие,

а то смъртта ми само означавало —

защото няма теглила за мъртвия.

Понеже то се сбъдва, синко, видимо,

бъди сега съюзник на баща си ти,

не се бави и не гневи езика ми,

а действувай покорно; най-прекрасният

закон е да зачиташ воля бащина!

ХИЛ

О, татко мой, боя се от словата ти,

но ще изпълня твоето желание!

ХЕРАКЪЛ

Тогава най-напред ми дай ръката си.

ХИЛ

В какво желаеш да те уверя сега?

ХЕРАКЪЛ

По-бързо дай с доверие ръката си!

ХИЛ

На, давам ти я, няма да упорствувам.

ХЕРАКЪЛ

Вречи ми се пред Зевса, пред баща ми, че…

ХИЛ

Какво? Какво да сторя? Ще ми кажеш ли?

ХЕРАКЪЛ

… че ще изпълниш моето желание.

ХИЛ

Да, вричам се. Свидетел е самият Зевс.

ХЕРАКЪЛ

Очаквай зло, ако погазиш клетвата!

ХИЛ

Добре. Не ще я наруша, уверен съм.

ХЕРАКЪЛ

Върха на Зевса, там, на Ета, знаеш ли?

ХИЛ

Да, там съм бил на жертвоприношения.

ХЕРАКЪЛ

Там трябва да ме отнесат ръцете ти.

Ще ти помогнат и отбор приятели.

Там насечи от дъб дълбококоренен

стъбла, па нарежи след туй от дивите

маслини и ме положи в средата им.

И кладата ми запали със борова

пламтяща факла. И — ни плач, ни викове!

Без стон и сълзи, ако си наистина

мой син, стори го! Иначе с проклятие

ще те очаквам и във преизподнята!

ХИЛ

Какво направи, татко, с мен? Що думаш ти!

ХЕРАКЪЛ

Което трябва да изпълниш. Иначе

не се наричай мой, бъди син другиму!

ХИЛ

Горко ми! На какво ме караш, татко мой?

Да стана твой убиец — сам, с ръцете си?

ХЕРАКЪЛ

О, не — освободител от страдания,

единствен излечител от бедите ми!

ХИЛ

Да те лекувам в огъня на кладата?

ХЕРАКЪЛ

Ако те плаши туй, стори ми другото.

ХИЛ

Не ще откажа да те отнеса поне.

ХЕРАКЪЛ

И, както казах, да издигнеш кладата.

ХИЛ

Но без да я докосна със ръцете си.

А другото ще сторя аз безукорно.

ХЕРАКЪЛ

И стига ми. Но прибави към другите

големи добрини една по-мъничка.

ХИЛ

Голяма да е — пак ще бъде сторена.

ХЕРАКЪЛ

Евритовата дъщеря познаваш ли?

ХИЛ

Досещам се, за Йола ти е думата.

ХЕРАКЪЛ

Разбра. Едно те моля само, сине мой.

Ако желаеш да постъпиш хубаво

след мойта смърт, като изпълниш клетвата, —

вземи я за жена, послушай татко си.

И никой друг да не владее същата

жена, която е делила моето

легло! Със нея в брак встъпи единствен ти!

Стори го! Ти повярва във голямото,

но всичко пада, щом не вярваш в малкото.

ХИЛ

О, тежко е да се гневиш на болния,

но кой ли би приел това желание?

ХЕРАКЪЛ

Не смяташ да изпълниш ти словата ми!

ХИЛ

Но кой би взел едничката виновница

за гибелта на майка ми, за твоята

беда, о, кой — ако не е от божи бич

сразен? О, татко, да умра е по-добре,

щом трябва да живея с най-омразната!

ХЕРАКЪЛ

Да, явно, той е безучастен в моята

съдба, в смъртта ми! Но ще тегне клетвата

над тебе, че не ми зачете думата!

ХИЛ

Ах, скоро ще покажеш колко болен си!

ХЕРАКЪЛ

Ти будиш в мен заспалото нещастие!

ХИЛ

Уви! Какво ужасно затруднение!

ХЕРАКЪЛ

О, ти не искаш да послушаш татко си!

ХИЛ

На подлост ли да се науча, татко мой?

ХЕРАКЪЛ

Не подлост е да разведриш сърцето ми.

ХИЛ

Но право ли е твоето желание?

ХЕРАКЪЛ

Да, право. Боговете са свидетели.

ХИЛ

Добре, ще го изпълня, татко. Слушам те,

и боговете виждат. А пък с вярата

във теб не ще ме опетни безчестие.

ХЕРАКЪЛ

Добре завършваш. А след всичко казано

побързай, та преди да падна в гърчове

и в болки, да ме сложиш върху кладата.

Вдигнете ме по-бързо! За бедите ми

единствен край е свършъкът на дните ми!

ХИЛ

Не пречи нищо, за да бъде сторено,

щом ти го искаш, татко, тъй решително.

ХЕРАКЪЛ

А додето сега мойта болка мълчи,

постави на устата ми, твърдо сърце,

закалена, стоманна юзда и задръж

моя горестен вик, та със радост накрай

да изпълниш горчивото дело!

ХИЛ

Повдигнете го, мои другари, сега.

И простете на мене за всичко това,

но недейте прощава на божия пръст.

Боговете — о, знаят те всички дела, —

те, които наричаме наши бащи

и създатели, виждат и тези тегла!

Бъднините ни никой не ще разбере,

ала днешният ден е печален за нас

и позорен за бога,

но най-тежко е злото на този човек,

връз когото тежи тая болка!

ХОР (към Йола).

Не оставай, девойко, в двореца и ти.

Ти видя преди малко във него смъртта

и безбройни, нечувани злочестини.

И всичко е Зевсово дело!

Бележки

към „Трагедии“ на Есхил

За изданието

Този пълен превод на Софокъл се появи за първи път през 1956 г. Издаден бе от Българската академия на науките. Негови редактори бяха акад. Николай Лилиев и проф. Руска Гандева. Той бе отличен с награда от Съюза на българските писатели.

Предлаганото второ издание е подобрено.[249]

Тук, както и в първото издание, редът на трагедиите е съобразен не с хронологията им, а с принадлежността им към един или друг цикъл от сказания. Така се обединяват сюжетно близки трагедии. Трагедиите от Тиванския цикъл, макар че не образуват трилогия, са разположени една след друга. Като се взема за основа последователността на събитията в тях, те се поставят в следния ред: „Едип цар“, „Едип в Колон“, „Антигона“. След тях идат двете трагедии от Троянския цикъл „Аякс“ и „Филоктет“. Редът им се определя също от съображения върху последователността на събитията, изобразени в тях. В случая той съответства и на хронологията на двете трагедии: трагедията „Аякс“ е по-стара от „Филоктет“. След тях, като най-близка до тях и като свързана донякъде с Троянския цикъл, е поставена „Електра“. На последно място остава трагедията „Трахинянките“.

В настоящото издание частите на трагедията се означават с гръцките термини, повечето от които ни са засвидетелствани и обяснени от Аристотел („Поетика“, гл. 12). Цялата начална част на трагедията до появата на Хора се нарича пролог. Прологът има назначение да въведе зрителя в събитията на драмата. Хорът излизал на сцената разделен на два полухора, пеейки маршова песен, наречена парод. След парода идат епизодите, които Аристотел определя като цялостни части на трагедията, разположени между две завършени хорови песни. Епизодът е диалогична част на драмата; названието съответства на термините „действие“, „акт“. Стазим е лирическа песен, изпълнявана от Хора между два епизода, обикновено когато лицата от диалога не са на сцената. Последното действие се нарича екзод. Скръбните реплики, които се разменят между Хора и лицата от диалога, образуват комос. Аристотел определя комоса като „общ плач на хора и актьорите“.

