Ан Райс

Вампирът Лестат

Първоначалното възпитание и ранните приключения на вампира Лестат

книга втора от поредицата "Вампирски хроники"

Тази книга се посвещава с обич на Стан Райс, Карън О’Брайън и Ален Давио

Градският център

Събота вечер през двайсети век

1984

Аз съм вампирът Лестат. Аз съм безсмъртен. Повече или по-малко.

Светлината на слънцето, подклажданата жар на силен огън — тези неща биха могли да ме унищожат. Но пък може и да не успеят.

Висок съм метър и осемдесет, което бе доста впечатляващо през осемдесетте години на осемнайсети век, когато бях млад смъртен мъж. И сега не е зле. Имам гъста руса коса, която стига почти до раменете, доста чуплива е и изглежда бяла на флуоресцентна светлина. Очите ми са сиви, но лесно поглъщат синия и виолетовия цвят от повърхностите наоколо. Имам доста къс, тесен нос и уста с хубава форма, но мъничко голяма за лицето ми. Тя, моята уста, може да изглежда много злобна или изключително щедра. Винаги изглежда чувствена. Но емоциите и отношението ми неизменно се отразяват в цялостното ми изражение. Лицето ми е постоянно оживено.

Вампирската ми природа се разкрива в изключително бялата кожа със силна отразяваща способност, която трябва да се пудри за пред камерите.

А ако съм зажаднял за кръв, видът ми е пълен ужас — спаружена кожа, вени като въжета над контурите на костите ми. Но сега аз не позволявам това да се случи. Единственият съществен признак за това, че не съм човек, са ноктите ми. С всички вампири е същото. Нашите нокти са като стъклени. И някои хора го забелязват, когато не забелязват нищо друго.

В момента съм онова, което Америка нарича „мега рокзвезда“. От първия ми албум се продадоха четири милиона бройки. Заминавам за Сан Франциско за първия концерт от национално турне, което ще отведе групата ми от едното крайбрежие до другото. MTV, кабелният канал за рок музика, от две седмици върти видеоклиповете ми денонощно. Показват ги и в Англия в „Топ ъф дъ Попе“, и на континента, а вероятно и в някои части на Азия и в Япония. Видеокасети с цялата поредица от видеоклипове се продават по цял свят.

Автор съм и на автобиография, която излезе миналата седмица. Що се отнася до моя английски — езикът, който използвам в автобиографията си — първо го научих от лодкарите, които се спускаха по Мисисипи към Ню Орлиънс преди около двеста години. След това научих повече от англоезичните писатели — всички, от Шекспир през Марк Твен до Х. Райдър Хагард, които четох през изминалите десетилетия. Последното вливане получих от кримките от началото на двайсети век, отпечатвани в списание „Черната маска“. Приключенията на Сам Спейд, описани от Дашиъл Хамет в „Черната маска“, бяха последните истории, които прочетох, преди да потъна под земята в буквален и преносен смисъл.

Това стана в Ню Орлиънс през 1929 г.

Когато пиша, аз се унасям в речник, който би бил естествен за мен през осемнайсети век, във фрази, оформени от писателите, които съм чел. Но въпреки френския ми акцент, аз всъщност говоря като кръстоска между лодкар и детектива Сам Спейд. Затова се надявам да ме понесете, когато стилът ми е непоследователен, когато пръсвам на парченца атмосферата на сцена от осемнайсети век.

Появих се в двайсети век миналата година.

Две неща ме изкараха на повърхността.

Първо — сведенията, които получавах от засилващите се гласове, чиято какофония във въздуха бе започнала горе-долу по времето, когато легнах и заспах.

Тук говоря за гласовете по радиото, разбира се, и фонографите, а по-късно — телевизионните машини. Чувах радиата в колите, минаващи по улицата на стария Градински квартал покрай моето леговище. Чувах фонографите и телевизорите от къщите около моята.

Сега, когато един вампир се скрие под земята, както му казваме ние — когато престане да пие кръв и само лежи в пръстта, той скоро става твърде слаб, не може да възкръсне и изпада в нещо като сън.

В това състояние аз лениво попивах гласовете и им откликвах със свои собствени образи, също като смъртните, когато сънуват. Но на някакъв етап през последните петдесет и пет години започнах да „запомням“ чутото, да следя развлекателните програми, да слушам новите предавания, текстовете и ритмите на популярните песни.

Постепенно започнах да осъзнавам калибъра на промените, настъпили в света. Започнах да се ослушвам за определени нови речеви образци, носещи специфични сведения за войни и интервенции.

После в мен се породи самосъзнание. Разбрах, че вече не сънувам. Аз обмислях чутото. Бях напълно буден. Лежах в земята, зажаднял за жива кръв. Започнах да вярвам, че може би всички стари рани, които лекувах, вече са заздравели. Може би силата ми се бе завърнала. Може би силата ми дори бе нараснала, както би се случило с времето, ако не бях пострадал. Исках да разбера. Започнах да мисля безспир за пиене на човешка кръв.

Второто, което ме върна, и всъщност решаващото, бе внезапно появилата се близо до мен група млади рокпевци, които се бяха нарекли „Сатаната е излязъл тази вечер“.

Те се настаниха в една къща на Шеста улица — на няма и една пряка от мястото, където аз дремех под собствената си къща на „Прайтания“ край гробището Лафайет, и започнаха да репетират своята рокмузика на тавана по някое време през 1984 г.

Чувах техните виещи електрически китари, неистовото им пеене. Бяха толкова добри, колкото и песните, които чувах по радиото и от уредбите, и по-мелодични от повечето. В тях имаше романтика, въпреки бумтящите барабани. Електрическото пиано звучеше като клавесин.

Улавях образи от мислите на музикантите, които ми казваха как изглеждат те, какво виждат, когато се погледнат един друг и в огледалата. Те бяха стройни, жилави и общо взето прелестни млади смъртни, измамно андрогенни и дори с малко дивашки облекла и движения — двама мъже и една жена.

Те заглушаваха повечето други гласове от усилвателите около мен, когато свиреха. Но това си беше съвсем добре.

Исках да стана и да се включа в рокгрупата с име „Сатаната е излязъл тази вечер“. Исках да пея и танцувам.

Но не мога да кажа, че в самото начало зад желанието ми стоеше много мислене. Беше по-скоро властен импулс, достатъчно силен, че да ме извади от земята.

Бях очарован от света на рок музиката — от начина, по който певците можеха да крещят за доброто и злото, да се обявяват за ангели или за дяволи, а смъртните ставаха на крака и аплодираха. Понякога те изглеждаха като чистото въплъщение на лудостта. Ала въпреки това тя бе технологично смайваща заради сложността на тяхното изпълнение. То бе варварско и интелектуално по начин, какъвто не мисля, че светът от изминалите векове бе виждал.

Разбира се, бесуването бе метафора. Никой от тях не вярваше в ангели или в дяволи, без значение колко добре играеха ролите си. И актьорите от старата италианска комедия бяха също тъй шокиращи, изобретателни и разпасани.

Ала въпреки това, напълно нови бяха крайностите, до които те стигаха — бруталността и дързостта, начинът, по който светът ги прегръщаше — от богаташа до бедняка.

Имаше нещо вампирско в рок музиката. Тя сигурно е прозвучала свръхестествено дори на онези, които не вярват в свръхестественото. Говоря за начина, по който електричеството можеше да разтегля една-единствена нота цяла вечност; начинът, по който хармония можеше да се наслагва върху хармония, докато почувстваш как се разтваряш в звука. Така красноречиво изразяваше ужаса тази музика. Светът преди просто не я бе достигал под никаква форма.

Да, аз исках да се приближа до нея. Исках да я правя. Може би да направя прочута малката и неизвестна група „Сатаната е излязъл тази вечер“. Бях готов да изляза.

Възкръсването ми отне горе-долу седмица. Хранех се с прясната кръв на животинките, обитаващи под земята, когато успеех да ги хвана. После започнах да драскам към повърхността, където можех да призовавам плъховете. Оттам не беше много трудно да ловя котки, а най-сетне и неизбежната човешка жертва, въпреки че се наложи дълго да чакам за точно такава, каквато исках — мъж, убивал други смъртни без капка разкаяние.

Най-сетне един премина покрай оградата — млад мъж с прошарена брада, убил друг на някакво далечно място на другия край на света. Беше истински убиец. И, о — това първо вкусване на човешка съпротива и човешка кръв!

Да открадна дрехи от съседните къщи и да извадя част от златото и скъпоценните камъни, които бях скрил в гробището Лафайет, не беше никакъв проблем.

Разбира се, от време на време се плашех. От вонята на химикали и петрол ми призляваше. От бръмченето на климатиците и воя на реактивните самолети в небето ме боляха ушите.

Но след третата будна нощ и аз самият кръстосвах с рев из Ню Орлиънс, яхнал голям черен мотор „Харли Дейвидсън“, и вдигах силен шум. Търсех още убийци, с които да се захраня. Бях облечен с великолепни черни кожени дрехи, които бях взел от жертвите си, а в джоба си имах малък уокмен „Сони“, който изливаше „Изкуството на фугата“ от Бах през мънички слушалки право в главата ми, докато фучах наоколо.

Отново бях вампирът Лестат. Пак бях в играта. Ню Орлиънс отново бе моето ловно поле.

Що се отнася до силата ми, е, тя бе тройно по-голяма от някогашната. Можех да скоча от улицата на покрива на четириетажна сграда. Можех да изтръгвам железни решетки от прозорци. Можех да сгъна медна монета на две. Можех да чувам човешките гласове и мисли из кварталите наоколо, стига да поисках.

Към края на първата седмица имах хубава адвокатка в един небостъргач от стъкло и стомана в центъра на града, която ми помогна да се сдобия със законен акт за раждане, карта за социално осигуряване и шофьорска книжка. Голяма част от старото ми богатство пътуваше към Ню Орлиънс от шифровани банкови сметки в безсмъртната Лондонска банка и банка „Ротшилд“.

Но по-важното беше, че плувах в осъзнавания. Разбирах, че всичко, което ми бяха казали гласовете от усилвателите за двайсети век, беше вярно.

И докато скитах по улиците на Ню Орлиънс през 1984 г., ето какво видях:

Мрачният, нерадостен индустриален свят, в който бях заспал, най-сетне бе изгорял до основи и старата буржоазна превзета скромност и конформизъм бяха изпуснали от хватката си американските умове.

Приключенията и еротиката отново привличаха хората така, както едно време, преди великите революции на средната класа в края на осемнайсети век. Те дори изглеждаха така, както в онези времена.

Мъжете вече не носеха униформата на Сам Спейд — риза, вратовръзка, сив костюм и сива шапка. Те отново се издокарваха в кадифе, коприна и ярки цветове, ако им се искаше. Вече не им се налагаше да подстригват косите си като римски легионери — носеха ги, с каквито си искат дължини.

А жените… Ах, жените бяха възхитителни, разголени в пролетната топлина, както по времето на египетските фараони. В оскъдни къси поли и подобни на туники рокли или, ако им се искаше, носеха мъжки панталони и ризи, прилепнали по пищните им тела. Гримираха се и се украсяваха със злато и сребро, дори и само за да отидат до бакалницата, или ходеха свежи, измити и без украшения — нямаше значение. Къдреха си косите като Мария Антоанета или ги отрязваха, или ги оставяха да се ветреят на воля.

Може би за първи път в историята те бяха също толкова силни и интересни, колкото и мъжете.

И това беше простолюдието на Америка — не само богатите, които винаги постигаха известна андрогенност, известна joie de vivre[1], която революционерите от средната класа в миналото наричаха декадентство.

Старата аристократична чувственост сега принадлежеше на всички. Тя бе венчана за обещанията на революцията на средната класа и всички хора имаха право на любов, на лукс и на изящество.

Универсалните магазини се бяха превърнали в места с почти ориенталска прелест — стоки, изложени сред меки цветни килими, тайнствена музика, кехлибарена светлина. В нощните аптеки виолетови и зелени шишенца блещукаха като скъпоценни камъни по искрящите стъклени лавици. Сервитьорки отиваха на работа с лъскави автомобили с кожена тапицерия. Докерите вечер се прибираха, за да поплуват в затоплените си басейни в задния двор. Чистачки и водопроводчици в края на деня се преобличаха в облекло с изящна кройка.

Всъщност бедността и мръсотията, обичайни за големите градове в света от памтивека, бяха почти изчезнали.

Просто не се виждаха имигранти, които падат мъртви от глад в уличките. Нямаше бордеи, където хората да спят по осемдесет в стая. Никой не изливаше помията в канавките. Просяците, сакатите, сираците, безнадеждно болните бяха толкова намалели, че нямаха никакво присъствие по безупречните улици.

Дори пияниците и лудите, които спяха по пейките в парка и по автогарите, редовно ядяха месо, имаха прани дрехи, дори транзистори и слушаха радио.

Но това бе само на повърхността. Смаях се от още по-дълбоките промени, които тласкаха този величествен поток.

Например с времето се бе случило някакво абсолютно вълшебство.

Старото вече не бе подменяно редовно от новото. Тъкмо обратното, английският език, който се говореше около мен, бе същият, както и през деветнайсети век. Дори и старият жаргон („чисто е“ или „кофти късмет“, или „ей това е то“) все още беше в употреба. Ала очарователни нови фрази като „промили са ти мозъка“, „това е толкова фройдистко“ или „не мога да зацепя“ бяха на езика на всеки.

В света на изкуството и развлеченията всички предишни векове се рециклираха. Музикантите свиреха и Моцарт, и джаз, и рок; хората една вечер ходеха да гледат Шекспир, а на следващата — нов френски филм.

В гигантски, осветени с флуоресцентни светлини търговски центрове можеше да си купиш записи на средновековни мадригали и да ги пуснеш на уредбата в колата, докато караш със 150 километра в час по магистралата. В книжарниците ренесансова поезия се продаваше редом с романите на Дикенс или Ърнест Хемингуей. Наръчници по секс лежаха на едни и същи маси с египетската „Книга на мъртвите“.

Понякога богатството и чистотата навсякъде край мен ми се струваха халюцинация. Мислех, че губя разсъдъка си.

През витрините гледах втрещен компютри и телефони с форми и цветове, чисти като тези на най-екзотичните миди в природата. Гаргантюански сребърни лимузини обикаляха тесните улици на Френския квартал като неунищожими морски зверове. Сияйни офис кули пронизваха нощното небе като египетски обелиски над схлупените тухлени сгради на старата Канал Стрийт… Безброй телевизионни програми изливаха неспирния си поток от образи във всяка охлаждана с климатик хотелска стая.

Но това не беше поредица от халюцинации — това бе цялото наследство на земята във всеки възможен смисъл.

И немалка част от това непредвидено любопитната невинност на тези хора сред тяхната свобода и богатство. Християнският бог бе все така мъртъв, както и през осемнайсети век. И нова митологична религия не бе възникнала, за да заеме мястото на старата.

Напротив, най-простите хора на този век бяха тласкани от мощен светски морал, също толкова силен, колкото всеки известен ми религиозен морал. Интелектуалците създаваха критериите. Но съвсем обикновени индивиди из цяла Америка страстно се вълнуваха за „мира“, „бедните“ и „планетата“, сякаш тласкани от мистичен плам.

Гладът те смятаха да унищожат през този век. Болестите щяха да бъдат изтребени и цената нямаше значение. Те спореха свирепо за екзекуциите на осъдените престъпници, за абортирането на неродени бебета. И се бореха със заплахите от „замърсяване на околната среда“ и „гибелната война“ също тъй ожесточено, както хората в минали векове се бяха борили срещу вещерството и ересите.