Лирическите части се състоят главно от строфи и антистрофи, съставени в еднакви метрически схеми. Понякога след строфата и антистрофата иде „припевна“ строфа — епод. Хорът може да изпълнява и песен, съпроводена от танц-пантомима; тя се нарича хипорхема.

И в античната гръцка трагедия, както и в съвременната драма, преди текста на произведението се означават действащите лица. Гърците обаче подреждат имената им, като се водят не от значителността на героя, а от реда на появата му. Фигурантите (лицата без реплики) обикновено не се отбелязват в списъка на действащите лица. В настоящото издание е спазен онзи ред на имената, който предлага оригиналът. Имената на фигурантите не се посочват.

С термина хор атическата драма означава цялата група от дванайсет или петнайсет хористи. Много често обаче той означава не целия хор, а само корифея (т.е. предводителя на хора). В нашето издание навред — и при партиите на хора, и при репликите на корифея — стои означение Хор. Смисълът на репликата показва дали тя принадлежи на целия хор, или на корифея.

В атическата трагедия няма ремарки. В предлаганото издание, с цел да се улесни както режисьорът в постановъчната му работа, така и читателят, ремарки са поставени на всички места, където се чувства нужда от тях.

Понеже голяма част от гръцките собствени имена, които се срещат в трагедиите, са малко популярни у нас, в изданието е възприето да се означава тяхното ударение. Това се налага най-вече в лирическите части, където особената ритмика на стиха невинаги може да служи за указание къде пада ударението. Но ударението се означава дори в случаи, когато подобни непопулярни имена се намират в частите на диалога, въпреки че ритмиката на последните определя с достатъчна яснота коя е ударената сричка.

Преводът е направен по изданието: Sophokles, Erklärt von F. W. Schneidewin und A. Nauck. Berlin, Weidmannsche Buchhandlung.

1. Bd. Aias. 10. Aufl. von L. Radermacher, 1913.

2. Bd. Oidipus Tyrannos. 11. Aufl. von E. Bruhn, 1909.

3. Bd. Oidipus auf Kolonos. 9. Aufl. von L. Radermacher, 1909.

4. Bd. Antigone. 11. Aufl. von E. Bruhn, 1913.

5. Bd. Elektra. 10. Aufl. von E. Bruhn, 1912.

6. Bd. Die Trachinierinnen. 7. Aufl. von L. Radermacher, 1914.

7. Bd. Philoktetes. 11. Aufl. von L. Radermacher, 1911.

В отделни случаи преводачът се е отклонявал от това издание.

Бележките към текста на трагедиите поначало не поясняват собствените имена. Понеже много собствени имена се срещат не само в една трагедия, въпросът за поясненията към тях се решава по-удобно чрез един Именен показалец, приложен в края на книгата. Показалецът предлага предимно сведения, свързани с конкретните Софоклови текстове.

Именен показалец

Авлида — пристанищен град в Беотия (Средна Гърция), където се събрали ахейските вождове, за да потеглят в поход към Троя.

Агамемнон — цар на Микена, върховен вожд на войските, които водили войната срещу Троя. За да осигури успеха на похода, принесъл в жертва дъщеря си Ифигения. След войната се завърнал в Микена, където паднал убит от жена си Клитемнестра и нейния любовник Егист.

Агенор — цар на финикийския град Сидон, баща на Кадъм и Европа.

Адраст — цар на Сикион, един от участниците в похода на седемте вождове срещу Тива.

Аидоней — вж. Хадес.

Алкмена — съпруга на Амфитрион, цар на Тива, майка на Херакъл.

Амфиарай — прочут аргоски прорицател. Полиник го увещавал да участва в похода срещу Тива, но той, предвиждайки катастрофата, отказал. Полиник спечелил на своя страна жена му Ерифила, като й подарил златотъкана кърпа, и тя склонила Амфиарай да вземе участие в похода. На връщане от Тива, след злополучния край на войната, Амфиарай намерил смъртта си. Така подаръкът, който Полиник направил на Ерифила, косвено погубил Амфиарай.

Амфион — син на Зевс и Антиопа. Според Омир („Одисея“, песен XI, ст. 262–264) той и брат му Зет построили градските стени на Тива.

Амфитрита — съпруга на Посейдон, богиня на морските води.

Антигона — дъщеря на Едип и Йокаста.

Антилох — син на пилоския вожд Нестор; загинал под стените на Троя, бранейки баща си.

Аполон — син на Зевс и Лето (Латона), брат на Артемида, бог на светлината и бог прорицател. Прозвище: Феб, т.е. „лъчезарен“.

Аргивци — едно от названията, с които се означават съюзните войски в похода срещу Троя; срв. също ахейци, данайци.

Аргос — главен град на областта Арголида (Южна Гърция).

Арей, Арес — бог на войната, син на Зевс и Хера.

Арктур — главна звезда в съзвездието Воловар.

Артемида — дъщеря на Зевс и Лето (Латона), богиня на лова, покровителка на младите горски и полски животни.

Асклепиди — потомци на Асклепий, бог на лекарското изкуство.

Асклепий — бог лечител.

Аталанта — красива аркадска ловджийка, прочута с бързия си бяг. Обявила, че ще се омъжи за онзи, който я надбяга. Всички, които се състезавали с нея, бивали побеждавани и умъртвявани. Състезавал се и Хипомен, комуто помогнала богиня Афродита. Той изпреварил Аталанта и тя станала негова жена.

Атика — област в Средна Гърция с главен град Атина.

Атина (I) — дъщеря на Зевс, излязла из главата на баща си; богиня на мъдростта, занаятите, победата; покровителка на град Атина.

Атина (II) — град държава, център на областта Атика (Средна Гърция).

Атрей — цар на Микена, баща на Агамемнон и Менелай (затова те са Атриди), брат на Тиест. В борба за царството прогонил брат си; по-късно, след привидно примирие, убил децата му и му поднесъл гозба от тяхната плът.

Атрид — означение на потомък на Атрей (вж.), предимно Агамемнон, по-рядко Менелай.

Афродита — според Омир — дъщеря на Зевс и Диона, според Хезиод — родена от морската пяна; богиня на женската красота и на любовта.

Ахейци — вж. Аргивци.

Ахелой — най-голямата и пълноводна река в Гърция; богът на тази река.

Ахерон — река в подземното царство.

Ахил — син на Пелей и Тетида, тесалийски герой, цар на мирмидонците, участник в Троянската война, най-храбрият сред ахейските вождове.

Аякс — син на Теламон и Ерибея, цар на Саламин; след Ахил най-храбрият сред ахейските вождове, които се сражавали под стените на Троя.

Бакх, Бакхус (остар. Вакх) — едно от многото имена и прозвища на бог Дионис (вж.).

Беотия — област в Средна Гърция, на северозапад от Атика, с главен град Тива.

Босфор — проливът, който свързва Черно море (Понтос Евксинос) с Мраморно (Пропонтида).

Данайци — вж. Аргивци.

Даная — дъщеря на аргоския цар Акризий, майка на Персей.

Делфи — свещен участък в областта Фокида, в подножието на планината Парнас, с прочуто прорицалище на Аполон; място на Питийските игри. Друго название: Питон.

Деметра, т.е. „майка-земя“ — дъщеря на Кронос и Рея, майка на Персефона, богиня на земеделието и плодородието.

Дионис — син на Зевс и Семела, бог на виното, веселието и опиянението.

Додона — град в Епир със старинно прорицалище на Зевс. Там гадаели по шума на свещения „многоезичен“ дъб.

Дорида — област в Средна Гърция.

Дриант — тракийски цар, баща на Ликург.

Еак — син на Зевс, митически цар на Егина.