Що се отнася до сексуалността, тя вече не бе обградена от суеверия и страх. Премахваха от нея и последните религиозни обертонове. Затова хората ходеха полуголи. Затова се целуваха и се прегръщаха по улиците. Сега те говореха за етика, за отговорност и за красотата на тялото. Бяха овладели създаването на потомство и венерическите болести.

Ах, двайсети век. Ах, въртеше се великото колело.

То бе надхвърлило и най-лудите ми мечти за него, това бъдеще. То бе превърнало в глупаци мрачните пророци от отминалите векове.

Аз много мислех за светския морал без грехове, за този оптимизъм. За този бляскаво осветен свят, в който ценността на човешкия живот бе по-голяма отвсякога преди.

В кехлибарения електрически здрач на обширна хотелска стая гледах изумително майсторски направен военен филм със заглавие „Апокалипсис сега“. Той бе симфония от звук и цвят и възпяваше вековната битка на западния свят срещу злото. „Трябва да направиш страха и моралния ужас свои приятели“ — казва лудият командир в дивата джунгла на Камбоджа, на което западният човек отвръща, както е отвръщал винаги: „Не.“

Не. Страхът и моралният ужас никога не биха могли да бъдат оправдани. Те нямат истинска стойност. За чистото зло в действителност няма място.

И това означава — нали? — че за мен няма място.

Освен може би в изкуството, което отрича злото — в комиксите за вампири, в романите на ужаса, в старите готически приказки… или в гръмовните песнопения на рокзвездите, разиграващи битките срещу злото, които всеки смъртен води вътре в себе си.

Това бе достатъчно, за да накара едно чудовище от Стария свят да се върне обратно под земята — тази смайваща неприложимост на великия план, достатъчно, за да го накара да легне и да заридае. Или достатъчно, за да го накара да стане рокпевец, като се замислиш…

Но къде бяха останалите чудовища от Стария свят? — зачудих се аз. Как съществуваха другите вампири в свят, в който всяка смърт бе записвана в грамадни електронни компютри, а телата биваха отнасяни в хладилни крипти? Сигурно се криеха като гнусни насекоми в тъмното, както бяха правили винаги, без значение колко много говореха за философия и колко вещерски сборища създаваха.

Е, когато аз извися глас заедно с малката група „Сатаната е излязъл тази вечер“ достатъчно бързо щях да ги изкарам на бял свят.

Продължих да се образовам. Разговарях със смъртни по автобусни спирки, бензиностанции и в елегантни заведения. Четях книги. Контех се с блещукащите кожи на мечтите в модните магазини. Носех бели поло блузи и свежарски сафари якета в цвят каки или пищни сиви кадифени блейзъри с кашмирени шалове. Покривах с пудра лицето си, за да мога да се появя под химическите светлини на нощните супермаркети, закусвалните за хамбургери и панаирджийските улици, които наричаха „булевардите с нощни клубове“.

Учех се. Бях влюбен.

И единственият ми проблем беше оскъдицата на убийци, с които да се храня. В този бляскав свят на невинността и изобилието, на добротата, веселието и пълните стомаси обикновените крадци главорези от миналото и техните опасни крайбрежни свърталища бяха почти изчезнали.

И затова се налагаше да работя, за да си изкарвам прехраната. Но аз винаги съм бил ловец. Обичах сумрачните, задимени билярдни зали с една-единствена лампа, огряваща зеления филц, около който се събираха татуираните бивши затворници, толкова, колкото и лъскавите, тапицирани със сатен, нощни клубове в големите бетонни хотели. И постоянно научавах все повече за моите убийци — пласьорите на дрога, сводниците, главорезите, които се движеха с моторджийските банди.

И повече отвсякога бях решен да не пия невинна кръв.

Най-сетне дойде време да навестя старите си съседи, рокгрупата „Сатаната е излязъл тази вечер“.

В шест и половина в една гореща и лепкава съботна вечер аз позвъних на звънеца на музикалното студио на тавана. Всички красиви млади смъртни се бяха излегнали по дъгоцветни копринени ризи и впити джинси, пушеха цигари с хашиш и се оплакваха от скапания си късмет с ангажирането за участия на юг.

Изглеждаха като библейски ангели с дългите си, чисти рошави коси и котешки движения. Накитите им бяха египетски. Дори и за репетиции те гримираха лицата и очите си.

Бях завладян от възбуда и обич, още щом ги погледнах — Алекс и Лари, и малката, сочна Костеливо орехче.

В призрачния миг, когато Земята сякаш спря да се върти под мен, аз им казах какъв съм. Нищо ново не бе за тях думата „вампир“. В галактиката, в която сияеха те, хиляда други певци бяха носели бутафорните остри зъби и черното наметало.

И все пак беше толкова странно да я кажа на глас на смъртни — забранената истина. Никога за двеста години не я бях казвал на никого, който не е белязан да стане един от нас. Дори и на своите жертви не можех да го доверя, преди да се затворят очите им.

Сега го казах ясно и отчетливо на тези красиви млади създания. Казах им, че искам да пея с тях, че ако ми се доверят, всички ще станем богати и прочути. Че на вълната на свръхестествената и безмилостна амбиция аз мога да ги изведа от тези стаи в големия свят.

Очите им се замъглиха, щом ме погледнаха. И малката стаичка от двайсети век, измазана с хоросан и облепена с картони, заехтя от техните смях и наслада.

Бях търпелив. И защо да не съм? Знаех, че съм демон, който може да подражава на почти всеки човешки звук или движение. Но как да се очаква, че те ще разберат? Отидох при електрическото пиано, засвирих и запях.

Имитирах рок песни, когато започнах, а после в паметта ми изникнаха стари мелодии и текстове — френски песни, стаени дълбоко в душата ми, ала никога изоставени, и аз ги вплетох в брутални ритми, виждах пред себе си мъничък, претъпкан малък парижки театър отпреди векове. Опасна страст се надигаше в мен. Тя заплашваше равновесието ми. Опасно бе, че това се появи толкова скоро. Ала аз продължавах да пея, удрях по лъскавите бели клавиши на електрическото пиано, и нещо в душата ми се пропука и се отвори. Няма значение, че тези нежни смъртни създания, скупчени около мен, никога не биваше да разбират.

Бе достатъчно това, че те ликуваха, че се влюбиха в тайнствената и изчанчена музика, че пищяха, че виждаха успеха в бъдещето, тласъка, който им бе липсвал досега. Включиха записващите машини, и ние запяхме и засвирихме заедно — джем, както го наричаха те. Студиото плуваше в аромата на тяхната кръв и ритъма на нашите оглушителни песни.

Но после бях шокиран, както не бях предвиждал никога, и в най-странните си мечти — нещо, също толкова необикновено като малкото ми откровение пред тези създания. Всъщност бе така съкрушително, че можеше да ме прогони от техния свят обратно под земята.

Не искам да кажа, че пак щях да потъна в дълбокия сън. Но можех да се отдръпна от „Сатаната е излязъл тази вечер“ и да се скитам няколко години смаян, в опити да събера мислите си.

Мъжете — Алекс, изтупаният, крехък млад барабанист, и по-високият му рус брат, Лари, разпознаха името ми, когато им казах, че съм Лестат.

И не само го разпознаха, но го свързаха с обилни сведения за мен, които били прочели в книга.

Всъщност смятаха за възхитително това, че се преструвам не на кой да е вампир. Или на граф Дракула. На всички им бе писнало от граф Дракула. Те мислеха, че е чудесно, дето се преструвам на вампира Лестат.

— Преструвам се на вампира Лестат? — попитах.

Загледах се задълго във всички тях, опитвах се да прочета мислите им. Разбира се, не бях очаквал да повярват, че съм истински вампир. Но да са чели за измислен вампир с толкова необичайно име като моето? Как би могло да се обясни това?

Но аз губех увереност. А когато загубя увереност, силите ми пресъхват. Стаичката като че се смаляваше още повече. И имаше нещо насекомообразно и заплашително в инструментите, антените, жиците.

— Покажете ми книгата — казах.

Те я донесоха от другата стая — долнопробно романче, което се разпадаше. Подвързията бе изчезнала, корицата — откъсната, страниците бяха прихванати с ластик.

Щом видях корицата, ме полазиха някакви свръхестествени студени тръпки. „Интервю с вампир“. Нещо за някакво смъртно момче, накарало един от немъртвите да разкаже историята си.

С тяхно позволение влязох в другата стая, изтегнах се на леглото им и се зачетох. Щом преполових книгата, я взех с мен и напуснах къщата. После застанах под една улична лампа и не мръднах, докато не я дочетох. След това внимателно я пъхнах в джоба на гърдите си.

Не се върнах при групата няколко вечери.

* * *

През по-голямата част от това време отново се скитах, цепех мрака с моя мотор „Харли Дейвидсън“, надул до дупка „Вариациите Голдберг“ на Бах. И се питах: „Лестат, какво искаш да правиш сега?“

През останалото време учех с подновена цел. Изчетох дебелите истории и лексикони на рок музиката с меки корици, хрониките на нейните звезди. Слушах албумите и размишлявах в тишина над концертните видеозаписи.

И в притихналата, пуста нощ аз слушах как гласовете от „Интервю с вампир“ ми пеят, сякаш от гроба. Прочетох книгата отново и отново. И после, в миг на достоен за презрение гняв, я накъсах на парченца.

Най-сетне стигнах до решението.

Срещнах се с моята млада адвокатка Кристин в тъмната й кантора в небостъргача — светеше ни само градът. Тя изглеждаше прелестно на фона на стъклените стени зад нея, тънещите в мрак сгради оформяха груб, примитивен терен, сред който горяха хиляда факли.

— Вече не е достатъчно моята малка рокгрупа да постигне успех — казах й. — Трябва да създадем слава, която ще разнесе името и гласа ми до най-отдалечените кътчета на света.

Тихо и разумно, както е обичайно за адвокатите, тя ме посъветва да не рискувам богатството си. Ала щом продължих с маниакална увереност, усетих как тя се поддава на съблазънта и как здравият й разум бавно се разпада.

— Най-добрите френски режисьори за рок клиповете — казах. — Трябва да ги примамиш от Ню Йорк и Лос Анджелис. Има пари в изобилие за тази цел. Тук несъмнено можеш да намериш студията, в които ще вършим нашата работа. Младите звукозаписни продуценти, които смесват звука след това — пак трябва да наемеш най-добрите. Няма значение какво ще похарчим за това начинание. Важното е то да бъде организирано и да вършим работата си тайно до мига на разкритие, когато излязат нашите албуми и филми заедно с книгата, която предлагам да напиша.

Най-сетне умът й бе замаян от мечти за власт и богатство. Писалката й бягаше по листа, докато си водеше бележки.

А за какво мечтаех аз, докато й говорех? За безпрецедентен бунт, за велико и ужасно предизвикателство към моя род по целия свят.

— Тези рок клипове — казах аз, — трябва да намериш режисьори, които ще въплъщават моите видения. Трябва да са поредица. Те трябва да разказват историята от книгата, която искам да напиша. А песните — много от тях вече съм написал. Ти трябва да намериш великолепни инструменти — синтезатори, най-добрите звукови системи, електрически китари, цигулки. За другите подробности можем да се погрижим по-късно. Дизайнът на вампирските костюми, методът на представяне пред телевизионните станции, организирането на първата ни публична изява в Сан Франциско — всичко това с времето си. Сега е важно да завъртиш няколко телефона и да се сдобиеш с информацията, която ти е нужна, за да започнеш.

Не се върнах при „Сатаната е излязъл тази вечер“, докато не бяха сключени първите договори и получени първите подписи. Датите бяха определени, студиата — наети, писмата за съгласие — разменени.

После Кристин дойде с мен и взехме лимузина — същински огромен Левиатан за моите мили рок музиканти Лари, Алекс и Костеливото орехче. Разполагахме със секващи дъха суми, имахме да подписваме документи.

Под сънените дъбове на тихата улица в Градинския квартал аз им налях шампанско в блестящите кристални чаши.

— За „Вампирът Лестат“! — пропяхме всички на лунната светлина. Това щеше да е новото име на групата и на книгата, която щях да напиша. Костеливото орехче ме обгърна с малките си сочни ръце. Целунахме се нежно сред смеха и винената миризма. Ах, ароматът на невинна кръв!

И когато те потеглиха в тапицираната с кадифе лимузина, аз тръгнах сам в благоуханната нощ към авеню „Сейнт Чарлз“ и се замислих за заплахата, надвиснала над тях, над малките ми смъртни приятели.

Тя не идваше от мен, разбира се. Но когато дългият период на потайност свърши, те щяха да застанат невинни и невежи под светлините на международните прожектори със своята злокобна и безразсъдна звезда. Е, аз щях да ги обкръжа с бодигардове и лепки с всякакво мислимо предназначение. Щях да ги закрилям от другите безсмъртни с всички сили. И ако безсмъртните и сега бяха както едно време, те никога не биха рискували да влязат във вулгарна борба с подобна човешка войска.

* * *

Докато вървях по оживеното авеню, криех очите си зад огледални очила. Качих се на раздрънкания стар трамвай, вървящ по „Сейнт Чарлз“ в посока към центъра.

Лъкатушейки през привечерната тълпа, влязох в елегантната двуетажна книжарница „Де Вил Букс“ и се вторачих в джобното издание с меки корици на „Интервю с вампир“ на лавицата.

Зачудих се колцина ли от нашия род са забелязали книгата. Засега нямаха значение смъртните, които я мислеха за белетристика. Ами другите вампири? Защото, ако има един закон, който всички вампири почитат като свещен, той е не казвай на смъртните за нас.

Никога не издавай нашите тайни на човеците, освен ако не смяташ да им поднесеш Мрачния дар на нашите сили. Никога не споменавай по име други безсмъртни. Никога не казвай къде биха могли да са леговищата им.

Моят любим Луи, разказвачът от „Интервю с вампир“, бе сторил всичко това. Той бе надхвърлил далеч моето малко тайно разкритие пред рок групата. Беше казал на стотици хиляди читатели. Само дето не им беше нарисувал карта и отбелязал с хикс точното място в Ню Орлиънс, където спях. Въпреки че какво знае той наистина за това и какви са били намеренията му, не беше ясно.

Независимо от това, заради стореното от него другите несъмнено щяха да го преследват. А има много прости начини за унищожение на вампири, особено сега. Ако все още съществуваше, той бе изгнаник и живееше под заплаха от нашия род, под каквато не би могъл да го постави нито един смъртен.

Това бе още по-важно основание за мен да направя прочути книгата и групата „Вампирът Лестат“ колкото се може по-скоро. Трябваше да открия Луи. Трябваше да разговарям с него. Всъщност след като прочетох неговия разказ, копнеех за него, копнеех за романтичните му илюзии и дори за нечестността му. Копнеех даже за джентълменската му злоба и за физическото му присъствие, за измамно мекото звучене на гласа му.

Разбира се, мразех го заради лъжите, които бе изписал за мен. Но обичта бе далеч по-голяма от омразата. Той бе споделял мрачните и романтични години на деветнайсети век с мен, той бе мой спътник, какъвто нито един друг безсмъртен не е бил.

И аз копнеех да напиша своята история за него — не отговор на неговата злоба в „Интервю с вампир“, а разказ за всичко, което съм видял и научил, преди да дойда при него, историята, която преди не можех да му разкажа.

Старите правила вече не важаха и за мен.

Исках да наруша всяко едно от тях. И исках групата и книгата ми да изкарат навън не само Луи, но и всички останали демони, които някога бях познавал и обичал. Исках да намеря своите изгубени, да пробудя онези, които спяха, както спях аз.

Голишарчета и древни създания, прекрасни и зли, луди и безсърдечни — всички те щяха да ме погнат, щом видят тези видеоклипове и чуят тези записи, щом видят книгата във витрините на книжарниците. И щяха да знаят къде точно да ме намерят. Аз щях да бъда Лестат, суперзвездата на рока. Само елате в Сан Франциско за първото ми изпълнение на живо. Аз ще съм там.

Но имаше и друга причина за цялото това приключение — причина още по-опасна, възхитителна и безумна.

И аз знаех, че Луи ще разбере. Тя трябва да е стояла зад неговото интервю и неговите признания. Аз исках смъртните да узнаят за нас. Аз исках да го обявя пред света така, както го казах на Алекс, Лари и Костеливото орехче и на моята сладка адвокатка Кристин.

И нямаше значение, че те не вярваха в това. Нямаше значение, че го мислеха за изкуство. Факт беше, че след два века спотайване аз бях видим за смъртните! Аз изговарях името си на глас. Аз споделях каква е природата ми. Аз съществувах!

Ала аз отивах по-далеч от Луи. Неговият разказ, при всичките си странности, бе минал за белетристика. В света на смъртните той бе също толкова безопасен, колкото и живите картини в стария Театър на вампирите в Париж, където на една забутана, осветена с газови фенери сцена демоните се преструваха на актьори, преструващи се на демони.

Аз щях да застана под ярките прожектори пред камерите, щях да протегна ръка и да докосна с ледените си пръсти хиляди топли протегнати длани. Щях да им изкарам ангелите от страх, ако бе възможно, да ги очаровам и да ги поведа към истината, ако успея.

И да предположим, само да предположим, че когато труповете започнат да стават все по-многочислени, че когато най-близките до мен започнат да се вслушват в неизбежните си подозрения, само предположете, че изкуството престане да бъде изкуство и стане реалност!

Тоест, ами ако те наистина повярват, наистина разберат, че този свят все още приютява демона на Стария свят — вампирът, — о, каква велика и славна война можем да поведем тогава!

Щяхме да се прочуем и да ни преследват, и да се бият срещу нас в тази бляскава градска пустош така, както срещу никое митично чудовище досега не се е бил човек.

Как бих могъл да не се влюбя в тази война, в самата идея за нея? Как тя да не си заслужава най-голямата опасност, най-голямото и най-отвратително поражение? Дори и в мига на разруха аз щях да съм жив както никога досега.

Но, честно казано, не бях убеден, че ще се стигне дотам — до това смъртните да повярват в нас, искам да кажа. Смъртните никога не са ме плашели.

Другата война щеше да започне — тази, която или ще събере заедно всички ни, или всички те щяха да се изправят срещу мен.

Това бе истинската причина за „Вампирът Лестат“. Ето такава игра играех аз.

Но и другата прелестна възможност за истинско разкритие и гибел… Е, това добавяше страшно много пикантност!

От мрачната пустош на Канал Стрийт аз се качих по стълбите в моята стая в старомодния хотел във Френския квартал. Тихо бе, и това ми бе угодно, с ширналата се под прозорците „Вьо Каре“ и тесните улички между къщите на Испанския квартал, които познавах толкова отдавна.

На огромния телевизор пуснах видеокасетата с прекрасния филм на Висконти „Смърт във Венеция“. По някое време един актьор каза, че злото е необходимост. Че е храна за гениалността.

Аз не го вярвах. Но ми се искаше това да бе истина. Тогава аз бих могъл да съм само Лестат чудовището, нали? А аз винаги съм бил толкова добър като чудовище! Е, карай…

Сложих нова дискета в преносимия текстообработващ компютър и започнах да описвам историята на своя живот.

Първа част

Лелио изгрява

1

През зимата на моята двайсет и първа година излязох сам на кон, за да избия глутница вълци.

Това се случи в земите на баща ми в Оверн, Франция, през последните десетилетия преди Френската революция.

Това бе най-лошата зима, която можех да си спомня — вълците крадяха овце от нашите селяни и дори нощем търчаха по улиците на селото.

Това бяха тежки години за мен. Баща ми беше маркизът, а аз бях седмият син и най-малкият от тримата оживели и възмъжали. Не можех да претендирам за титлата или за земята и нямах перспективи. Дори и в богатите семейства това можеше да се случи на по-малко момче, ала богатствата ни бяха пропилени отдавна. Най-големият ми брат Огюстен, наследник по право на цялото ни имущество, похарчи зестрата на жена си още щом се венча за нея.

Замъкът на баща ми, имението му и близкото село бяха цялата ми вселена. И се бях родил неспокоен — мечтателят, сърдитият, недоволстващият. Не исках да седя край камината и да разговарям за стародавни войни и за времето на Краля Слънце. Историята за мен нямаше стойност.

Но в този мрачен старомоден свят аз бях станал ловецът. Носех фазани, еленово месо и пъстърва от планинските потоци — всичко, което бе нужно и можеше да се хване, — за да изхранвам семейството. Такъв бе животът ми по онова време и не го споделях с никой друг — и беше много хубаво, че се бях заел с това, защото имаше и години, през които можеше да измрем от глад.

Разбира се, това бе благородно занятие — да ловуваш из наследствени земи, и единствено ние имахме право на него. И най-богатият буржоа не можеше да вдигне пушка в моите гори. Но пък на него не му се и налагаше да вдига пушка. Той имаше пари.

Два пъти през живота си се опитах да избягам от това съществуване, единствено за да ме върнат обратно с прекършени криле. Но за това ще разкажа повече по-късно.

Точно сега аз мисля за снега, покрил целите планини, и за вълците, които плашат селяните и крадат овцете ми. И мисля за старата поговорка, която бе популярна във Франция по онова време — че ако живееш в провинция Оверн, не можеш да стигнеш по-далече от Париж.

Разберете, че тъй като аз бях господарят, и вече единственият господар, който можеше да язди кон и да стреля с пушка, естествено беше селяните да дойдат при мен с оплаквания от вълците и да очакват аз да ги отстрелям. Това бе мой дълг.

Аз ни най-малко не се страхувах от вълците. Никога през живота си не бях виждал и чувал вълк да нападне човек. И бих ги изтровил, ако можех, ала месото просто бе твърде оскъдно, че да го подправям с отрова.

Рано-рано в една много студена януарска сутрин аз се въоръжих, за да избия вълците един по един. Имах три пушки кремъклийки и една отлична винтовка, които взех с мен, както и мускета си и бащиния ми меч. Но точно преди да напусна замъка, добавих към този малък арсенал едно-две древни оръжия, с които никога досега не си бях имал работа.

Нашият замък бе пълен със стари доспехи. Предците ми се бяха били в безброй благородни войни — от времената на кръстоносните походи със свети Луи насам. А на стените, над всичките тези дрънчащи тенекии, бяха окачени многобройни копия, бойни брадви, млатила и боздугани.

Онази сутрин взех с мен грамаден боздуган — което ще рече тояга с шипове, и едно доста голямо млатило: желязна топка, окачена на верига, с която можеше да халосаш с безмерна сила нападателя.

А сега си спомнете, че това става през осемнайсети век — времето, когато парижаните с бели перуки пристъпваха на пръсти с бели сатенени пантофки на висок ток, смъркаха енфие и си бъркаха в носа с бродирани кърпички.

И ето ме и мен — излизам на лов с ботуши от сурова кожа и палто от еленова кожа, с тези древни оръжия, окачени на седлото, и двата ми големи мастифа покрай мен с нашийници с шипове.

Такъв бе животът ми. Все едно го живеех в Средновековието. И знаех достатъчно за натруфените пътешественици по пощенския път, за да го усещам доста остро. Столичните благородници наричаха нас, провинциалните господари, „зайцеловци“. Разбира се, ние можехме да им се присмиваме и да ги наричаме лакеи на краля и кралицата. Нашият замък се издигаше от хиляда години и дори и великият кардинал Ришельо по времето на войната си с нашите хора не бе успял да събори древните ни кули. Но, както казах и преди, аз не обръщах особено внимание на историята.

Бях нещастен и освирепял, докато се изкачвах в планината.

Исках хубава битка с вълците. Глутницата наброяваше пет вълка според селяните, а аз имах пушките си и две кучета с челюсти толкова силни, че можеха да прекършат вълчи гръбнак за миг.

Изкачвах склоновете около час и стигнах до долчинка, която познавах толкова добре, че никакъв снегопад не можеше да я скрие. И щом поех през широкото пусто поле към изсъхналата гора, чух първия вой.

След секунди се разнесе и друг, а после и трети, и сега хорът виеше в такава хармония, че не можех да различа колко вълка наброява глутницата, а само че са ме видели и си дават знак един на друг да се съберат, тъкмо както се надявах.

Не мисля, че тогава почувствах и най-малък страх. Но усещах нещо, и то караше космите по ръцете ми да настръхват. Околността, колкото и обширна да беше, изглеждаше пуста. Подготвих пушките. Наредих на кучетата си да спрат да ръмжат и да ме последват и през ума ми мина неясната мисъл, че е по-добре да се махна от откритото поле, да навляза в гората и да побързам.

Кучетата ми нададоха плътен, проточен предупредителен вой. Погледнах през рамо и видях вълците на стотици метри назад да търчат право към мен по снега. Бяха три грамадни сиви вълка и настъпваха в колона.

Втурнах се към гората.

Като че лесно щях да я стигна, преди тримата да ме догонят, ала вълците са изключително умни животни и докато препусках към дърветата, видях останалите от глутницата — около пет възрастни животни — да ми заграждат пътя отляво. Това беше засада и никога не бих могъл да стигна навреме гората. Глутницата беше от осем вълка, а не от пет, както ми бяха казали селяните.

Дори и тогава нямах достатъчно разум, че да се уплаша. Не се и замислих за очевидния факт, че тези животни гладуват, инак никога не биха припарили до селото. Естественият им страх от хората бе изчезнал.

Подготвих се за битка. Затъкнах млатилото в пояса си и се прицелих с пушката. Застрелях голям мъжкар на метри от мен и имах време да презаредя, а кучетата ми и глутницата се нападнаха.

Вълците не можеха да захапят кучетата ми за вратовете заради нашийниците с шипове. В тази първа схватка моите кучета повалиха незабавно един от вълците с мощните си челюсти. Стрелях и повалих още един.

Но глутницата бе обкръжила кучетата. Докато стрелях отново и отново, презареждах възможно най-бързо и се стараех да не улуча моите животни, видях как по-малкото куче пада със счупени задни крака. Кръв струеше по снега; второто се отдръпна от глутницата, която се опитваше да изяде умиращото животно, но след две минути те разкъсаха корема му и го убиха.

Те бяха мощни зверове, както казах вече, тези мастифи. Сам ги бях отгледал и обучил. И всеки от тях тежеше близо сто килограма. Аз винаги ловувах с тях и въпреки че сега говоря за тях като за кучета, тогава ги знаех по имена и когато ги видях да умират, за първи път разбрах с какво се бях захванал и какво можеше да се случи.

Бяха минали едва няколко минути.

Четири вълка лежаха мъртви. Друг бе смъртоносно осакатен. Оставаха три, един, от които бе спрял да пирува дивашки с месото на кучетата и бе втренчил косо разположените си очи в мен.

Стрелях с винтовката, не улучих, стрелях с мускета и кобилата ми се вдигна на задни крака, когато вълкът се стрелна към мен.

Като на пружини другите вълци се обърнаха и зарязаха прясната плячка. Дръпнах силно юздите и оставих кобилата си да препусне на воля право към прикритието на гората.

Не се огледах назад дори когато чух ръмженето и щракането на челюсти. Но после усетих как зъбите одраскаха глезена ми. Грабнах другия мускет, обърнах се наляво и стрелях. Вълкът като че се изправи на задните си крака, но изчезна твърде бързо от поглед и кобилата ми отново се вдигна на задни крака. Едва не паднах. Усетих как задните й крака поддават под мен.

Почти бяхме стигнали гората и аз скочих от гърба й преди тя да се строполи на земята. Имах още една заредена пушка. Обърнах се, хванах я здраво с две ръце, прицелих се право в скачащия върху ми вълк и пръснах горната част на черепа му.

Останаха две животни. Кобилата надаваше дълбоко, гръмовно цвилене, което се издигна до рев и писък — най-ужасният звук, който бях чувал да издава нещо живо. Двата вълка я бяха заръфали.

Стрелнах се по снега — усещах колко е твърда каменистата земя под мен, и успях да стигна до дърветата. Ако успеех да презаредя, можех да ги застрелям оттам. Но нямаше нито едно дърво с достатъчно ниски клони, че да могат да ми служат за опора.

Скочих нагоре, като се опитвах да се покатеря, краката ми се подхлъзнаха по ледената кора и паднах долу, а вълците приближаваха. Нямаше време да презаредя единствената останала ми пушка. Оставаха ми млатилото и мечът — боздуганът отдавна бе загубен.

Мисля, че щом с мъка се изправих на крака, разбрах, че сигурно ще умра. Но и през ум не ми мина да се предавам. Бях се побъркал, побеснял. Почти с ръмжене се изправих лице в лице със зверовете и погледнах по-близкия вълк право в очите.

Разкрачих се, за да се закотвя. Стиснал млатилото в лявата си ръка, извадих меча. Вълците спряха. Първият, след като се взря в мен, наведе глава и се дръпна няколко крачки встрани. Другият чакаше, сякаш чакаше някакъв невидим знак. Първият отново ме погледна, пак с онова обезпокоително спокойствие, и се хвърли напред.

Замахнах с млатилото и топката с шипове се завъртя в кръг. Чувах собственото си ръмжащо дишане и усетих, че подгъвам колене, като че се готвя да скоча напред. Прицелих се с млатилото отстрани на челюстта на звяра, халосах я с всичка сила и само я одрасках.

Вълкът се стрелна назад, а вторият затича в кръг около мен — пристъпваше към мен с танцова стъпка и се отдръпваше. И двата скочиха достатъчно близо, че да ме накарат да завъртя млатилото и да размахам меча, а после отново избягаха.

Не зная колко време продължи това, но разбрах стратегията. Те смятаха да ме изтощят и притежаваха силата да го направят. За тях се бе превърнало в игра.

Аз се въртях, мушках, отбранявах се и едва не падах на колене. Вероятно това е продължило не повече от половин час. Но такова време няма как да се измери.

Краката ми поддаваха, и аз предприех един отчаян последен рискован ход. Замрях неподвижно с оръжията от двете ми страни. И този път те ме нападнаха, точно както се и надявах.

В последния миг замахнах с млатилото, усетих как кълбото строшава костта, видях как главата се отмята нагоре, надясно, и с широкото острие на меча прерязах вълчето гърло.

Другият обаче беше до мен. Усетих как зъбите му се забиха в брича ми. За миг щеше да изтръгне крака ми от ставата, но аз разцепих муцуната му отстрани и му разрязах окото. Кълбото на млатилото се стовари върху него. Вълкът се строполи. Аз отскочих назад, отново имах достатъчно пространство за меча и го забих право в гърдите на звяра — чак до дръжката, — а после го извадих.

Това беше краят.

Глутницата бе мъртва. Аз бях жив.

Единствените звуци в пустата заснежена долина бяха собственото ми дишане и гръмовният писък на моята умираща кобила, просната на метри от мен.

Не съм убеден, че бях с всичкия си. Не съм убеден, че онова, което минаваше през ума ми, бяха мисли. Исках да падна в снега, ала се отдалечавах от мъртвите вълци и вървях към своята агонизираща кобила.