Евбея — голям остров в Егейско море, разположен срещу Атика, Беотия и Южна Тесалия.

Евмениди, т.е. „благосклонни“ — евфемистично название на Ериниите (вж).

Евмолпиди — жреци на Деметра и Персефона.

Евридика — съпруга на тиванския цар Креон.

Еврисак — син на Аякс и Текмеса.

Евристей — цар на Микена, който възложил на Херакъл прочутите дванайсет подвига.

Егист — син на Тиест, любовник на Клитемнестра, убиец, заедно с Клитемнестра, на Агамемнон.

Едип — син на тиванския цар Лай и на Йокаста, цар на Тива.

Елевзин — предградие на Атина, главен център на тайния култ на Деметра и Персефона.

Електра — дъщеря на Агамемнон и Клитемнестра, сестра на Орест, Ифигения и Хризотемида.

Ениада — град в Южна Акарнания, до устието на река Ахелой.

Ерехтей — митически цар на Атина, въвел култа на богиня Атина в страната си.

Еринии — адски божества на възмездието; у римляните: фурии.

Ерос, Ерот — бог на любовта, обикновено смятан за син на Афродита.

Ета — планина в Тесалия.

Етеокъл (I) — син на Едип и Йокаста, брат на Полиник, Антигона и Исмена.

Етеокъл (II) — един от седемте вождове, които обсаждали Тива.

Етдлия — област в Средна Гърция.

Зевс — син на Кронос и Рея, върховен бог на древните гърци.

Икарийско море — югоизточната част на Егейско море, около остров Икар. Според мита до този остров паднал Икар, който, заедно с баща си Дедал, летял с крила, перата на които слепил с восък.

Иксион — тесалийски цар, който дръзнал да се влюби в Хера. За наказание бил прикован в подземното царство към непрестанно въртящо се огнено колело.

Ѝлион — другото название на град Троя (вж.).

Исмена — дъщеря на Едип и Йокаста, сестра на Етеокъл, Полиник и Антигона.

Истър — дн. Дунав.

Ифианаса — дъщеря на Агамемнон и Клитемнестра, сестра на Електра, Хризотемида, Ифигения и Орест. С името Ифианаса някои поети означават Ифигения.

Ифит — син на ехалийския цар Еврит, убит от Херакъл.

Йокаста — съпруга на тиванския цар Лай, майка и съпруга на Едип.

Кадъм — древен беотийски герой, родоначалник на тиванците, основател на беотийска Тива. Син на финикийския цар Агенор, по чиято заповед тръгнал да дири отвлечената от Зевс своя сестра Европа. По божие указание основал крепостта Кадмея в Беотия на мястото, където бил доведен от една крава. Водил бой с дракон, убил го и посял зъбите му, от които изникнали първите тиванци. Тия „земеродени“ воини встъпили в бой помежду си и се изтребили взаимно.

Калхас — птицегадател на ахейските войски, които се сражавали под Троя.

Капаней — един от седемте вождове, участвали в похода срещу Тива, поради кощунственото си поведение бил поразен от Зевсовата мълния.

Касталия — извор в Средна Гърция под най-високия връх на планината Парнас, където всяка година жени от Фокида, Беотия и Атика устройвали буйни нощни празненства в чест на Дионис и Аполон.

Кенеон — нос на западния край на остров Евбея.

Кери — дъщери на Нощта, демони на нещастието и насилствената смърт.

Кефаления — най-големият сред Йонийските острови.

Кефиз — малка река, която тече на север от Атина. Атиняните смятали водите й за непресъхващи.

Килена — планина в Аркадия, родно място на бог Хермес.

Киприда, т.е. Кипърката, Родената (или тачената) на остров Кипър — прозвище на богиня Афродита.

Китерон — планина между областите Беотия и Атика.

Колон (I) — предградие на Атина, където се намирала гората на Евменидите; родно място на Софокъл.

Колон (II) — герой-епоним на атинското предградие Колон.

Кнос — град на северния бряг на остров Крит.

Коринт — град, разположен на Коринтския провлак, на Истъма (оттам: Истмийска земя).

Креон — син на Менойкей, брат на Йокаста, цар на Тива след Едип.

Криза — град във Фокида, където бил отгледан Орест.

Кронид, т.е. потомък на Кронос — Зевс или Посейдон.

Лабдак — син на Полидор, баща на Лай, дядо на Едип.

Лабдакиди — потомци на Лабдак (вж.).

Лай — цар на Тива, син на Лабдак, баща на Едип.

Лакония — област в Югоизточен Пелопонес (Южна Гърция).

Лемнос — вулканичен остров в северната част на Егейско море.

Либия — северната част на Африка, западно от Египет.

Ликомед — цар на остров Скирос, тъст на Ахил.

Локсий, Локсиас — прозвище на Аполон, означаващо неговите предсказания като тъмни и двусмислени.

Менелай — цар на Спарта, брат на Агамемнон, съпруг на Елена, заради която се водила десетгодишната Троянска война.

Меропа — съпруга на коринтския цар Полиб, мнима майка на Едип.

Микена — град в Арголида (Пелопонес), столица на Агамемнон.

Миртил — син на Хермес, кочияш на цар Еномай.

Мойри — трите богини на човешката съдба: Клото (Предачката), Лахеза (Богинята на жизнения жребий) и Атропа (Неотвратимата). В някои случаи се схващат като богини отмъстителки. Със съчетанието адска Мойра се означава смъртта.

Неоптолем — син на Ахил и Деидамия, участник в Троянската война.

Нереиди — петдесет сестри, морски божества, дъщери на водния бог Нерей.

Нес — кентавър, убит от Херакъл.

Нестор — цар на Пилос (в Пелопонес), най-старият и най-мъдрият сред ахейските вождове.

Низа — планина, на която Дионис прекарал детството си.

Ника — епитет на богиня Атина: Победителка.

Ниоба — дъщеря на фригийския цар Тантал. Горда със своите четиринайсет деца, тя не скривала пренебрежението си към Латона, която родила само Аполон и Артемида. Последните отмъстили на Ниоба, като убили всичките й деца. Самата нея боговете превърнали във вечно плачещ камък.

Одисей — син на Лаерт (или на Сизиф), цар на Итака, един от ахейските вождове, които воювали срещу Троя.

Ойней — цар на Калидон в Етолия, баща на Деянира.

Олимп — планински масив в Северна Гърция, където според гръцката митология обитавали главните (олимпийските) богове.

Олимпия — свещен участък в областта Елида (Южна Гърция), със светилище и прорицалище на Зевс; място на Олимпийските игри.

Омфала — царица на Лидия, у която Херакъл робувал три години.

Орест — син на Агамемнон и Клитемнестра, брат на Електра, Ифигения и Хризотемида.

Пактол — златоносна река в Лидия (Мала Азия), извираща от планината Тмол.

Палада — прозвище на богиня Атина.

Пан — козлоног и рогат бог на горите и пасищата, покровител на стадата, изобретател на овчарската цафара (сиринкс), почитан особено в областта Аркадия.

Парис — син на троянския цар Приам и на Хекуба; отвлякъл спартанската царица Елена и така предизвикал десетгодишната Троянска война.

Парнас — планина във Фокида, откъм южната страна на която се намирало делфийското светилище на Аполон.

Партенопей — син на Аталанта, брат на Адраст, един от седемте вождове, които обсаждали Тива.

Патрокъл — приятел на Ахил, убит от Хектор.

Пеан — бог лечител, отъждествяван с Аполон.

Пелоп — цар на Аргос, син на Тантал, баща на Атрей и Тиест.

Пепарет — остров в Егейско море пред полуострова Магнезия.

Персефона — дъщеря на Зевс и Деметра, царица на подземното царство.

Пиритой — син на Иксион, цар на лапитите.

Пития — жрица пророчица в делфийското светилище на Аполон.

Питон — старинно название на Делфи (вж.).

Плутон — син на Кронос и Рея, брат на Зевс, бог на подземното царство; други имена: Аид, Аидоней, Хадес.

Полиб — коринтски цар, който отгледал Едип като свой син.

Полидор — легендарен цар на Тива, син на Кадъм, баща на Лабдак, дядо на Лай, прадядо на Едип.

Полиник — син на Едип и Йокаста, брат на Антигона и Исмена.

Посейдон — син на Кронос и Рея, брат на Зевс и Плутон, бог на морските води; покровител на атинското предградие Колон.

Прометей — титан, син на Япет и Климена, създател на човека, на неговите знания и умения.

Рея — дъщеря на Уран (Небе) и Гея (Земя), майка на Зевс, Посейдон, Плутон. Като майка на олимпийските богове била отъждествявана с малоазийската майка на боговете Кибела.

Саламин — остров с едноименен град в Саронския залив на Егейско море, срещу атическия и мегарския бряг.

Салмидес — брегова ивица и град на тракийския бряг на Черно море.

Сигей — нос и град в Троада.

Сизиф — цар на Коринт, син на бог Еол. За своите измамничества бил наказан в подземното царство; там трябвало да тласка по нагорнище скален къс, който изтървавал от самия връх, за да започне отново тежката си и безполезна работа (срв. израза „сизифов труд“).

Сипил — планина в Лидия (Мала Азия).

Скирос — остров в Егейско море, на североизток от остров Евбея, родно място на Неоптолем.

Спарта — град държава в областта Лакония (Южна Гърция).

Сперхей — река, която тече през областите Ениана и Мелида (Северна Гърция).

Строфий — фокидец, брат на Фанотей (вж.).

Тартар — пространство под ада, в което Зевс запратил победените титани.

Тевкър — син на Теламон и Хезиона, брат на Аякс по баща.

Тезей — син на Егей, легендарен герой и цар на Атика.

Текмеса — дъщеря на фригийския цар Телевтант, съпруга на Аякс.

Теламон — син на Еак, баща на Аякс и Тевкър.

Телевтант — цар на Фригия, баща на Текмеса (вж.)

Темида — дъщеря на Уран и Гея, богиня на правосъдието и на гражданския ред.

Терсит — войник от съюзните ахейски войски, който изобличава Агамемнон като заинтересуван от продължаването на Троянската война и настоява за прекратяването й.

Тесалия — област в Североизточна Гърция.

Тива — град в Средна Гърция, „седмовратната“ столица на областта Беотия.

Тидей — син на Ойней, баща на Диомед, участник в похода на седемте вождове срещу Тива.

Тирезий — прочут сляп тивански птицегадател и прорицател, който давал предсказания по времето на Лай, Едип и Креон.

Тирения — Етрурия, област в Северозападна Италия (дн. Тоскана).

Трахин — град в Южна Тесалия.

Троя — главен град на малоазийската област Троада, столица на Приам; обсаждан десет години от ахейците и разрушен от тях.

Фазис — река в Колхида, дн. Рион.

Фанотей — цар на Фокида, приятел на Егист.

Феб, т.е. Лъчезарният — епитет, който означава Аполон като бог на светлината.

Феникс — син на Аминтор, възпитател на Ахил.

Фригия — територия в Мала Азия, включваща областта Троада с главен град Троя (Илион). Оттам троянците често се означават като „фригийци“.

Хадес, вероятно „Невидимият“ — син на Кронос и Рея, брат на Зевс, Посейдон и Хера, бог на подземното царство; други имена: Аид, Аидоней, Плутон.

Хейрон — кентавър, когото Херакъл неволно пронизал със стрела.

Хектор — син на Приам и Хекуба, защитник на Троя при обсадата й от ахейците, убит от Ахил.

Хелен — син на Приам, войсков гадател на троянците.

Хеликон — планина в Беотия (Средна Гърция), посветена на Аполон и музите.

Хелиос — бог на слънцето, отъждествяван с Аполон.

Хемон — син на Креон и Евридика, годеник на Антигона.

Херакъл — син на Зевс и Алкмена, герой от гръцката митология; лат. облик: Херкулес.

Хермес — бог вестител на олимпийските богове; същевременно бог от подземното царство, водител на душите на мъртвите.

Хриза — нимфа на едноименен остров в Егейско море.

Хризотемида — дъщеря на Агамемнон и Клитемнестра, сестра на Орест, Ифигения и Електра.

Якхос — едно от многото прозвища на бог Дионис (вж.).

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7107

Издание:

Софокъл. Трагедии

ИК „Захарий Стоянов“, София, 2013

Превод от старогръцки: Александър Ничев

Редактор: Иван Гранитски

Коректор; Валерия Симеонова

Художник: Кънчо Кънев

ISBN: 978-954-09-0765-9

Формат 16/70/100. Печатни коли 33.5

Печат ПК „Д. Благоев“ ООД, София, 2013 година

1

Молителите носели в ръце маслинови или лаврови вейки.

2

Паладините храмове: в Тива имало два храма на богиня Атина.

3

При пепелта пророческа на Аполон. — На един хълм при изворите на река Исмен се намирал храмът на Аполон Исменски. В този храм гадаели по горенето на жертвените животни.

4

Стръвният певец е сфинксът, който пеел своята гибелна гатанка. Минувачите трябвало да кажат кое същество ходи сутрин на четири крака, на обед — на два, вечер — на три. Никой не можел да отговори, и всеки, който получавал гатанката, намирал смъртта си в една пропаст край града. Едип отговорил и така спасил и себе си, и Тива.

5

Питийското светилище — светилището на Аполон в Делфи (Питон), където жрицата Пития предсказвала човешката съдба.

6

Едип допуща, че убийството на Лай е дело на заговорници от двореца.

7

Зевсови сладки слова, в многозлатния Делфи родени. — Предсказанията на Аполон разкривали Зевсовата воля. В Делфи било най-главното прорицалище на Аполон. Около него имало много съкровищници; оттук и определението на Делфи като „многозлатен“.

8

Делийски — епитет на Аполон, който бил роден на остров Делос.

9

Пеан — прозвище, с което се обръщали към Аполон като към бог-лечител.

10

Към бреговете тъмни: — към бреговете на адските реки (Ахерон, Кокит, Стикс, Пирифлегетон).

11

Отвред при брега на олтарите плачат — олтарите на боговете се сравняват със спасителен бряг, към който се стремят отчаяните жени.

12

Пеан — молитвена песен, която отправяли към Аполон–Пеан.

13

Златна Зевсова дъще… — С първа антистрофа, втора строфа и втора антистрофа от встъпителната си песен Хорът се обръща към Атина.

14

Огромният палат на Амфитрита, за който говори Хорът, е морето.

15

Ликийски царю — обръщение към Аполон. Прилагателното е произведено от името на малоазийската област Ликия, където според легендата Латона родила Аполон и Артемида. Другаде (в „Електра“) Софокъл свързва този епитет с корен, който означава „вълк“: Виж на Феб Вълкоубиеца ликийския площад, Оресте.

16

Чието име носи градът ни — град Тива бил означаван като „Бакхова Тива“.

17

Менади — вакханки, участници в оргиастичния култ на Дионис (Бакх).

18

Презреният от боговете е Арей.

19

Кадмейци — потомци на Кадъм, тиванци.

20

За да покажат, че смятат госта си за добре дошъл, домакините му поливали да измие нозете си.

21

Като изрежда тържествено предците на убития Лай, Едип подчертава важността на отмъщението за потомък на легендарни герои (Кадъм и Агенор).

22

Правдата — Дика (Дике), богиня на справедливостта, дъщеря на Зевс.