Щом се приближих до нея, тя вдигна глава, помъчи се да се изправи на предни крака и отново изцвили — пронизително, гръмовно, умоляващо. Звукът отекна в планините, сякаш стигна до небето. А аз се взирах в нея, взирах се в тъмното й, съсипано тяло на фона на снежната белота, в мъртвите задни бутове и ритащите предни крака, в носа, издигнат към небето, прилепените назад уши и огромните невинни очи, които се подбелиха, когато разтърсващият вик се изтръгна от нея. Тя приличаше на насекомо, наполовина размазано на пода, ала не беше насекомо. Тя беше моята съпротивляваща се, страдаща кобила. Тя се опитваше да стане отново.

Свалих пушката от седлото. Заредих я. И докато тя лежеше и отмяташе глава и се мъчеше напразно да се изправи отново с пронизително цвилене, аз я прострелях в сърцето.

Сега тя изглеждаше добре. Лежеше мъртва и неподвижна и кръвта й изтичаше, а долината бе притихнала. Аз треперех. Чух как от мен се изтръгва грозен задавен звук, видях как повръщано се изля в снега и чак тогава разбрах, че е моето. Вонята на вълк и мириса на кръв ме обгръщаха. А когато се опитах да вървя, едва не се строполих.

Но без да спра дори и за миг, аз отидох сред мъртвите вълци и се върнах при онзи, който едва не бе ме убил — последният, метнах го на раменете си и поех по пътя към дома.

Отне ми може би два часа.

Отново не знам. Но каквото и да бях научил или усетил, докато се биех с вълците, продължаваше да се случва в ума ми и докато вървях. Всеки път, колчем залитнех и паднех, нещо в мен закоравяваше и ставаше по-лошо.

Когато стигнах портите на замъка, мисля, че не бях Лестат. Все още бях някой друг, когато влязох с клатушкане в голямата зала с вълка на раменете — сега топлината на трупа беше силно намаляла и внезапно лумналият огън дразнеше очите ми. Бях смъртно изтощен.

И въпреки че заговорих, щом видях братята ми да стават от масата, а майка ми да потупва баща ми, който вече беше ослепял и искаше да разбере какво става, не знам какво съм казал. Знам, че гласът ми беше много глух, и че имах усещане, че описвам съвсем простичко случилото се.

„И после… И после…“ — нещо такова.

Но брат ми Огюстен изведнъж ме накара да дойда на себе си. Той дойде при мен, огряван от светлината на огъня зад гърба му, и съвсем отчетливо прекъсна тихите ми монотонни думи със своите:

— Ти, копеленце — рече той студено. — Ти не си убил осем вълка!

На лицето му бе изписана грозна погнуса.

Но ето какво бе забележителното — още щом произнесе тези думи, той по някакъв начин разбра, че е сгрешил.

Може би по моя поглед. Може би по възмутеното мърморене на майка ми или по това, че другият ми брат изобщо не се обаждаше. Сигурно по лицето ми. Каквато и да бе причината, случи се почти мигновено и той доби странно смутен вид.

Започна да дърдори нещо — как не било за вярване и как сигурно едва не са ме убили, и дали прислугата да не ми стопли бульон незабавно, и всякакви такива, ала полза никаква. Онова, което се бе случило в онзи единствен миг, бе непоправимо и изведнъж се намерих сам на леглото в стаята си. Кучетата не бяха в него с мен, както винаги през зимата, защото те бяха мъртви, и въпреки че камината не беше накладена, аз се наврях, мръсен и окървавен, под завивките и потънах в дълбок сън.

Не напуснах стаята си дни наред.

Знаех, че селяните са се изкачили в планината, намерили са вълците и са ги донесли в замъка, защото Огюстен дойде и ми го разказа, но аз не отговорих.

Измина може би седмица. Когато можех да понеса присъствието на други кучета около себе си, слязох в моя кучкарник и доведох две кученца, вече едри животни, да ми правят компания. Нощем спях между тях.

Слугите идваха и си отиваха. Но никой не ми досаждаше.

А после майка ми тихо, почти крадешком, се промъкна в стаята ми.

2

Беше вечер. Аз седях на леглото, едното от кучетата се бе изтегнало до мен, а другото — под коленете ми. Камината пламтеше.

И ето, най-сетне майка ми дойде, както сигурно би трябвало да очаквам.

Познах я по особеното движение в мрака и докато, ако някой друг бе дошъл при мен, аз щях да му кресна „Махай се“, на нея не казах нищичко.

Питаех към нея огромна и непоколебима обич. Не мисля, че някой друг изпитваше същото. И онова, което винаги ме караше да милея за нея, беше, че тя никога не казваше нищо обикновено.

„Затвори вратата“, „Изяж си супата“, „Мирувай“ — подобни неща никога не бяха се отронвали от устните й. Тя непрекъснато четеше — всъщност беше единствената в семейството, която имаше някакво образование, и когато проговореше, то бе наистина, за да каже нещо. Затова сега не ме подразни.

Напротив — тя възбуди любопитството ми. Какво щеше да каже и дали бе мислимо то да ме засяга? Не бях искал да дойде, дори не бях се сещал за нея, и не се извърнах от огъня, за да я погледна.

Но между нас съществуваше силно разбиране. Когато се бях опитал да избягам от тази къща и ме доведоха обратно, тъкмо тя ми показа как да се освободя от последвалата болка. Тя бе направила чудеса за мен, въпреки, че никой около нас никога не забеляза.

Първата й намеса дойде, когато бях на дванайсет и старият енорийски свещеник, който ме беше карал да наизустявам поезия и ме бе научил да чета някой и друг химн на латински, искаше да ме прати на училище в близкия манастир.

Баща ми отказа — можело да науча всичко нужно и у дома. Но майка ми се надигна от своите книги, за да поведе шумна и гръмогласна битка с него. Щял съм да отида, заяви тя, ако искам. Продаде един от накитите си, за да плати за учебниците и облеклото ми. Всичките си накити бе наследила от една своя италианска баба и всеки от тях си имаше история, и това бе тежко за нея. Но го направи незабавно.

Баща ми се разсърди и й напомни, че ако това се бе случило преди той да ослепее, волята му несъмнено щеше да се наложи. Братята ми го увериха, че най-малкият му син няма да отсъства задълго. Щях да дотичам у дома веднага щом ме накарат да правя нещо, което не искам.

Е, аз не дотичах у дома. Влюбих се в манастирското училище.

Влюбих се в параклиса и в химните, в библиотеката с хилядите стари книги, камбаните, които разпределяха деня, вечно повтарящите се ритуали. Обичах чистотата на това място, обичах съкрушителния факт, че всичко тук бе добре пазено и поддържано, че работата в огромната къща и в градините никога не свършваше.

Когато ме наказваха, което не се случваше често, ме обземаше възторжено щастие, защото за пръв път през живота ми някой се мъчеше да ме направи добър човек, който може да се учи.

След месец обявих призванието си. Исках да вляза в ордена. Исках да прекарам живота си в тази безупречна обител, в библиотеката — да пиша на пергаменти и да се уча да чета древните книги. Исках да ме затворят завинаги с хората, които вярваха, че аз можех да бъда добър, ако поискам.

Там ме харесваха. И това бе съвсем необичайно. Там не правех останалите хора нещастни или сърдити.

Игуменът веднага писа на баща ми, за да му поиска разрешение. И, честно, мислех си, че баща ми ще се радва да се отърве от мен.

Но три дни по-късно братята ми пристигнаха, за да ме отведат у дома със себе си. Плаках и се молех да остана, но игуменът не можеше да направи нищо.

И още щом пристигнахме в замъка, моите братя ми взеха книгите и ме заключиха. Не разбирах защо се сърдят толкова. Намекваше ми се, че по някаква причина съм се държал като глупак. Не спирах да плача. Обикалях неспирно в кръг, удрях разни неща с юмрук и ритах вратата.

После брат ми Огюстен започна да идва и да ми говори. Отначало говореше със заобикалки, но най-накрая стана ясно, че нито един член на велика френска фамилия нямало да стане беден монах учител. Как съм могъл да схвана всичко толкова погрешно! Били ме изпратили да се науча да чета и пиша. Защо трябвало вечно да навлизам в крайности? Защо съм се държал тъй, както е присъщо на дивите животни?

Що се отнася до това да стана свещеник с истински перспективи в Църквата, е, аз бях най-малкият син в семейството, нали така? Трябвало да помисля за задълженията си към своите племеннички и племенници.

Всичко това в превод значеше следното: „Ние нямаме пари, за да ти осигурим истинска църковна кариера, да те направим епископ или кардинал, както подобава на нашия ранг, затова ще трябва да преживееш живота си тук като невежа и просяк. Влез в голямата зала и поиграй шах с баща си.“

След като проумях това, аз се разридах на масата за вечеря и замънках думи, които никой не разбираше — че тази наша къща била хаос, и заради това ме отпратиха в стаята ми.

После майка ми дойде при мен.

Тя каза:

— Ти не знаеш какво е хаос. Защо използваш такива думи?

— Знам — възразих. Започнах да й описвам мръсотията и разрухата, която цареше навсякъде тук, и да й разказвам как е било в манастира — чист и подреден, място, където, ако си наумиш, можеш да постигнеш нещо.

Тя не го оспори. И колкото и малък да бях, знаех, че тя приема топло необичайните неща, които й говорех.

На следващото утро тя ме заведе на пътешествие.

Яздихме половин ден, докато стигнем внушителния замък на един благородник, наш съсед. Там ме отведоха в кучкарника и тя ми каза да си избера любимци от няколко новородени кученца — мастифи.

Никога не бях виждал нещо толкова нежно и умилително като тези мъничета. А големите кучета приличаха на сънени лъвове, докато ни наблюдаваха. Просто величествени.

Бях толкова развълнуван, че не можех да направя избор. Взех мъжкото и женското кученца, които благородникът ме посъветва да избера — по целия обратен път до вкъщи ги крепих в една кошница в скута си.

А след месец майка ми ми донесе и първия мускет кремъклия и ми даде първия добър кон за езда.

Тя никога не ми каза защо е направила всичко това. Но аз самичък разбрах какво ми е дала. Отгледах кучетата, обучих ги и те сложиха началото на голям кучкарник.

С тези кучета станах истински ловец и на шестнайсетгодишна възраст заживях на полето.

Но у дома аз повече отвсякога дразнех всички. В действителност никой не искаше да ме слуша, когато говорех за възстановяване на лозята или ново засяване на зарязаните ниви, или че трябва да накараме арендаторите да престанат да крадат от нас.

Нищо не можех да променя. Тихите приливи и отливи на живота без промяна ми се струваха същинска смърт.

Ходех на църква на всички празници, само за да наруша монотонността на живота. А когато се провеждаха селските панаири, аз винаги бях там, жаден за малките спектакли, които по друго време не можех да гледам — гледах какво ли не, само да се наруши рутината.

Можеха да са все същите стари жонгльори, мимове и акробати от миналите години, но нямаше значение. Все беше нещо повече от смяната на сезоните и празните приказки за отминала слава.

Но онази година, тази, в която навърших шестнайсет, дойде трупа италиански актьори с шарена каруца, отзад, на която издигнаха най-сложната сцена, която бях виждал някога. Изиграха старата италианска комедия с Панталоне и Пулчинела, с младите любовници Лелио и Изабела, със стария доктор и всички стари номера.

Гледах я в захлас. Никога не бях виждал нищо подобно — нейното остроумие, пъргавината, жизнеността. Влюбих се в нея дори и когато думите вървяха толкова бързо, че не можех да ги разбера.

Когато трупата приключи и събра каквото можа от тълпата, аз се завъртях около тях в кръчмата и ги почерпих всичките с вино, което всъщност не можех да си позволя, само и само да мога да поговоря с тях.

Чувствах неизразима обич към тези мъже и жени. Те ми обясниха как всеки актьор играел ролята си до живот и как не използвали запаметени думи, а импровизирали всичко на сцената. Ти знаеш името си и героя си и го разбираш, и го караш да говори и действа така, както е редно според теб. В това беше гениалността на представлението.

Наричаше се комедия дел арте.

Бях омагьосан. Влюбих се в момичето, което играеше Изабела. Влязох във фургона с актьорите и огледах всички костюми и рисувания пейзаж, и когато отново пиехме в кръчмата, те ми позволиха да изиграя Лелио, младия любим на Изабела, и ми ръкопляскаха, и казаха, че имам дарба. Можех да го изиграя също като тях.

Отначало мислех, че това са само ласкателства, но по някакъв много истински начин нямаше значение дали са ласкателства или не.

На другата сутрин, когато фургонът им потегли от селото, аз бях вътре в него. Бях се скрил отзад, с няколкото монети, които успях да спестя, и всичките ми дрехи, вързани в едно одеяло. Щях да стана актьор.

Сега, за Лелио в старата италианска комедия се предполага, че е доста красив — той е любовникът, както обясних, и не носи маска. Ако има и обноски, достойнство, аристократично държание — толкова по-добре, защото това влиза в ролята.

Е, трупата реши, че съм благословен с всички тези неща. Те незабавно ме обучиха за следващото си представление. И в деня, преди да го изиграем, аз обиколих града — несъмнено много по-голямо и интересно място от нашето село — да известя за пиесата заедно с останалите.

Бях в рая. Но нито пътешествието, нито подготовката, нито другарството с колегите актьори можеха да се сравнят с екстаза, който познах, когато най-сетне застанах на онази малка дървена сцена.

Впуснах се буйно да преследвам Изабела. Открих, че езикът ми реди стихове и остроумия, както никога не ми се беше случвало в живота. Чувах гласа си, който отекваше към мен сред тълпата. Наложи се едва ли не да ме извлекат насила от сцената, за да ме спрат, но всички знаеха, че това е голям успех.

Същата вечер актрисата, която играеше моята възлюбена, ми поднесе собствените си много специални и интимни похвали. Заспах в прегръдките й и последното, което си спомням, че тя каза, беше, че когато пристигнем в Париж, ще играем на панаира Сен Жермен и после ще напуснем трупата и ще останем в Париж да работим на булевард „Дю Тампл“, докато ни приемат в самата „Комеди Франсез“ и започнем да играем пред Мария Антоанета и крал Луи.

Когато на другата сутрин се събудих, нея я нямаше, както и всички останали актьори, а там бяха братята ми.

Никога не разбрах дали са подкупили приятелите ми, за да ме предадат, или просто са ги подплашили. По-скоро последното. Какъвто и да бе случаят, пак ме върнаха у дома.

Разбира се, семейството ми бе изпаднало в пълен ужас от постъпката ми. Да поискаш да станеш монах на дванайсет години е простимо. Но театърът носеше петното на дявола. Дори и на великия Молиер не бяха позволили християнско погребение. А аз бях избягал с трупа парцаливи италиански скитници, бях си боядисал лицето бяло и бях играл с тях на градски площад за пари.

Пребиха ме жестоко, и след като напсувах всички, пак ме пребиха.

Ала най-лошото наказание беше да видя изражението на лицето на майка ми. Дори не бях й казал, че заминавам. И бях я наранил — нещо, което досега не се бе случвало.

Но тя никога нищичко не каза за това.

Когато дойде при мен, тя ме слушаше как плача. Видях сълзи в очите й. И тя положи длан на рамото ми, което за нея си беше малко забележително.

Не й казах какво беше през тези няколко дни. Но мисля, че тя знаеше. Нещо вълшебно бе напълно загубено. И отново тя се възпротиви на баща ми. Тя сложи край на укорите, боя и ограниченията.

Сложи ме да седна до нея на масата. Отстъпваше ми, дори се обръщаше към мен и разговаряше, което бе напълно неестествено за нея, докато не усмири и разсея злобата на семейството.

Най-сетне, също както в миналото, тя извади още един свой накит и купи хубавата ловна пушка, която бях взел с мен, когато убих вълците.

Това бе превъзходно и скъпо оръжие и въпреки нещастието ми аз нямах търпение да го изпробвам. А тя додаде към нея и още един подарък — лъскава кестенява кобила със сила и скорост, каквито не познавах досега у животно. Но това бяха дреболии в сравнение с общата утеха, която ми даде майка ми.

Ала въпреки това горчилката в мен не утихна.

Никога не забравих какво беше, когато бях Лелио. Заради случилото се станах малко по-жесток и никога, никога повече не отидох на селския панаир. Проумях, че никога няма да се измъкна оттук, и, странно, когато отчаянието ми се задълбочи, аз станах по-полезен.

Когато станах на осемнайсет, аз сам внушавах страх от Бога на слугите и арендаторите. Сам осигурявах прехраната ни. И по някаква странна причина това ми носеше удовлетворение. Не зная защо, но обичах да седя на масата и да размишлявам, че всички там ядат онова, което аз съм донесъл.

И така, тези мигове ме бяха привързали към майка ми. Тези мигове ни бяха дарили взаимна обич, незабелязвана и вероятно нямаща равна на себе си в живота на хората около нас.

И сега тя бе дошла при мен по това странно време, когато по причини, които сам не разбирах, аз не можех да понеса компанията на нито един друг човек.

Вперил очи в огъня, аз едва я видях как сяда и потъва в сламеника до мен.

Тишина. Само пукотът на огъня и дълбокото дишане на спящите кучета до мен.

После я погледнах бегло и се сепнах.

Тя бе боледувала с кашлица цяла зима и сега изглеждаше наистина болнава, а красотата й, която винаги бе била много важна за мен, за пръв път изглеждаше уязвима.

Лицето й беше ъгловато, скулите й — съвършени, много високи и широко разположени, но изящни. Линията на челюстта й бе силна, ала много изящна и женствена. И имаше много ясни кобалтовосини очи, обрамчени с гъсти пепеляви ресници.

Ако в нея имаше някакъв недостатък, то това вероятно беше, че всичките й черти бяха твърде дребни, като на котенце, и я правеха да изглежда като момиче. Очите й се смаляваха дори още повече, когато се ядоса, а въпреки че устните й бяха сладки, често имаха твърдо изражение. Не се извиваха надолу, изобщо не бяха изкривени — бяха като малка розова роза на лицето й. Но бузите й бяха много гладки, а лицето — тясно и когато изглеждаше много сериозна, устата й, без изобщо да се променя, кой знае защо изглеждаше злобна.

Сега бе леко измършавяла. Но на мен пак ми изглеждаше красива. Тя все още беше красива. Обичах да я гледам. Косата й беше гъста и руса, и това бях наследил от нея.

Всъщност аз й приличам, поне повърхностно. Но моите черти са по-едри и по-груби, а устата ми е по-подвижна и може понякога да бъде много злобна. И в моето изражение си личи чувството ми за хумор, наклонността ми към пакости и почти истеричен смях, които винаги съм притежавал, без значение колко съм нещастен. Тя не се смееше често. Можеше да изглежда съвсем студена. Ала в нея винаги имаше мъничко момичешка сладост.

Е, аз я погледнах, щом тя седна на леглото ми — дори се втренчих в нея, предполагам — и тя незабавно ми заговори.

— Знам как е — каза ми тя. — Ти ги мразиш. Заради онова, което си преживял, и което те не знаят. Липсва им въображение да си представят какво ти се е случило горе в планината.

Усетих студена наслада в тези думи. Мълчаливо й признах, че го е разбрала съвършено.

— Същото беше и с мен първия път, когато родих дете — продължи тя. — Дванайсет часа се гърчих в агония и болката ме държеше в клопка, знаех, че единственото освобождение е раждането или собствената ми смърт. Когато всичко свърши, аз държах в прегръдките си твоя брат Огюстен, но не исках никой друг да припарва до мен. И не беше, защото ги обвинявах. Беше само заради това, че бях страдала така час подир час, влязох в кръга на ада и се върнах пак. Те не бяха попадали в кръга на ада. И се почувствах напълно спокойна. В тази обичайна случка, във вулгарния акт на раждането аз разбрах какво е пълната самота.

— Да, това е — отвърнах. Бях леко потресен.

Тя не отговори. Щях да се изненадам, ако беше отговорила. След като каза онова, което имаше да казва, тя нямаше намерение да води разговор. Но положи длан на челото ми — нещо твърде необичайно за нея — и когато отбеляза, че след толкова време аз все още съм облечен със същите окървавени ловджийски дрехи, аз също го забелязах и осъзнах колко е извратено това.

Тя се умълча.

И докато седях там, загледан покрай нея в камината, аз исках да й кажа много неща, особено колко много я обичам.

Но бях предпазлив. Тя имаше обичая да ме срязва, когато й говоря, и към обичта ми се примесваше силна обида към нея.

Цял живот я бях гледал как чете италиански книги и пише писма на хора в Неапол, където бе израсла, ала й липсваше търпение дори да научи мен или братята ми на азбуката. И нищо не се промени, след като се върнах от манастира. Бях на дванайсет и не можех да прочета и напиша повече от няколко молитви и името си. Не можех да гледам книгите й, мразех нейната вглъбеност в тях.

И по някакъв неясен начин мразех това, че само моята огромна болка можеше да изтръгне от нея мъничко топлина или интерес.

Ала тя беше моят спасител. И нямаше никого, освен нея. А на мен ми беше омръзнало да бъда сам, сигурно колкото на всеки млад човек.

Сега тя бе тук, извън границите на нейната библиотека, и бе грижлива към мен.

Най-сетне се убедих, че тя нямаше да стане и да си тръгне, и й заговорих.

— Майко — рекох с нисък глас, — има и още нещо. Преди това да се случи, имаше моменти, когато чувствах ужасни неща — изражението й не се промени. — Искам да кажа, че понякога сънувам, че бих могъл да ги избия всичките — продължих. — В съня аз убивам братята си и баща си. Вървя от стая на стая и ги коля, както избих вълците. Усещам в себе си желанието да убивам…

— И аз също, сине — отвърна тя. — И аз също — и най-странната усмивка озари лицето й, когато ме погледна.

Наведох се напред и се вторачих в нея. Снижих глас.

— Виждам се как крещя, когато това се случва — продължих. — Виждам лицето си разкривено в гримаси и чувам как от мен се изтръгва рев. Устата ми е окръглена в съвършено О, и от мен изригват писъци, крясъци.

Тя кимна със същия разбиращ поглед, сякаш зад очите й гореше светлина.

— И в планината, майко, докато се биех с вълците… беше малко като това.

— Само малко? — попита тя.

Кимнах.

— Чувствах се като някой, различен от мен, когато убих вълците. И сега не знам кой е тук с теб — твоят син Лестат или онзи другият, убиецът.

Тя дълго мълча.

— Не — каза тя най-сетне. — Ти си убил вълците. Ти си ловецът, воинът. Ти си по-силен от всички тук, това е твоята трагедия.

Поклатих глава. Това бе вярно, ала нямаше значение. Не можеше да е причина за нещастие като това. Но каква полза да го казвам?

Тя извърна очи за малко, а после пак ме погледна.

— Но ти си много неща — продължи. — Не си само едно нещо. Ти си убиецът и мъжът. И не се поддавай на убиеца в теб само защото ги мразиш. Няма нужда да поемаш върху себе си бремето на убийството или лудостта, за да се освободиш от това място. Несъмнено трябва да има и други начини.

Последните две изречения ме поразиха силно. Тя бе стигнала до същественото. И изводите ме заслепяваха.

Винаги бях усещал, че не мога да бъда добро човешко същество и да се боря с тях. Да бъдеш добър означаваше те да те победят. Освен, разбира се, ако не откриех по-интересна идея за добротата.

Седяхме неподвижно известно време. И сякаш витаеше близост, необичайна дори за нас. Тя гледаше огъня и се почесваше през гъстата коса, свита на венец на тила й.

— Ти знаеш ли какво си представям аз — рече тя, като отново ме погледна. — Не толкова убийството им, колкото изоставянето, което напълно ги опозорява. Представям си как пия вино, докато се напия толкова, че съблека дрехите си и се изкъпя гола в планинските потоци.

Без малко да се разсмея. Но това бе благородно веселие. Погледнах нагоре към нея, за миг несигурен дали я чувам правилно. Но тя бе произнесла тези думи, и не беше приключила.

— А после си представям как отивам в селото — продължи, — влизам в кръчмата и замъквам в леглото си всички мъже, които влизат там — грубияни, здравеняци, старци, момчета. Само лежа там и ги поемам, един след друг, и чувствам някакъв величествен триумф в това, някакво абсолютно освобождение, без да мисля какво се случва с баща ти и с братята ти, дали са живи или мъртви. В този миг аз съм напълно аз. На никого не принадлежа.

Бях твърде шокиран и изумен, за да кажа нещо. Но и това бе ужасно, ужасно весело. Когато си помислих за баща ми и братята ми и надутите дюкянджии в селото и как те биха откликнали на подобно нещо, направо щях да си умра от смях.

Ако и да не се засмях на глас, това беше сигурно защото образът на голата ми майка ме караше да мисля, че не бива. Но и не можах да си замълча съвсем. Позасмях се и тя кимна с полуусмивка. Вдигна вежди, сякаш за да каже: ние се разбираме.

Най-накрая избухнах в гръмотевичен смях. Тупах коляното си с юмрук и удрях главата си в дървената табла на леглото зад гърба ми. И тя самата без малко да се разсмее. Може би, по някакъв свой, безшумен начин, се смееше.

Любопитен момент. Някакво почти брутално чувство за нея като човешко същество, напълно отстранено от всичко, което я заобикаля. Ние наистина се разбирахме и цялата ми обида към нея нямаше кой знае какво значение.

Тя извади иглата от косата си и я остави да се посипе по раменете й.

След това седяхме мълчаливо може би час. Вече нямаше смях или разговори, само огънят пламтеше и тя беше до мен.

Тя се обърна, за да вижда огъня. Профилът й, изяществото на носа и устните й, бяха красиви за окото. После отново ме погледна и със същия равен глас, без излишни емоции, каза:

— Никога няма да напусна това място. Аз вече умирам.

Смаях се. Малкият шок отпреди бе нищо в сравнение с това.

— Ще преживея тази пролет — продължи тя, — а вероятно и лятото. Но няма да оцелея още една зима. Знам. Болката в белите ми дробове е твърде тежка.

Издадох тих, болезнен звук. Мисля, че се наведох напред и възкликнах:

— Майко!

— Не казвай нищо повече — отвърна тя.

Мисля, че мразеше да я наричат „майко“, но аз не можах да се сдържа.

— Исках само да го поверя на друга душа — каза тя. — Да го чуя на глас. Това напълно ме ужасява. Страхувам се.

Искаше ми се да хвана ръцете й, но знаех, че тя никога не би го позволила. Тя не обичаше да я докосват. Тя никога не прегръщаше никого. И затова се прегърнахме с погледи. Очите ми се изпълниха със сълзи, докато я гледах.

Тя ме потупа по ръката.

— Не мисли много за това — рече тя. — Аз не мисля. Само сегиз-тогиз. Но трябва да бъдеш готов да продължиш да живееш без мен, когато му дойде времето. Може да се окаже по-трудно за теб, отколкото мислиш.

Опитах се да кажа нещо, ала не можех да накарам думите да излязат от гърлото ми.

Тя си тръгна точно както бе дошла, безшумно.

И въпреки, че нищо не каза за дрехите ми, за брадата ми и за това колко ужасно изглеждам, тя изпрати слуги да ми донесат чисти дрехи, бръснач и топла вода и аз мълчаливо се оставих да се погрижат за мен.

3

Почувствах се малко поукрепнал. Спрях да мисля за случката с вълците и се замислих за майка си.

Замислих се за думите „напълно ме ужасява“ и не знаех как да ги разбирам, освен, че звучаха съвсем верни. И аз бих се чувствал по същия начин, ако умирах бавно. В планината с вълците щеше да е по-добре.

Но имаше и нещо повече. Тя винаги бе била мълчаливо нещастна. Тя мразеше инерцията и безнадеждността на живота ни тук, също както и аз. И сега, след осем деца — три оживели и пет мъртви, тя умираше. Това бе краят за нея.

Реших да стана, ако от това тя щеше да се почувства по-добре, но когато се опитах, не можах. Мисълта за това, че тя умира, бе непоносима. Крачех много из стаята си, ядях донесената ми храна, но все още не отивах при нея.

Ала в края на месеца дойдоха посетители, за да ме измъкнат навън.

Майка ми влезе и каза, че трябва да приема търговците от селото, които искали да ме почетат, задето съм убил вълците.

— О, да вървят по дяволите — отвърнах.

— Не, трябва да слезеш долу — настоя тя. — Те ти носят дарове. А сега изпълни своя дълг.

Мразех всичко това.

Когато стигнах в залата, открих там богатите дюкянджии — всички мъже познавах добре и всичките се бяха пременили за случая.

Но сред тях имаше един поразителен младеж, когото не познах веднага.

Той беше може би мой връстник и доста висок и когато погледите ни се срещаха, си спомних кой е той. Никола дьо Ланфан, когото бяха пратили да учи в Париж, най-големият син на манифактуриста.

Сега той бе същинско видение.

Облечен в разкошно палто от брокат в розово и златно, той бе обут в пантофи със златни токове, а по яката му се стелеха пластове от италианска дантела. Само косата му си беше предишната, тъмна и много къдрава, и кой знае защо изглеждаше момчешки, въпреки че беше вързана с изящна копринена панделка.

Всичко това беше парижка мода — от онази, която минаваше възможно най-бързо през местната поща.

А аз го посрещах в оръфана вълна, протрити кожени ботуши и пожълтяла дантела, кърпена седемнайсет пъти.

Поклонихме се взаимно, тъй като той очевидно беше говорителят на селото, и после той освободи от скромния му калъф от черен шевиот великолепно наметало от червено кадифе, подплатено с кожи. Разкошно нещо. Очите му със сигурност блестяха, когато ме погледна. Можеше да си помислите, че гледа суверен.

— Мосю, умоляваме ви да приемете това — каза той много искрено. — Най-фините кожи от вълците бяха използвани за подплатата, и решихме, че добре ще ви дойде за зимата това подплатено с кожи наметало, когато излизате на лов.

— И тези също, мосю — додаде баща му и извади прекрасно ушит чифт подплатени с кожи ботуши от черен велур. — За лова, мосю.

Бях леко слисан. Те ми поднасяха тези жестове най-любезно, тези мъже, които притежаваха богатство, за каквото аз само мечтаех, и ме почитаха като аристократ.

Взех наметалото и ботушите. Благодарих им по-прочувствено, отколкото някога бях благодарил на някого.

И чух как брат ми Огюстен каза зад гърба ми:

— Сега той ще стане направо невъзможен!

Усетих, че лицето ми се изчервява. Бе възмутително, че го каза в присъствието на тези мъже, но когато погледнах Никола дьо Ланфан, видях на лицето му най-предано изражение.

— И аз също съм невъзможен, мосю — прошепна ми той, когато го целунах на раздяла. — Някой ден ще ми позволите ли да дойда и да поговорим, и да ми разкажете как сте ги убили всичките? Само невъзможните могат да сторят невъзможното.

Никой от търговците никога не ми бе говорил така. За миг пак станахме момчета. И аз се разсмях гласно. Баща му се обезпокои. Брат ми спря да шепне, но Никола дьо Ланфан продължаваше да се усмихва с парижко хладнокръвие.