23

Страшният певец е сфинкс.

24

Тирезий трябвало да мълчи по заповед на бога.

25

Пророческият камък от Делфи — делфийското прорицалище се намирало върху скала.

26

Синът на Зевса — Аполон.

27

От снежния Парнас — по-точно, от делфийското прорицалище, което било разположено на склона на планината Парнас.

28

Вещаното във земния пъп, т.е. в Делфи.

29

Абайски — от Аба, древен град във Фокида с прочуто светилище на Аполон.

30

Олимпийска земя — Олимпия, област в Елада.

31

Истмийска земя — Коринт, град, разположен на провлака Истъм, който свързва Средна Гърция с Пелопонес.

32

Око за тебе е смъртта на татко ти — т.е. чрез смъртта на Полиб Едип проглежда през мъглата на предсказанията и се убеждава в тяхната недостоверност.

33

От тази участ ти дойде и името — Едип означава „Човекът с подутите нозе“.

34

Царят на Килена — Хермес, който бил роден на планината Килена, в Аркадия.

35

Бях роб — не купен, в къщи ме отгледаха — към родения в дома на господаря роб се отнасяли по-меко, отколкото към робите, които купували.

36

Догде Арктур изгряваше — т.е. до настъпването на есента. Арктур е главна звезда в съзвездието Воловар.

37

Страшните богини са Ериниите, наричани евфемистично Евмениди, т.е. „благосклонни“.

38

Меден праг — свещено място на Евменидите. На това място, което наричали „опора на Атина“, нямало никакви укрепления. Смятали го за непристъпно като обиталище на страшните богини. Според представите на гърците Медният праг бил вход към подземното царство.

39

Страхотни божества — Едип се обръща към Евменидите.

40

Едип нарича Евменидите трезви, защото при възлияние в тяхна чест водата била смесвана не с вино, а с мед или дървено масло. По-нататък Хорът подробно описва „трезвото“ възлияние, което Едип трябва да извърши в чест на богините.

41

Страхотните моми, както се подразбира от цялостния текст на строфата, са Евменидите.

42

В тия стихове е дадена формулата, с която древните гърци се запознавали помежду си. Тази формула обикновено включвала собственото име, името на бащата и името на отечеството.

43

Нима е престъпление, че върнах зло за зло? — Едип не отрича, че е убил Лай; той обаче смята себе си за невинен, тъй като е извършил убийство при положение на законна самоотбрана.

44

Когато Едип се родил, родителите му, уплашени от предсказанието, заповядали да бъде изхвърлен в непристъпни кътища на планината Китерон. Едип противопоставя себе си на своите родители: той, Едип, убива баща си несъзнателно; баща му и майка му, обратно, действат съзнателно, за да се освободят от заплахата на прорицанието.

45

Сицилийските мулета се славели с бързината си.

46

Тесалийската (от Тесалия) сламена шапка се привързвала под брадата с ремъче и можела да се отхвърля назад, върху гърба.

47

Братя на Антигона и Исмена са Полиник и Етеокъл.

48

О, колко са прилични на египтяни — Херодот (II 35), който съобщава любопитни сведения за египтяните, казва и следното: „У тях жените ходят на пазар и търгуват, а мъжете стоят вкъщи и тъкат.“

49

Младият брат е Етеокъл.

50

И всичко туй от Аполон е казано? — Разбира се, Аполон говори чрез жрицата Пития.

51

Кратер — широк съд, в който при жертвоприношение смесвали вода с вино. При възлиянието Едип трябва да смеси вода с мед (вж. бел.4).

52

След като Едип разгадал гатанката на сфинкса и освободил Тива, благодарните граждани го оженили за овдовялата царица, т.е. за собствената му майка. По такъв начин градът свързал Едип със страшните злочестини, които след този кръвосмесителен брак сполетели тиванския царски дом и лично Едип.

53

Самият аз съм бил отгледан в чужди край — в Трозен, при дядо си Питей. Когато научил, че е син на атинския цар Егей, Тезей се отправил за Атина. Пътят му бил пълен с опасности, младежът бил изложен на нападения от зверове и разбойници. На път за Атина Тезей извършил много подвизи.

54

Атина била прочута с конете си. Оттук и определението й като „доброконна“ страна. В последната строфа на стазима Хорът прославя коня като скъпоценен дар от боговете.

55

Белият Колон — Колон бил богат с варовикови скали.

56

Божествените кърмачки на Дионис са нимфите.

57

Великите две богини — Хорът говори за Деметра и Кора (Персефона). Кора била грабната от Хадес, бог на подземното царство, когато се навела да откъсне един нарцисов стрък.

58

Хорът прославя маслиновото дърво като дар от боговете. Според легендата богиня Атина създала първата маслина върху Акропола.

59

Дорийският Пелопов остров — Пелопонес. Пелоп — син на Тантал, владетел на Южна Гърция, която получила неговото име.

60

Загатва се за походите на персийските царе Дарий и Ксеркс (490–480 г. пр.н.е.) и на спартанския цар Архидам в първите години на Пелопонеската война (431–404 г.).

61

Жертви исках да заколя в чест на бога на Колон — в чест на Посейдон, който е покровител на Колон.

62

Тук — в Атина.

63

Премъдрият съвет е Ареопагът, старинно аристократическо учреждение, което играело важна роля и в политическия живот на Атина.

64

Питийския бряг — има се предвид място от пътя на границата между Атика и Беотия, където се намирал прочут храм на Аполон Питийски.

65

При брега на пламтящите факли — морският бряг край пътя за Елевзин, откъдето започвал нощен празник с факелно шествие.

66

Двете могъщи богини, за които говори Хорът, са Деметра и Кора (вж. бел. 21).

67

Евмолпидите били жреци на Деметра и Кора. Златният ключ, който те прекарвали по устните на посветените, бил символ на тайната на мистериите, която била строго пазена.

68

Ейски пасбища — в Ея, която според античния коментатор била окръг в Атика.

69

Милият син на Рея — Посейдон.

70

Хорът има предвид постъпката на Креон — отвличането на Антигона и хулните думи към Едип.

71

Аполон се нарича ловец, тъй като убил змията Питон.

72

Сестра на Аполон е Артемида.

73

Не твой съгражданин — след като се оженил за дъщерята на Адраст, Полиник станал аргоски гражданин.

74

Адската Мойра — смъртта.

75

Сред тях нещастен е и той — Едип.

76

Аргос е означен като дорийски за разлика от пеласгийския Аргос в Тесалия.

77

Апия, в оригинала „апийска земя“ — Пелопонес. Преди да бъде наречена на името на Пелоп, Южна Гърция носела името на цар Апис.

78

Партенопей — от думата parthenos — „девойка“.

79

Едип подновява клетвата над синовете си още когато чува новите вещания, донесени от Исмена. Олицетворените Клетви често се отъждествяват с Ериниите, които са техни изпълнителки.

80

Едип пита за Тезей.

81

Хората на посева — според легендата Кадъм, който основал Тива, трябвало да се пребори с един дракон. Драконът бил убит и Кадъм, по съвет на Атина, заровил зъбите му в земята. От драконовите зъби израсли първите жители на Тива.

82

Водач на душите е Хермес. Той отвеждал душите на мъртвите до брега на реката Стикс, където лодкарят Харон ги превозвал в ада.

83

Подземната богиня — Персефона (вж. бел. 21).

84

Подземни богини — Ериниите.

85

Чудовището, за което става дума, е триглавото куче Цербер.