Щом те си тръгнаха, аз отнесох червеното кадифено наметало и велурените ботуши в стаята на майка ми.

Тя четеше, както винаги, докато много лениво си решеше косата. На слабата слънчева светлина, която влизаше през прозореца, аз за първи път забелязах сиви нишки в косите й. Казах й какво бе казал Никола дьо Ланфан.

— Защо той да е невъзможен? — попитах я. — Той го каза с чувство, сякаш означаваше нещо?

Тя се засмя.

— Значи нещо, и още как — рече тя. — Той е в немилост — за миг тя вдигна очи от книгата си и ме погледна. — Знаеш, че цял живот са го обучавали да бъде малка имитация на аристократ. Е, по време на първия си семестър като студент по право в Париж той, от всички възможни неща, се влюбил до полуда в цигулката. Като че чул италиански виртуоз, един от онези гении от Падуа, който е толкова велик, че хората разправят, че бил продал душата си на дявола. Е, Никола начаса зарязал всичко, за да взема уроци от Волфганг Моцарт. Продал си учебниците. Нищо не правел, само свирел ли свирел и накрая се провалил на изпитите. Той иска да стане музикант. Представяш ли си?

— И баща му не се побира в кожата си?

— Точно така. Дори потрошил инструмента, а ти знаеш какво означава скъпа стока за добрия манифактурист.

Усмихнах се.

— И значи сега Никола няма цигулка?

— Има цигулка. Той незабавно избяга в Клермон и си продаде часовника, за да си купи нова. Да, той си е невъзможен, а най-лошото от всичко е, че свири доста добре.

— Ти си го чувала?

Тя разбираше от добра музика. Бе израснала с нея в Неапол. А всичко, което бях слушал аз, бяха църковният хор и свирачите по панаирите.

— Чух го в неделя, когато отидох на литургия — рече тя. — Той свиреше в спалнята на горния етаж над дюкяна. Всеки можеше да го чуе и баща му го заплашваше, че ще му счупи ръцете.

Тази жестокост ме накара да ахна. Бях напълно омагьосан! Мисля, че вече го обичах заради това, че се занимава с това, което иска.

— Разбира се, никога нищо няма да излезе от него — продължи тя.

— Но защо?

— Много е стар. Не можеш да се заловиш с цигулката на двайсет години. Но какво ли знам аз? Той свири вълшебно по свой собствен начин. И може би ще успее да продаде душата си на дявола.

Разсмях се малко нервно. Това звучеше трагично.

— Но защо не слезеш в селото и не се сприятелиш с него? — предложи тя.

— Защо, по дяволите, трябва да го правя? — попитах.

— Лестат, моля ти се! На братята ти ще им е много неприятно. А старият търговец ще се побърка от радост. Синът му — и синът на маркиза.

— Това не са достатъчно основателни причини.

— Той е бил в Париж — каза тя и се взря продължително в мен. После се върна към книгата си, като от време на време лениво разресваше коси.

Гледах я как чете и ми беше чоглаво. Исках да я попитам как е, дали този ден кашлицата й е много тежка. Но не можех да повдигна темата пред нея.

— Слез долу и поговори с него, Лестат — рече тя, без да ме погледне повече.

4

Отне ми седмица, докато се реша да потърся Никола дьо Ланфан.

Сложих си подплатеното с кожи червено кадифено наметало и подплатените с кожи велурени ботуши и тръгнах по лъкатушната главна улица на селото към кръчмата.

Бащиният дюкян на Никола се намираше точно срещу кръчмата, но нито видях, нито чух Никола.

Нямах пари за повече от една чаша вино и не бях сигурен какво точно да предприема, когато кръчмарят излезе, поклони ми се и сложи пред мен бутилка от най-доброто си отлежало вино.

Разбира се, тези хора винаги се бяха отнасяли към мен като към сина на господаря. Но сега виждах, че всичко се е променило заради вълците, и странно, от това се почувствах още по-самотен, отколкото обикновено.

Ала щом си налях първата чаша, Никола се появи — ярък цветен проблясък в отворената врата.

Не беше толкова пременен като предния път, слава Богу, ала все пак всичко около него лъхаше на богатство. Коприна, кадифе и чисто нова кожа.

Но беше зачервен, все едно е тичал, а косата му беше разбъркана от вятъра, очите — изпълнени с възбуда. Той ми се поклони, изчака да го поканя да седне и ме попита:

— Какво беше, мосю, да убиете вълците? — сгъна ръце върху масата и се вторачи в мен.

— Защо не ми разкажете вие какво е в Париж, мосю? — отвърнах и веднага се усетих, че е прозвучало подигравателно и грубо. — Извинете — додадох начаса. — Наистина бих искал да знам. В университета ли учихте? Наистина ли сте учили при Моцарт? С какво се занимават хората в Париж? За какво говорят? Какво мислят?

При тази канонада от въпроси той се засмя тихичко. И аз трябваше да се засмея. Махнах да донесат още една чаша и бутнах бутилката към него.

— Кажете ми — продължих, — ходихте ли в Париж на театър? Гледахте ли „Комеди Франсез“?

— Много пъти — отвърна той леко презрително. — Но чуйте, дилижансът ще дойде всяка минута. Ще се вдигне твърде много шум. Окажете ми честта да ви почерпя с вечеря в отделна стая горе. Много бих желал…

И преди да успея да възразя любезно, той вече поръчваше всичко. Отведоха ни горе в неугледна, ала уютна стаичка.

Почти никога не бях влизал в малки, облицовани с дърво стаи и веднага се влюбих в тази. Масата бе наредена за вечерята, която щяха да донесат по-късно, огънят наистина я сгряваше, за разлика от пламтящите камини в нашия замък, а дебелите стъкла на прозореца бяха достатъчно чисти, че да се вижда синьото зимно небе над заснежените планини.

— Сега ще ви разкажа всичко, което искате да знаете за Париж — каза той любезно, като ме изчакваше да седна пръв. — Да, наистина посещавах университета — той се подсмихна, сякаш всичко това бе достойно за презрение. — И наистина учих при Моцарт, който би ми казал, че съм безнадежден, ако нямаше нужда от ученици. А сега, откъде желаете да започна? От вонята на града, или от адския му шум? От гладните тълпи, които те обкръжават навсякъде? От крадците във всяка уличка, готови да ти прережат гърлото?

Махнах с ръка, за да млъкне за всичко това. Усмивката му бе съвсем различна от тона му, държанието му бе открито и приятно.

— Наистина голям парижки театър… — казах аз. — Опишете ми го… Какво представлява?

Мисля, че прекарахме в тази стаичка цели четири часа само в пиене и приказки.

Той рисуваше схеми на театрите върху плота на масата с мокър пръст, описваше пиесите, които е гледал, прочутите актьори, къщичките по булевардите. Скоро описваше цял Париж и бе забравил за цинизма — любопитството ми го разпалваше, докато говореше за Ил дьо ла Сите и Латинския квартал, Сорбоната, Лувъра.

Продължихме с по-абстрактни неща — как вестниците описват събитията, как неговите приятелчета — студенти, се събират по кафенетата, за да спорят. Той ми каза, че мъжете са неспокойни и са разлюбили монархията. Че искат промяна във властта и няма много дълго да мируват. Разказа ми за философите — Дидро, Волтер, Русо.

Не разбирах всичко, което ми казваше. Но с бързата си, понякога саркастична реч, той ми изгради чудесна пълна картина на случващото се.

Разбира се, не се изненадах да чуя, че образованите хора не вярваха в Бог, че безкрайно повече се интересуваха от науката, че аристокрацията е в голяма немилост, както и църквата. Това бяха времена на разума, не на суеверията, и колкото повече говореше той, толкова повече разбирах аз.

Скоро той обрисуваше Енциклопедията, големият сборник със знания под редакцията на Дидро. А после мина към салоните, в които е ходил, пиянските гуляи, вечерите му с актриси. Описа обществените балове в „Пале Роял“, където Мария Антоанета се появяваше до обикновените хора.

— Да ви кажа — рече той най-накрая — в тази стая всичко звучи адски по-добре, отколкото е в действителност.

— Не ви вярвам — рекох внимателно. Не исках той да млъкне, исках всичко това да продължава до безкрай.

— Тази епоха е светска, мосю — рече той и напълни чашите ни от новата бутилка вино. — Много опасна.

— Защо опасна? — прошепнах. — Край на суеверията? Какво по-добро от това?

— Говорите като истински човек на осемнайсети век, мосю — рече той с леко меланхолична усмивка. — Но никой вече нищо не цени. Модата е всичко. Дори и атеизмът е мода.

Аз винаги бях имал светско мислене, но не по някаква философска причина. Никой в моето семейство не вярваше или някога бе вярвал много в Бога. Разбира се, твърдяха, че вярват и ходехме на литургия. Но това бе по задължение. Истинската набожност отдавна бе умряла в нашето семейство, както може би в семействата на хиляди аристократи. Дори и в манастира аз не вярвах в Господ. Вярвах в монасите около мен.

Опитах се да обясня това с прости думи, които не биха обидили Никола, защото в неговото семейство бе различно.

Дори и нещастният му алчен за пари баща (на когото тайно се възхищавах) бе пламенно набожен.

— Но могат ли хората да живеят без тези убеждения? — попита Никола почти тъжно. — Могат ли децата да се изправят срещу света без тях?

Започвах да разбирам защо той е толкова жлъчен и циничен. Той едва наскоро бе загубил тази стара вяра. И от това го болеше.

Но без значение колко смъртоносен бе неговият сарказъм, от него се изливаше силна енергия, неустоима страст. И това ме привличаше към него. Още две чаши вино и аз като нищо можех да изтърся нещо напълно нелепо.

— Аз винаги съм живял без убеждения — казах.

— Да, зная — отвърна той. — Помните ли историята за вещиците? Онзи път, когато плакахте край тяхната клада?

— Плакал съм за вещиците? — втренчих се в него озадачено. Но това събуди някакъв болезнен, унизителен спомен. Твърде много от моите спомени притежаваха тези качества. А сега трябваше да си спомня, че съм плакал за вещици. — Не помня — казах.

— Бяхме малки момчета. И свещеникът ни учеше на молитви. И той ни заведе да видим мястото, където едно време са изгаряли вещиците, старите колове и почернялата земя.

— А, онова място — потръпнах. — Онова ужасно, страшно място.

— Вие се разпищяхте и разплакахте. Изпратиха някого да доведе самата маркиза, защото бавачката ви не можеше да ви усмири.

— Бях ужасно дете — казах в опит да отхвърля темата. Разбира се, вече си спомнях — как пищях, как ме отнесоха у дома, кошмарите за кладите. Някой мокри челото ми и казва: „Лестат, събуди се.“

Но не се бях сещал за тази малка сцена от години. За самото място мислех всеки път, когато го приближавах — гъсталака от овъглени колове, образите на мъже, жени и деца, изгаряни живи.

Никола ме оглеждаше.

— Когато майка ви дойде да ви отведе, тя каза, че всичко това е било невежество и жестокост. Много бе сърдита на свещеника затова, че ни е разказвал старите предания.

Кимнах.

Последният ужас — да чуя, че те всички са умрели напразно, тези отдавна забравени хора от нашето собствено село, че са били невинни. „Жертви на суеверията — беше казала тя. — Истински вещици не са съществували.“ Нищо чудно, че аз бях пищял до безкрай.

— Но майка ми — каза Никола — разказваше друга история — че вещиците са били в съюз с дявола, че са поразявали посевите и преобразени като вълци са убивали овцете и децата…

— И няма ли светът да стане по-добър, ако вече никога никого не изгарят в името на Бога? — попитах. — Ако вече няма вяра в Бога, която да кара хората да си причиняват това един на друг? Каква е опасността в един светски свят, където подобни ужаси не се случват?

Той се наведе напред с палава бръчица на челото.

— Вълците не са ви ранили в планината, нали? — попита той игриво. — Не сте станали върколак, нали, мосю, без знанието на всички нас? — той погали поръбения с кожа край на кадифеното наметало, което още носех на раменете си. — Спомнете си какво казваше добрият отец — че в онези времена са изгорили доста много върколаци. Били са редовна заплаха.

Засмях се.

— Ако се превърна във вълк — казах, — ето какво мога да ви кажа. Няма да се мотая тук да трепя децата. Ще се махна от това селце, от тази мизерна пъклена дупка, където още плашат малки момченца с разкази за изгорени вещици. Ще хвана пътя за Париж и няма да се спра, докато не видя бастионите му.

— И ще откриете, че Париж е мизерна пъклена дупка — каза той, — където трошат кокалите на крадците на колелото за забавление на просташките тълпи на Плас дьо Грев.

— Не — отрекох. — Аз ще видя великолепен град, където великите идеи се раждат в умовете на народа, идеи, които тръгват напред, за да осветят тъмните ъгълчета на света.

— Ах, вие сте мечтател — каза той, ала беше възхитен. Когато се усмихнеше, бе повече от красив.

— И ще се запозная с хора като вас — продължих. — Хора, които имат мисли в главите и чевръсти езици, с които да ги огласяват, и ще седим по кафенетата, и ще пием заедно, и ще изпадаме в яростни словесни сблъсъци помежду си, и ще говорим до края на живота си, завладени от божествена възбуда.

Той посегна, обгърна врата ми с ръка и ме целуна. Едва не обърнахме масата, бяхме така блажено пияни.

— Моят господар, убиецът на вълци — прошепна той.

Когато донесоха третата бутилка вино, аз заразказвах за живота си както никога досега — какво е всеки ден да яздя в планините, да стигна толкова далеч, че да не виждам вече кулите на бащиния ми замък, да яздя над орната земя към мястото, където гората приличаше на обитавана от призраци.

Думите се заизливаха от мен, както се изливаха от него, и скоро вече разговаряхме за хиляда неща, които бяхме почувствали в сърцата си, разновидности на тайната самотност, и думите като че бяха важни думи, също както при онези редки разговори с майка ми. И когато започнахме да описваме нашите копнежи и недоволства, си казвахме нещата много прочувствено, като „Да, да“ и „Точно така“, и „Напълно наясно съм какво ми казваш“, и „Да, да, разбира се, усетил си, че не можеш да понасяш това“, и тъй нататък.

Още една бутилка и нови дърва в огъня. И аз замолих Никола да ми посвири на цигулката си. Той веднага хукна към тях да я донесе.

Вече беше късен следобед. Слънцето се бе спуснало и грееше през прозореца и огънят бе много жарък, бяхме много пияни. Така и не поръчахме храна. И мисля, че по-щастлив не съм бил през живота си. Лежах на грапавия сламеник на малкото легло с ръце под главата и го гледах как вади инструмента.

Той сложи цигулката на рамото си и започна да подръпва струните и да върти ключовете.

После вдигна лъка и го прокара рязко по струните, за да извлече първата нота.

Седнах и се облегнах на облицованата с ламперия стена и се взрях в него, защото не можех да повярвам в звуците, които чувах.

Той се втурна в песента. Изтръгваше нотите от цигулката, и всяка нота бе прозрачна и пулсираше. Очите му бяха затворени, устата — леко изкривена, долната му устна бе отпусната настрани и онова, което порази сърцето ми почти толкова, колкото и самата песен, бе начинът, по който сякаш се потапяше в музиката с цялото си тяло, за да притисне душата си като ухо до инструмента.

Никога не бях чувал подобна музика — нейната суровост, сила, забързаните сияйни потоци от ноти, които се изливаха от струните, докато той свиреше в унес. Той свиреше Моцарт и музиката притежаваше цялото веселие, бързина и чистата прелест на всичко, написано от Моцарт.