86

До празния кратер — това е медният съд, в който Тезей и Пиритой събрали кръвта на жертвените животни и върху който била изписана клетвата им. Двамата приятели отвлекли хубавицата Елена за жена на Тезей, а за жена на Пиритой решили да отвлекат Персефона, царицата на подземното царство. Преди да слязат в ада, те се обвързали с клетвата, за която става дума тук. Когато слезли в царството на мъртвите, Хадес изпратил срещу тях Ериниите. Те приковали похитителите върху един омагьосан камък — който седнел на него, не можел вече да се вдигне. По-късно Херакъл освободил само Тезей. Но докато Тезей бил в ада, Кастор и Полидевк, братя на Елена, нападнали Атика и върнали сестра си.

87

Едип трябва да се очисти и да направи възлияние в чест на подземните богове.

88

На бога — на Зевс.

89

Грехът на Едип, който убил баща си и се оженил за майка си, е тема на трагедията „Едип цар“.

90

Близкият човек, за когото говори Антигона, е мъртвият Полиник. С думата врагове тя означава не само Креон, който е издал позорна заповед, но и всеки, който би се обявил в негова подкрепа.

91

Етеокъл и Полиник, върху които тегне проклятието на баща им Едип, веднага след изпращането му в изгнание започват спор за тиванския престол. Като вождове на две враждебни войски, те загиват от взаимните си удари.

92

Аргивски войски са войските на град Аргос, начело на които Полиник дохожда под стените на Тива.

93

Според Софокловата трагедия „Едип в Колон“ Едип умира, помирен с боговете. Прорицанията гласели, че страната, която приеме тялото му, ще стане неуязвима за враговете си.

94

Според трагедията „Едип цар“ Йокаста, майка на Едип, след смъртта на мъжа си Лай се омъжила за собствения си син, без да знае с кого встъпва в брак. По-късно, когато това станало явно, Йокаста се обесила, а Едип избол очите си.

95

В Тива, в седмовратния град — беотийска Тива се означава обикновено като седмовратна, за разлика от стовратната Тива в Египет.

96

Диркейски води са водите на извора Дирка, в западната част на Тива.

97

Белощитният аргоски воин — отличителен белег на аргивците били белите щитове. Белощитни те са и у Есхил в „Седемте срещу Тива“, и у Еврипид във „Финикийците“.

98

Спорът е за властта над Тива.

99

Хефест е бог на огъня. Тук с името на бога се означава самият огън.

100

Драконът победен — драконът като символ на тиванската мощ е противопоставен на орела — символ на аргоската войска.

101

Капаней е един от седемте вождове, които участвували в похода на Полиник срещу Тива. В оригинала той не е означен изрично, но без съмнение Софокловата публика добре е разбирала за кого говори поетът. Името на Капаней станало синоним на богохулник (срв. Есхил. „Седемте срещу Тива“).

102

Древните гърци смятали, че голям грях върши онзи, който не се погрижи да погребе изоставен мъртвец. Погребалният обред се смятал за извършен и тогава, когато върху мъртвия се посипело малко пръст.

103

Най-първата сред боговете, вечната плодна Земя — Земята била смятана за майка на самия Зевс.

104

Кратер — широк съд, в който при жертвоприношения смесвали вино с вода.

105

Правда (Дика, Дике) — богиня на справедливостта, дъщеря на Зевс и Темида.

106

Родената от свободни родители Антигона в никой случай не може да се нарече робиня. Тук има преувеличение, естествено за силно афектирания, груб и деспотичен Креон.

107

Тракия смятали в древността за царство на студения северен вятър Борей.

108

Отколе са тези беди в дома на Лабдак — Софокъл, подобно на Есхил, споделя възгледа за родовото проклятие, което постига не само непосредственият извършител на престъпно деяние, но и лично невинните негови потомци.

109

Хорът има пред вид и Антигона, и Исмена, тъй като смъртната присъда, издадена от Креон, засяга, поне дотук, и двете сестри.

110

Но богиня бе тя и родена от бог — Ниоба била внучка на Зевс.

111

Антигона говори за кръвосмесителния брак на Едип и Йокаста, от който се родила и самата тя.

112

Антигона смята за причина на своята смърт брака на Полиник. Полиник се оженил за дъщерята на аргоския цар Адраст. Последица от този брак е участието на Полиник в похода на седемте вожда срещу Тива, което донася и неговата смърт. Смъртта на Полиник налага на Антигона да се погрижи за изпълнението на „свещения дълг“ — за погребението на мъртвия брат. Тя изпълнява дълга си, но бива осъдена на смърт.

113

Ферсефаса е поетически облик на името Персефона.

114

Наивността на тия стихове не се нуждае от доказателства. Гьоте казва, че би бил радостен, ако някой остроумен изследвач докаже, че те са неавтентични.

115

На Акризий, цар на Аргос, било предречено, че ще умре от ръката на внук, който ще му роди дъщеря Даная. Акризий заключил Даная в медна кула, но Зевс проникнал при девойката, преобразен на златен дъжд. Даная родила Персей, който убил дядо си.

116

Ликург, цар на тракийското племе едонци, се възпротивил на въвеждането на Дионисовия култ в своята страна, поради което богът го лишил от разсъдък. Умопомраченият цар бил затворен в тъмница.

117

В дълбока древност музите и Дионис били свързани чрез общ култ в Тракия.

118

Двойното море — Мраморно и Черно море (Пропонтида и Евксински Понт).

119

Хорът засяга историята на Клеопатра, дъщеря на северния вятър Борей, и на двамата й сина. Клеопатра била омъжена за Финей, цар на Салмидес в Тракия, и от него имала синове Плексип и Пандион. По-късно Финей се оженил за Идея, дъщеря на Дардан, и хвърлил Клеопатра в тъмница. Според една версия на преданието той сам ослепил синовете си; според друга, която застъпва и Софокъл, Плексип и Пандион бил и ослепени от Идея, която избола очите им със совалка.

120

Бореадата — т.е. дъщерята на Борей, Клеопатра.

121

Сарди — столица на Лидия, царство на баснословно богатия Крез. Индия в древността била прочута като страна на несметни богатства.

122

Многоименни — обръщение към Дионис. Дионис наистина имал много имена и прозвища: Бромий, Евий, Якх (Акхос), Дитирамб, Бакх (Бакхос, Бакхус) и др. Кадмовата щерка, за която говори хорът, е Семела.

123

Много лозарски области в Италия (особено във Велика Гърция) почитали Дионис като свой покровител.

124

При драконовото поле — там, където Кадъм посял зъбите на дракона.

125

Корикски моми — нимфите от Корикската пещера на планината Парнас, които участвували във вакхическите празненства.

126

Низейски — от Низа, име на няколко селища в Гърция. Тук Хорът има пред вид Низа на остров Евбея.

127

Тиади — вакханки.

128

Богиня на пътищата е Хеката, която отъждествявали с Персефона.

129

По Мегареевата смърт прославена — Креон пожертвувал своя син Мегарей, за да умилостиви бог Арей и спаси Тива от обсадата на седемте вожда.

130

Доспехите на Ахил, който загинал пронизан от стрела на Аполон, били присъдени не на Аякс, а на Одисей.

131

Стратези са Атреевите синове Агамемнон и Менелай.

132

Удар от Зевс — болест.

133

Моряците, които не знаят кое божество е тласнало Аякс да избие добитъка, предполагат, че то може да бъде богиня Артемида. Друго предположение на Хора е, че лудостта на Аякс е последица от отмъщение на Арей (в оригинала е назован с прозвището Ениалий).

134

Поетът представя бога на войната облечен в медна ризница.

135

Царе — Агамемнон и Менелай (вж. бел. 2).

136

Сизифов потомък е Одисей. Антиклея, майка на Одисей, на път от Аркадия за Итака, където отивала да се омъжи за Лаерт, се отдала на коринтския цар Сизиф.

137

Каменен дъжд — Хорът мисли за ударите, които се изсипват като дъжд върху осъдения да бъде пребит с камъни.

138

Зевс е прародител на Аякс. От връзките му с Егина се родил Еак; от брака на Еак и Ендеида се родили Пелей и Теламон; Теламон и Ерибея са родители на Аякс.

139

Зевсовата дъщеря — Атина.

140

О, скамандрови струѝ — Скамандър е река в малоазийската област Троада.

141

Аякс, по народна етимология, извежда името си от междуметие „ай, ай“, изразяващо болка. Истинският смисъл на името не ни е известен.

142

Горгоноока — която има смразяващия поглед на Горгоната.

143

Името Еврисак Софокъл тълкува като съставено от думите eurýs, „широк“ и sákos, „щит“.

144

Идѐйски — от Ида, планина в Троя.

145

Еак — вж. бел. 9.

146

Богинята — Атина.

147

След двубой, в който не победил никой, Аякс и Хектор си разменили подаръци. Хектор дал на Аякс меча си, а Аякс на Хектор — пояса си.

148

Аполон, делийският цар — Аполон бил роден на остров Делос.

149

Трагическа ирония. Хорът смята, че бедата, която заплашва Аякс, е отминала, и прибързано ликува.

150

Мизийските скали — скалите на Мизия, област на запад от Троя, където Тевкър отишъл да опустошава земите на троянските съюзници.

151

Фурии (в оригинала — Еринии) — адски божества, които преследвали и наказвали убийци и клетвопрестъпници. Аякс ги призовава като възмездителки на убийци, за каквито той смята Атридите.

152

Според античния коментатор с името Бо̀сфор тук се означава Хелеспонт (дн. Дарданели).

153

Злочестникът злоименен — за смисъла на името Аякс вж. бел. 12.

154

Теламон не бил благосклонен към Тевкър, роден от Хезиона. Когато Тевкър се завърнал в Саламин, баща му го обвинил като убиец на Аякс. Тевкър забягнал и основал нов град с име Саламин на остров Кипър; срв. Павзаний, „Описание на Гърция“, I 28, 11.

155

Фригийци — тук: троянци.

156

Менелай постъпва кощунствено, като не позволява да бъде погребан мъртвият Аякс; срв. по-нататък:

А аз видях един глупец — над тежките

беди на близки хора да кощунствува.

Както отбелязва античният коментатор, Софокъл засяга проблемата за погребението и в трагедията „Антигона“.

157

Не, неговата клетва го обвързваше — като жених на Елена Аякс дал клетва пред баща й Тиндарей, че ще помага на оня, за когото тя се омъжи. Тази клетва, а не властта на Менелай, заставила Аякс да участва в похода срещу Троя.

158

Онзи — не определена личност, а изобщо онзи неизвестен човек, който пръв научил гърците да воюват.

159

Когато пирували, атиняните слагали на главите си венци.

160

Сунийският бряг — на Сунион, нос в Атика.

161

Ти — нищожник — браниш нищото! — нищо е Тевкър поради долния си произход; нищо е и Аякс, който вече не е жив.

162

Всъщност Тевкър не е казал подобно нещо. Агамемнон преувеличава.

163

Според Агамемнон Тевкър, като син на варварката Хезиона, е роб. По същата причина Агамемнон нарича езика на Тевкър език на варварин.

164

Това разказва Омир в „Илиада“, песен XV, ст. 415 и сл.

165

Когато Хераклидите Темен, Кресфонт и Аристодем решили да си поделят Пелопонес, те се условили — онзи, чието камъче излезе първо, да вземе Аргос, вторият — Лакония; онзи пък, чието камъче остане в шлема, да вземе богатата Месения. Понеже Кресфонт искал да получи Месения, хвърлил вместо камъче бучка пръст, която се разтрошила и останала в шлема.

166

Майка на Агамемнон била Аеропа, дъщеря на критския цар Катрей. Катрей сварил дъщеря си с един слуга и разгневен, я изпратил при евбейския цар Навплий със заръка да я убие. Навплий се смилил над Аеропа и не изпълнил волята на баща й. По-късно тя се омъжила за Плистен, а след това — за Атрей. Критяните изобщо не се ползвали с добро име.

167

Мелиеца, Пеантовия син — Филоктет, син на Пеант, произлизал от областта Мелида (Средна Гърция).

168

По царска заповед — по заповед на царете Агамемнон и Менелай.

169

Дардановата столица — Троя. Дардан бил син на Зевс, баща на Ил и основател на крепостта Дардания. Троянският цар Приам бил Дарданов потомък.

170

Жестоката Хриза — нимфа на едноименен остров в Егейско море; на този остров тя имала олтар, пазен от змия.

171

Двамата стратези — Агамемнон и Менелай.

172

Мъжът от Кефаления — Одисей.

173

Олимпийските властители — боговете на Олимп начело със Зевс.

174

Ще разберат Микена и спартанците — Микена, град в Арголида (област в Пелопонес), столица на Агамемнон; над спартанците царувал Менелай. Неоптолем има предвид, разбира се, не цяла Микена, не и всички спартанци, а само техните вождове Агамемнон и Менелай.

175

Аполон убил Ахил, като се прицелил в петата му, единственото уязвимо място на тялото му (срв. израза „ахилесова пета“, употребяван в преносен смисъл).

176

Възпитателят на татко — възпитател на Ахил бил Феникс.

177

Когато Ахил паднал мъртъв, Одисей попречил на троянците да отвлекат трупа му; срв. „Одисея“, песен V, ст. 310.

178

От Одисей, потомък на престъпници — според някои легенди Одисей бил син на Сизиф; вж. това име в Именния показалец.

179

Синът Тидеев — Диомед; вж. Именния показалец.

180

Продаденият на Лаерт Сизифов син — античният коментатор съобщава, че за да се ожени за бременната от Сизиф Антиклея, итакийският цар Лаерт дал много пари. В такъв смисъл нероденият още Одисей бил продаден на Лаерт.

181

Терсит — прочутият грозник и „бъбривко“ от втора песен на „Илиада“, който държал бунтовни речи срещу царете.

182

Етски род — род, който обитава гористите области на планината Ета. Ета била на границата между Етолия, Ениания, Мелида и Дорида.

183

Евбея Халкодонтова — Халкодонт бил цар на Евбея. Неговият син Елфенор бил вожд на абантите в похода срещу Троя (срв. „Илиада“, песен II, ст. 536–545). Споменаването му тук стои в известна връзка с историята на Филоктет. Халкодонт помогнал на Херакъл в борбата му срещу елейците, а Херакъл дал своя лък на Филоктет. Общият приятел Херакъл свързва Филоктет и Халкодонт.

184

Бих отклонил божествения гняв — гневът, който би сполетял Неоптолем и хората му, ако въпреки първоначалното си обещание изоставят Филоктет на Лемнос.

185

Хората от Аргос — аргивците; тук по-точно: вождовете на аргивците, царете Агамемнон и Менелай.

186

Младите Тезеевци — потомците на Тезей, т.е. Акамант и Демофонт.

187

Филоктет заслужил божествения лък, като запалил кладата на Херакъл и така прекратил страданията му.

188

Героят сред боговете — Херакъл.

189

Завистта зови сега — голямото човешко щастие буди завист у боговете (срв. Херодот, I 32). Божественият лък донесъл много страдания на своите притежатели Херакъл и Филоктет. Затова Филоктет смята, че Неоптолем трябва да се обърне към обожествената Завист с молба да благослови лъка, върху който може би тегне проклятие.

190

Кефаленецо — обръщение към Одисей (вж. бел. 6).

191

Лемнийските огньове — на вулкана Мосихлос.

192

На Зевсовия син — Херакъл.

193

Сякаш лежи пред вратите на Хадес — т.е. прилича на мъртвец.