След като завърши, аз се взирах в него и усетих, че съм стиснал главата си.

— Мосю, какво има! — възкликна той почти безпомощно, и аз се изправих, и го обгърнах с ръце, и го целунах по двете бузи, целунах и цигулката.

— Престани да ме наричаш мосю — казах. — Казвай ми по име — отпуснах се на леглото, закрих лицето си с ръце и се разплаках, и щом започнах, не можех вече да спра.

Той седна до мен — прегръщаше ме и ме питаше защо плача, и въпреки че не можех да му кажа, аз виждах, че той е потресен от това, че музиката му има такова въздействие. Сега в него нямаше ни жлъч, ни горчилка.

Мисля, че тази вечер той ме отнесе у дома.

А на другата сутрин аз стоях на лъкатушната калдъръмена улица пред бащиния му дюкян и хвърлях камъчета по прозореца му.

Щом той подаде глава навън, казах:

— Искаш ли да слезеш и да продължим разговора си?

5

От този момент нататък, когато не ловувах, животът ми бяха Никола и „нашият разговор“.

Запролетяваше се, планините бяха изпъстрени със зелено, ябълковите градини отново оживяваха. А ние с Никола бяхме винаги заедно.

Правехме дълги разходки из скалистите склонове, ядяхме хляб и пиехме вино на огряната от слънцето трева, скитахме на юг из руините на стар манастир. Висяхме в покоите ми или понякога се изкачвахме на бойниците. И се връщахме в нашата стаичка в хана, когато бяхме твърде пияни и шумни и другите не можеха да ни понасят.

И докато седмиците се нижеха, всеки от нас все повече се разкриваше пред другия. Никола ми разказа за детството си в училище, за малките разочарования от ранните му години, за онези, което бе познавал и обичал.

А аз започнах да му разказвам за болките си — и най-сетне, за стария позор, когато избягах с италианските артисти.

До това се стигна една вечер, когато пак бяхме в кръчмата, пияни както обикновено. Всъщност бяхме стигнали онзи етап на пиянството, който двамата бяхме започнали да наричаме Златния миг, когато всичко имаше смисъл. Винаги се опитвахме да удължим този момент, а после неизбежно един от нас признаваше: „Вече не мога да ти следя мисълта, мисля, че Златният миг отмина.“

Тази вечер, докато гледах през прозореца луната, изгряла над планините, аз казах, че по време на Златния миг не е толкова ужасно, че не сме в Париж, че не се намираме в Операта или в „Комеди“ в очакване завесата да се вдигне.

— Ти и театрите на Париж — каза ми той. — За каквото и да говорим, ти пак започваш за театрите и актьорите…

Кафявите му очи бяха много големи и доверчиви. И дори и толкова пиян, той изглеждаше спретнат с червения си кадифен парижки редингот.

— Актьорите и актрисите създават вълшебство — казах аз. — Те творят на сцената. Те съчиняват, те създават.

— Чакай само да видиш потта, която струи по гримираните им лица под палещите прожектори — каза той.

— Ех, пак започваш — въздъхнах. — Точно ти, който си се отказал от всичко, за да свириш на цигулка.

Той изведнъж стана ужасно сериозен и извърна очи, сякаш изморен от собствените си борби.

— Така е — призна той.

Дори и сега цялото село знаеше, че между него и баща му се води война. Ники не желаеше да се върне в Париж, за да следва.

— Ти създаваш живот, когато свириш — казах. — Създаваш нещо от нищото. Сътворяваш нещо добро. И това за мен е благослов.

— Аз създавам музика и тя ме прави щастлив — каза той. — Какво толкова добро и благословено има в това?

При тези думи махнах с ръка, както вече неизменно посрещах неговия цинизъм.

— Толкова години преживях сред тези, които не създават нищо и не променят нищо — казах. — Актьорите и музикантите за мен са светци.

— Светци? — възкликна той. — Благослов? Доброта? Лестат, слисан съм от езика ти.

Усмихнах се и поклатих глава.

— Ти не разбираш. Говоря за характера на човешките същества, не за онова, в което вярват. Говоря за тези, които не биха приели безполезен живот, само защото им е бил отреден по рождение. Тоест, тези, които искат да станат нещо по-добро. Те се трудят, те се жертват, вършат нещо…

Това го трогна, а аз леко се изненадах, че съм го казал. Ала все пак чувствах, че с нещо съм го обидил.

— В това има благослов — продължих. — Има святост. И има ли Бог, няма ли, в него има доброта. Знам го така, както знам, че планините се издигат навън и че звездите светят.

Изглеждаше ми тъжен. И все още изглеждаше обиден. Но в момента аз не мислех за него.

Мислех за разговора, който бях провел с майка си, и за усещането ми, че аз не бих могъл да съм добър и да въстана срещу семейството си. Ала ако повярвах в казаното от мен…

И, сякаш четеше мислите ми, той ме попита:

— Но ти наистина ли вярваш във всичко това?

— Може би да, а може би не — отвърнах. Не издържах да го гледам толкова тъжен.

И мисля, че заради това, повече от всичко друго, му разказах цялата история за това как избягах с артистите. Разказах му неща, които на никого не бях казвал, дори и на майка си — за онези няколко дни и за щастието, което ми бяха донесли.

— И сега, как би могло да не е добро да даваш и да получаваш такова щастие? — попитах. — Ние съживихме онзи град, когато изиграхме нашата пиеса. Вълшебство, казвам ти. То може да лекува болните, може!

Той поклати глава. И разбрах, че има неща, които той иска да каже, ала от уважение към мен ги премълчава.

— Ти не разбираш, нали? — попитах.

— Лестат, грехът винаги е приятен — каза той сериозно. — Не го ли виждаш? Защо мислиш, че Църквата винаги е порицавала артистите? От Дионисий, бога на виното, произхожда театърът. Можеш да го прочетеш у Аристотел. А Дионисий е бил бог, който е подтиквал хората към поквара. Хубаво ти е било на онази сцена, защото тя е била безпътна и разюздана от вековното служение на бога на гроздето — и ти си вилнял по нея, въставайки срещу баща си…

— Не, Ники. Не, хиляди пъти не.

— Лестат, ние сме партньори в греха — усмихна ми се той най-накрая. — Винаги сме били. И двамата сме се държали лошо, и двамата сме заслужили лоша слава. Точно това ни свързва.

Сега бе мой ред да добия тъжен, обиден вид. А Златният миг си бе отишъл безвъзвратно — освен ако не се случеше нещо ново.

— Хайде — приканих го внезапно. — Вземай цигулката си, ще отидем някъде в гората, където музиката няма да събуди никого. Ще проверим дали в нея няма доброта.

— Ти си луд! — възкликна той, ала награби неотворената бутилка за гърлото и незабавно тръгна към вратата.

Следвах го по петите.

Когато той излезе от дома си с цигулката, каза:

— Да отидем там, където са изгаряли вещиците! Виж, луната е разделена точно по средата. Светло е. Ще танцуваме дяволския танц и ще свирим на духовете на вещиците.

Разсмях се. Трябваше да съм пиян, че да се навия на това.

— Ще върнем светостта на това място — рекох — с добра и чиста музика.

Много, много години бяха минали, откакто бях ходил на кладата на вещиците.

Луната беше достатъчно ярка, както бе казал той — виждаха се овъглените колове, наредени в мрачен кръг, и земята, на която нищо не растеше дори сто години след изгарянията. Новоизраслите фиданки на гората растяха надалече. И вятърът духаше на поляната, а горе, вкопчило се в скалистия склон, селото витаеше в мрака.

Обвя ме лек хлад, но това бе само сянка на болката, която бях изпитал като дете, когато чух ужасните думи „опечени живи“, когато си представях страданията им.

Бялото лице на Ники сияеше на бледите лъчи. Той веднага засвири циганска песен и затанцува в кръг, докато свиреше.

Аз седнах на един широк, изгорял пън и отпих от бутилката. И сърцераздирателното чувство ме обзе, както винаги, заедно с музиката. Какъв грях има тук, помислих си, освен цял живот да живея на това ужасно място? И съвсем скоро вече плачех, безмълвно и ненатрапчиво.

Въпреки че музиката сякаш не спираше, Ники ме заутешава. Седяхме един до друг, и той ми каза, че светът е пълен с неправди и че ние сме пленници, той и аз, на това отвратително кътче на Франция, и някой ден ще се изтръгнем от него. А аз се замислих за майка си в замъка горе в планината и тъгата ме скова, докато вече не издържах и Ники отново засвири и ми каза да танцувам и да забравя всичко.

Да, ето какво може да те накара музиката, искаше ми се да кажа. Това грях ли е? Как може да бъде зло? Тръгнах подире му, когато той затанцува в кръг. Нотите като че излитаха нагоре от цигулката и сякаш бяха направени от злато. Почти ги виждах как проблясват. Сега танцувах ли танцувах в кръг около него, а той се унесе в по-дълбока и по-безумна музика. Разперих подплатеното с кожи наметало като криле и отметнах глава, за да погледна луната. Музиката се издигаше навсякъде около мен като дим и лобното място на вещиците бе изчезнало. Останало бе само небето над нас, което се спускаше над планините.

След всичко това, в последвалите дни станахме още по-близки.

Но след няколко вечери се случи нещо съвсем необикновено.

Беше късно. Пак бяхме в кръчмата и Никола, който се разхождаше из стаята и жестикулираше театрално, заяви онова, което открай време се въртеше в умовете ни.

Че трябва да избягаме в Париж — дори и да нямаме пукнат грош, ще е по-добре, отколкото да останем тук. Дори и да живеехме в Париж като просяци! Трябваше да е по-добре.

Разбира се, това желание се бе натрупвало и у двамата.

— Е, може и да станем улични просяци, Ники — казах. — Защото проклет да съм, ако се направя на провинциалния братовчед сиромах, просещ в големите домове!

— Мислиш ли, че ще поискам това от теб? — попита той. — Говоря ти за бягство, Лестат. Да ги вбесим всичките до един.

Исках ли да продължа така? Бащите ни щяха да ни прокълнат. В края на краищата, целият ни живот тук бе безсмислен.

Разбира се, и двамата бяхме наясно, че да избягаме заедно щеше да е хиляди пъти по-сериозно от всичко, което бях правил досега. Вече не бяхме момченца, а мъже. Нашите бащи щяха да ни прокълнат, и това никой от нас не можеше да отмине със смях.

А и бяхме достатъчно големи, че да знаем какво значи нищета.

— Какво ще правя в Париж, когато огладнеем? — попитах. — Ще застрелвам плъхове за вечеря?

— Аз ще свиря на цигулка за грошове на булевард „Дю Тампл“, ако се наложи, а ти можеш да отидеш в театрите! — сега той вече наистина ме предизвикваше. Казваше ми: „Това твоето само приказки ли са, Лестат? С твоята външност, знаеш, ти за нула време ще попаднеш на сцената на булевард «Дю Тампл»!“

Бях във възторг от тази промяна в „нашия разговор“! Бях във възторг да го видя, че вярва, че ще успеем. Целият му цинизъм бе изчезнал, въпреки, че споменаваше думата „напук“ през десетина думи. Изведнъж изглеждаше възможно да го извършим.

И мисълта за безсмислието на живота ни тук започна да ни възпламенява.

Пак подех темата, че музиката и актьорството са добро, защото прогонват хаоса. Хаосът бе безсмислието на ежедневието, и ако трябваше да умрем сега, нашият живот нямаше да е нищо повече от безсмислица. Всъщност ми хрумна, че скорошната смърт на майка ми щеше да е безсмислена, и доверих на Никола какво ми е казала: „Аз съм напълно ужасена. Страх ме е.“

Е, ако в стаята бе настъпил Златния миг, той вече бе отминал. И започна да се случва нещо различно.

Би трябвало да го нарека Черния миг, но той все още бе приповдигнат и изпълнен с призрачна светлина. Говорехме припряно, проклинахме това безсмислие, и когато Никола най-сетне седна и захлупи глава в шепи, аз ударих няколко бляскави, яки глътки вино и започнах да крача и ръкомахам като него преди.

Осъзнах, докато го изказвах на глас, че дори и когато умрем, вероятно няма да намерим отговора на това защо изобщо сме живели. Дори и отявленият атеист вероятно си мисли, че след смъртта ще получи някакъв отговор. Тоест Бог ще е там или няма да има нищичко.

— Но просто е така — казах. — В онзи миг ние не правим никакво откритие! Просто преставаме да съществуваме! Преминаваме в нищото, без дори да разберем — виждах вселената, картина на слънцето, планетите, звездите, на черната безпределна нощ. И започнах да се смея.

— Разбираш ли! Никога няма да разберем защо, по дяволите, се е случило изобщо всичко това, дори и когато то свърши! — креснах на Никола, който се бе отпуснал на леглото, кимаше и пиеше вино от гарафа. — Ще умрем и няма и да разберем! Никога няма да разберем, и цялата тази безсмислица просто ще продължава ли продължава. А ние вече няма да сме нейни очевидци. Няма да притежаваме дори и тази мъничка сила — да й придаваме смисъл с разума си! Просто няма да ни има, ще сме мъртви, мъртви, мъртви, без дори да го знаем!

Ала бях престанал да се смея. Замрях и разбрах напълно какво говоря!

Нямаше Страшен съд, нямаше окончателно обяснение, нямаше миг на озарение, в който всички страшни неправди ще бъдат поправени и от всички ужаси ще дойде избавление.

Вещиците, изгорени на кладата, никога нямаше да бъдат отмъстени.

Никой никога нямаше да ни каже нищо!

Не, аз не го разбирах в онзи миг. Виждах го! И започнах да издавам един-единствен звук:

— О! — възкликнах отново. — О! — а после го повторих по-силно, и все по-силно и по-силно, и изтървах бутилката вино на пода. Хванах се за главата и продължавах да го повтарям, и виждах устата си, отворена в идеалния кръг, който бях описал на майка си, и продължавах да възклицавам: — О, о, о!

Повтарях го, сякаш имам силно хълцане и не мога да спра. А Никола ме награби, заразтърсва ме и заповтаря:

— Лестат, спри!

Не можех да се спра. Изтичах до прозореца, отворих го, протегнах навън тежката чашка и се загледах в звездите. Гледката им бе непоносима за мен. Непоносимо бе да гледам чистата празнота, безмълвието, пълната липса на всякакъв отговор, и нададох рев, а Никола ме дръпна от перваза и затвори прозореца.

— Ще се оправиш — повтаряше той отново и отново. Някой думкаше по вратата. Беше кръчмарят — питаше защо е нужно да се държим така.

— Сутринта ще си добре — настояваше Никола. — Просто трябва да поспиш.

Бяхме разбудили всички. Не можех да мирясам. Продължавах отново и отново да издавам същия звук. И изтичах от хана, следван от Никола по петите, и хукнах по селската улица към замъка, а Никола се мъчеше да ме настигне, нахълтах през портата и се качих в стаята си.

— Сън, от това имаш нужда — повтаряше ми той отчаяно. Лежах, обърнат към стената, запушил уши с ръце, а онзи звук продължаваше да се изтръгва от мен:

— О, о, о!

— Сутринта — рече той — всичко ще е по-добре.

Е, на сутринта не стана по-добре.

И на свечеряване също не стана по-добре, и всъщност с падането на мрака се влоши още повече.