194

Могъщи пламъци на Хефест! — става дума за вулкана Мосихлос (вж. бел. 25).

195

И ти — измамен, впрегнат във принудата, потегли с тях — за да не участва в похода срещу Троя, Одисей се престорил на луд. Благодарение на хитростта на Паламед той бил изобличен и принуден да вземе участие.

196

Гръмовержецът — Зевс.

197

Хермейски връх — връх, посветен на Хермес. Хермес бил едно от божествата на остров Лемнос.

198

Ликийски води — според античния коментатор това са водите на един лемноски извор, посветен на Аполон Ликийски (вж. бел. 14 към „Едип цар“).

199

Жителите на Аргос смятали себе си за най-древни сред гръцките племена.

200

Безумната Инахова девойка — Ио̀, дъщеря на речния бог Инах, любовница на Зевс, която Хера от ревност превърнала в юница. Преобразената девойка била преследвана от стоокия пазач Аргос. По поръка на Зевс Хермес приспал Аргос и го убил. Тогава Хера вселила у Ио̀ безумие. След дълги страдания девойката отново получила човешкия си образ.

201

Хериният славен храм е т.нар. Херайон.

202

Питийските игри, устройвани в чест на Аполон Питийски, били празнувани през четири години в Делфи.

203

Кръвожадният бог е Арей (Арес). Мисълта на Електра е, че Агамемнон не е загинал в дългата и кръвопролитна война срещу Троя, а е паднал убит от жена си.

204

Владетелят на Ахеро̀н — Хадес, бог на подземното царство.

205

От ръцете на двама — на Клитемнестра и Егист.

206

Великият бог на Олимп — Зевс.

207

Към тоя стих античният коментатор отбелязва: „У древните имало обичай — онези, които искат да отклонят от себе си нещастие чрез очистителна жертва, да разказват сънищата си на слънцето.“

208

Еринията се нарича „многонога“ и „многоръка“ с цел да се покаже бързината и силата й. Епитетът „меднонога“ я означава като неуморна отмъстителка.

209

Хиподамия, дъщеря на Еномай, обявила, че ще се омъжи за онзи, който надбяга колесницата на баща й. Пелоп, който искал да се ожени за нея, подкупил царския колар Миртил. Миртил повредил колесницата на Еномай и победителят Пелоп се оженил за Хиподамия. По-късно Пелоп хвърлил Миртил в морето, за да не му даде обещаната награда. Умирайки, Миртил проклел Пелоп и целия му род.

210

Пожертваната сестра, за която говори Клитемнестра, е Ифигения. По-нататък Ифигения се споменава с името си.

211

Аргивци — Софокъл, както и Омир, нарича така не само жителите на Аргос, но и цялата съюзна войска, която под водителството на Агамемнон воювала срещу Троя.

212

Латонината дъщеря — Артемида.

215

Ахеец — жител на областта Ахея (Ахая), в северната част на Пелопонес; спартанец — от Спарта, главен град на Лакония.

216

Етолиец — от Етолия, област в Средна Гърция.

217

Магнезиец — от Магнезия, източната част на Тесалия.

218

Енианец — от Ениания, южната част на Тесалия.

219

Античният коментатор смята, че Софокъл, като споменава изкусната маневра на атинянина, прави комплимент на своята атическа публика.

220

Двете Еринии — Клитемнестра и Егист.

221

Неизбежни псета — Ериниите, които преследват грешника така, както кучета преследват дивеч.

222

Хермес — тук не толкова като подземно божество, колкото като бог на хитростта, като покровител на хитрия план на отмъстителите за Агамемноновата гибел.

223

Синът на Зевс и Алкмена е Херакъл.

224

Този приятел е Кеикс. Той приел Херакъл, който след убийството на Ифит избягал от Тиринт в Трахин.

225

Плочка — върху която било написано предсказанието за съдбата на Херакъл.

226

За да изкупи убийството на Ифит, Херакъл, както му известило предсказанието, станал роб на Омфала, царица на Лидия. Като неин роб, той бил длъжен да се облича в женски дрехи, докато царицата носела лъвската кожа и боздугана на прославения герой.

227

Хелиос — Хорът се обръща към него като към всевиждащо и всезнаещо божество.

228

Двете суши — според представите на древните гърци цялата земя образувала два континента — Европа и Азия. Африка, която била почти непозната, присъединявали ту към Европа, ту към Азия.

229

Тивският мъж — Херакъл, който бил роден в Тива.

230

Мелийци — тесалийско племе, което живеело близо до град Трахин.

231

Етейската лъка — от Ета, планина в Южна Тесалия.

232

Красноколчанен, т.е. „с хубав стрелник“ — прилагателното е съставено в стила на Омировите епитети.

233

Ортигийската Артемида — Артемида от Ортигия; Ортигия е друго название на остров Делос, където Латона родила Артемида и Аполон.

234

Евой, евой! — вакхически възглас.

235

Погледай, скъпа моя! — Хорът се обръща към Деянира, като й сочи приближаващото шествие, водено от пратеника Лихас.

236

Варварски — негръцки. Гърците наричали варвари всички негръцки народи, първоначално и римляните.

237

Тиринтските скали — скалите на Херакловия град Тиринт. Евритовият син Ифит бил дошъл у Херакъл като гост и приятел. Херакъл погазил свещените закони на гостоприемството и убил госта си. За да изкупи убийството, той, по волята на боговете, робувал на варварката Омфала (вж. бел. 4).

238

Лидийката — Омфала.

239

Етски гори — горите на планината Ета.

240

Полунощният Хадес — мрачният бог на подземното царство. Хорът има предвид грабването на Персефона от Хадес.

241

Дионисова Тива — Дионис бил смятан за тиванско божество и за покровител на Тива (вж. бел. 15 към „Едип цар“).

242

Син на Кронид, т.е. син на Зевс, е Херакъл.

243

По заповед на цар Евристей Херакъл убил многоглавата Лернейска хидра. Той напоил стрелите си с кръвта й и те станали отровни.

244

Мелийски залив — залив в Егейско море, между областите Мелида, Етея и Локрида.

245

Златооръжната дева — Артемида. Цялото тесалийско крайбрежие било посветено на ортигийската Артемида (вж. бел. 11).

246

Иде насам Мойра — т.е. сбъдва се онова, което е било предречено на Херакъл.

247

Гигантите били синове на Земята (Гея, Ге), отдето и определението им като „земеродена рат“.

248

Сели — жреци на Зевс в Додона.

249

Тази книга е отпечатана по второто издание на Софокъл. Трагедии. Превел от старогръцки проф. д-р Александър Ничев. Издателство „Народна култура“, София, 1982. (Бел. ред.)

Content

Софокъл
Трагедии

Александър Ничев Афористичен увод към Софокъл

Едип цар

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Втори стазим

Трети епизод

Трети стазим

Четвърти епизод

Четвърти стазим

Екзод

Едип в Колон

Пролог

Парод

Първи епизод

Втори епизод

Първи стазим

Трети епизод

Втори стазим

Четвърти епизод

Трети стазим

Пети епизод

Четвърти стазим

Екзод

Антигона

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Втори стазим

Трети епизод

Трети стазим

Четвърти епизод

Четвърти стазим

Пети епизод

Пети стазим

Екзод

Аякс

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Втори стазим

Трети епизод

Епипарод

Трети стазим

Екзод

Филоктет

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Трети стазим

Трети епизод

Екзод

Електра

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Втори стазим

Трети епизод

Трети стазим

Екзод

Трахинянките

Пролог

Парод

Първи епизод

Първи стазим

Втори епизод

Втори стазим

Трети епизод

Трети стазим

Четвърти епизод

Четвърти стазим

Екзод

Бележки към „Трагедии“ на Есхил

За изданието

Именен показалец

Информация за текста

1