Вървях, говорех и жестикулирах като доволен човек, но сякаш ме одираха. Треперех. Зъбите ми тракаха. Не можех да се спра. Взирах се с ужас във всичко около мен. Мракът ме ужасяваше. Гледката на старите доспехи в коридора ме ужасяваше. Взирах се в боздугана и млатилото, с които бях тръгнал подир вълците. Взирах се в лицата на братята ми. Взирах се във всичко и зад всяко съчетание на цвят, светлина и сенки виждах едно и също: смърт. Само че не смъртта, каквато си я бях представял преди, а смъртта, каквато я виждах сега. Истинската смърт, абсолютната смърт, неизбежна, необратима, която не разрешава нищо!

И в това състояние на непоносима възбуда аз започнах да правя нещо, което никога досега не бях вършил. Обръщах се към хората около мен и ги разпитвах безмилостно:

— Но ти вярваш ли в Бог? — питах брат ми Огюстен. — Как можеш да живееш, ако не вярваш!

— Но ти вярваш ли изобщо в нещо? — питах слепия си баща. — Ако знаеше, че умираш сега, в този миг, би ли очаквал да видиш Бог, или тъма? Кажи ми!

— Ти си побъркан, винаги си бил побъркан! — кресна той. — Вън от тази къща! Ще ни подлудиш!

Той се изправи, което му беше трудно — бе сакат и сляп, и се опита да ме замери с чашата си. Естествено, не уцели.

Не можех да погледна майка си. Не можех да припаря до нея. Не исках да я измъчвам с въпросите си. Слязох долу в кръчмата. Мисълта за лобното място на вещиците ми бе непоносима. Не бих отишъл към този край на селото за нищо на света! Запуших уши с длани и стиснах очи.

— Махайте се! — възкликнах при мисълта за онези, умрели просто така, без никога, никога да проумеят нещо.

И на втория ден не стана по-добре.

И в края на седмицата също нямаше подобрение.

Аз ядях, пиех, спях, но във всеки буден миг бях обзет от чиста паника и чиста болка. Отидох при селския свещеник и го попитах дали наистина вярва, че Тялото Христово присъства на олтара по време на освещаването. И след като чух мънкането му в отговор и видях страха в очите му, си тръгнах още по-отчаян отпреди.

— Но как живеете, как продължавате да дишате, и да се движите, и да вършите неща, когато знаете, че обяснение няма? — палех се аз най-накрая. А после Никола каза, че може би от музиката ще ми стане по-добре. Щеше да посвири на цигулката.

Плашех се от силата на преживяването. Но той отиде в овощната градина, и под слънчевите лъчи Никола изсвири всички песни, които знаеше. Аз седях със скръстени ръце и вдигнати колене, зъбите ми тракаха, въпреки че бяхме под палещите лъчи и слънцето лъщеше в малката лакирана цигулка, и гледах как Никола, застанал пред мен, се олюлява в такт с музиката, суровите чисти звуци нарастваха вълшебно и изпълваха градината и долината, въпреки че магия нямаше, и Никола най-сетне ме прегърна, и просто седяхме в мълчание, а после той каза много тихо:

— Лестат, повярвай ми, това ще мине.

— Свири още — казах. — Тази музика е невинна.

Никола се: усмихна и кимна. Поглези лудия.

И разбрах, че това няма да мине, и нищо засега не можеше да ме накара да забравя, но бях изпълнен с неизразима благодарност за музиката и за това, че сред този ужас може да съществува нещо толкова прекрасно.

Не можеш да разбереш нищо и не можеш да промениш нищо. Но можеш да създаваш такава музика. И същата благодарност ме изпълни, когато видях селските деца да танцуват, когато видях как ръцете им се вдигат и коленете им се подгъват, и телата им се въртят в ритъма на песните, които пееха. И както ги гледах, се разплаках.

Влязох в църквата, паднах на колене, облегнах се на стената и огледах древните статуи, и почувствах същата благодарност, вгледан в изящно изрязаните пръсти, носове и уши и изражения на лицата им, и дълбоките гънки на дрехите им, и не можех да сдържа плача си.

— Поне имаме тези прекрасни неща — казах. — Каква доброта.

Ала вече нищо естествено не ми изглеждаше красиво! Самата гледка на огромно дърво, стърчащо само сред полето, можеше да ме накара да треперя и крещя. Изпълнете градината с музика.

И нека ви поверя една малка тайна. Всъщност така и никога не ми мина.

6

Какво го причини? Дали пиенето и разговорите до късна доба, или бе свързано с майка ми и с думите й, че ще умре? Дали вълците имаха нещо общо? Дали бе магия, която лобното място на вещиците бе направило на въображението ми?

Не зная. Беше ме сполетяло като нещо, наложено ми отвън. Както бе само идея и изведнъж стана реалност. Мисля, че такова нещо можеш да си навлечеш, но не можеш да го накараш да дойде.

Разбира се, щеше да поутихне. Но небето вече никога не доби същия нюанс на синьото. Искам да кажа, светът завинаги изглеждаше друг след това и дори и в мигове на прелестно щастие мракът дебнеше заедно с чувството за нашата крехкост и безпомощност.

Може би това бе предчувствие. Ала не мисля така. Беше нещо по-важно и, честно, аз не вярвам в предчувствия.

Но нека се върнем към разказа — по време на всички тези мъки аз странях от майка си. Нямаше да й говоря тези чудовищни неща за смърт и хаос. Но всички други й разправяха, че съм загубил разума си.

И най-сетне, в първата неделна вечер на Великите пости, тя дойде при мен.

Аз бях сам в стаята си — всички от дома бяха слезли привечер в селото за големия огън, какъвто беше обичаят да се пали всяка година на тази вечер.

Аз винаги бях мразил това тържество. В него имаше нещо страховито — буйните пламъци, танците и песните, селяните, които след това минаваха през овощните градини с факли и нареждаха странни песнопения.

За кратко имахме свещеник, който го наричаше езическо. Но бързо-бързо се отърваха от него. Чифликчиите в нашите планини спазваха своите старинни обреди. Всичко това се правеше, за да се накарат дърветата да раждат, а посевите — да растат. И на това събитие повече, отколкото на всяко друго, ми се струваше, че виждам що за мъже и жени са изгаряли вещиците.

В сегашното ми разположение на духа то всяваше у мен ужас. Седях край собственото си огънче и се мъчех да устоя на порива да отида до прозореца и да погледна надолу към големия огън, който ме привличаше също тъй силно, колкото и ме плашеше.

Майка ми влезе, затвори вратата и ми каза, че трябва да поговори с мен. Държанието и бе самата нежност.

— Заради това, че умирам, ли те е прихванало? — попита тя. — Кажи ми, ако е така. И сложи ръце в моите.

Тя дори ме целуна. Беше немощна в избелелия си халат, а косата й бе несресана. Непоносимо бе да виждам побелелите кичури в нея. Изглеждаше измършавяла.

Но аз й казах истината — че не знам, а после й обясних донякъде какво се случи в кръчмата. Опитах се да прикрия ужаса му, странната му логика. Да го изкарам не толкова абсолютно.

Тя ме изслуша и каза:

— Ти си такъв боец, сине мой. Ти никога не приемаш. Дори и когато такава е съдбата на цялото човечество, ти няма да я приемеш.

— Не мога! — рекох тъжно.

— Обичам те за това — каза тя. — Твърде много ти приляга да го разбереш в малка стаичка в хана, по късна доба, докато пиеш вино. И напълно ти приляга да се бунтуваш срещу това така, както се бунтуваш срещу всичко друго.

Отново се разплаках, макар и да бях наясно, че тя не ме осъжда. После тя извади кърпичка, разтвори я и ми показа няколко златни монети.

— Ще го преодолееш — каза ми тя. — Засега смъртта ти вгорчава живота, това е всичко. Но животът е по-важен от смъртта. Съвсем скоро ще го разбереш. А сега чуй какво имам да ти кажа. Повиках тук лекаря и старицата от селото, която разбира повече от цярове от него. И двамата са съгласни с мен, че няма да живея твърде дълго.

— Стига, майко — възкликнах. Осъзнавах колко съм себичен, но бях неспособен да се сдържа. — И този път няма да има дарове. Прибери парите.

— Седни — нареди ми тя и посочи пейката до камината. Аз неохотно я послушах. Тя седна до мен.

— Знам — продължи тя, — че вие с Никола обсъждате бягство.

— Няма да замина, майко…

— Какво? Преди да умра?

Не й отговорих. Не мога да ви опиша състоянието на духа си. Все още ме болеше и треперех, а трябваше да обсъждаме това, че тази жива и дишаща жена ще престане да живее и диша и ще започне да гние и да се разлага, и душата й ще пропадне в бездна, че всичко, което бе изстрадала в живота си, включително и краят му, нямаше да доведе до нищичко. Личицето й приличаше на изрисувано върху воал.

А от далечното село се носеше приглушеното пеене на селяните.

— Аз искам ти да заминеш за Париж, Лестат — каза тя. — Искам да вземеш тези пари — те са всичко, което ми остана от семейството ми. Искам да зная, че си в Париж, Лестат, и когато ми дойде времето, искам да умра със знанието, че си в Париж.

Стъписах се. Спомних си страдалческото й изражение отпреди години, когато ме взеха от италианската трупа и ме доведоха обратно. Дълго я гледах. Тя говореше толкова убедително, че гласът й звучеше почти сърдито.

— Смъртта ме ужасява — каза тя. Гласът й зазвуча почти сухо. — И се кълна, че ще обезумея, ако не зная, че си в Париж и си свободен, когато тя най-сетне дойде.

Разпитвах я с очи. Питах я с поглед: „Сериозно ли говориш?“.

— Аз те задържах тук, също като баща ти — продължи тя. — Не заради гордостта, а заради моята себичност. И сега ще изкупя вината си. Ще те видя как заминаваш. И не ме интересува какво ще правиш, когато стигнеш в Париж, дали ще пееш, а Никола ще свири на цигулка, или ще правиш салта на сцената на панаира Сен Жермен. Но тръгвай, и върши онова, което ще вършиш, възможно най-добре.

Опитах се да я взема в прегръдките си. Тя отначало се вдърви, но после я усетих как се отпуска и тя се прислони към мен, и ми се отдаде толкова пълно в този миг, че ми се струва, че проумях защо винаги е била толкова сдържана. Тя заплака — никога не бях я чувал да плаче. И аз бях влюбен в този миг, с цялата му болка. Срамувах се от своята влюбеност, но не исках да я пусна. Притиснах я силно, и може би я целунах, за всички онези случаи, когато тя не ми го позволяваше. В този миг ние бяхме сякаш две части от едно и също цяло.

А после тя се успокои. Като че дойде на себе си и бавно, ала непоколебимо тя ме пусна и ме отблъсна.

Говори дълго. Казваше неща, които тогава не разбирах — как, когато ме виждала да излизам на лов, я обземала някаква чудна наслада от това и същата наслада я обземала, когато съм ядосвал всички и съм крещял въпросите си на баща ми и братята ми — защо трябва да живеем така. Обясняваше почти зловещо как аз съм тайна част от нейната анатомия, че аз за нея съм органът, който жените в действителност не притежават.

— Ти си мъжът в мен — каза тя. — И затова аз те задържах тук, боях се от живота без теб, и може би сега, когато те отпращам, аз правя единствено същото, което съм правила и преди.

Тя ме шокира леко. Не бях предполагал, че една жена може да почувства и да изкаже подобно нещо.

— Бащата на Никола знае за вашите планове — продължи тя. — Ханджията ви е чул. Важно е веднага да потеглите. Вземете дилижанса призори и ми пиши веднага, щом стигнете в Париж. На Гробището на невинните до пазара Сен Жермен има писачи на писма. Намери някой, който може да пише на италиански. Тогава никой няма да може да прочете писмото, освен мен.

Когато тя излезе, аз още не можех да повярвам в случилото се. Дълго време стоях и се взирах пред себе си. Взирах се в леглото ми със сламеника, в двете палта, които имах, в червеното наметало и единствения ми чифт кожени ботуши до камината. Вглеждах се през тясната цепнатина на прозореца в черната грамада на планините, които познавах цял живот. Мракът, тъмата се отдръпна от мен за един безценен миг.

А после хукнах надолу по стълбите, и по планинския склон към селото, за да намеря Никола и да му кажа, че заминаваме за Париж! Щяхме да заминем. Този път нищо не можеше да ни спре.

Той беше със семейството си, гледаха огъня. И щом ме съзря, той обви шията ми с ръце, а аз го прегърнах през кръста и го завлякох встрани от тълпата и пламъците, в края на една поляна.

Въздухът миришеше на свежест и зеленина, както е само през пролетта. Дори и пеенето на селяните не звучеше толкова ужасно. Затанцувах в кръг.

— Донеси си цигулката! — възкликнах. — Изсвири песен за заминаване за Париж — потегляме! Тръгваме на сутринта!

— А как ще се прехранваме в Париж? — пропя той и засвири на невидима цигулка с празни ръце. — Ще отстрелваш плъхове за вечеря ли?

— Не ме питай какво ще правим, когато пристигнем там! — отвърнах. — Важното е само да стигнем.

7

Не минаха и две седмици, откакто застанах сред тълпите по пладне в огромното обществено Гробище на невинните, с неговите стари гробници и смрадливи отворени гробове — най-чудатият пазар, който някога са виждали очите ми — и сред вонята и шумотевицата се наведох над един писач италианец и му продиктувах първото писмо до майка ми.

Да, бяхме пристигнали благополучно след денонощното пътуване и имахме стаи в Ил дьо ла Сите, и бяхме неизразимо щастливи, а Париж бе топъл и прекрасен и великолепието му надхвърляше всякакви представи.

Искаше ми се да можех сам да хвана писалката и да й пиша.

Искаше ми се да можех да й разкажа какво е да виждаш тези извисяващи се грамадни къщи, древни лъкатушни улици, гъмжащи от просяци, амбулантни търговци, благородници, четири-пететажните постройки покрай оживените булеварди.

Искаше ми се да можех да й опиша каретите, трополящите сладкиши от злато и стъкло, които разбутваха тълпите по Пон Ньоф и моста „Нотр Дам“ и се носеха покрай Лувъра и „Пале Роял“.

Де да можех да опиша хората, господата с техните чорапи с багети и сребърни бастунчета, които се препъват из калта с пантофи в пастелни цветове, дамите с инкрустирани с перли перуки и люлеещи се кринолини от коприна и муселин; първия път, когато зърнах самата кралица Мария Антоанета да се разхожда самоуверено из градините на Тюйлери.

Разбира се, тя сигурно бе виждала всичко това много години преди да се родя. Тя бе живяла в Неапол и в Лондон, и в Рим с баща си. Но аз исках да й разкажа какво ми е подарила, какво беше да чуеш хора в катедралата „Света Богородица“, да се напъхаш в претъпканите кафенета с Никола, да разговаряш със старите му приятелчета студенти на чаша английско кафе, какво беше да се наконтиш с хубавите дрехи на Никола — той ме накара, — да застанеш под светлините на „Комеди Франсез“ и да се взираш възхитено в актьорите на сцената.

Но в това писмо аз може би описах само най-доброто от всичко, адресът на мансардата, която наричахме свой дом в Ил дьо ла Сите, и новината:

„Наеха ме в истински театър да се уча за актьор и има изгледи много скоро да играя.“

Онова, което не й казах, беше, че трябваше да се изкачваме шест етажа до стаите си, че мъжете и жените вдигаха кавги и кряскаха в уличките под прозорците ни, че вече бяхме свършили парите благодарение на това, че аз ни мъкнех на всяка опера, балет и драма в града. И че заведението, в което работех, беше малък опърпан булеварден театър, едно стъпало по-нагоре от панаирджийска сцена, и работата ми беше да помагам на актьорите да се обличат, да продавам билети, да мета и да изхвърлям раздорниците.

Ала въпреки това се намирах в рая. Също и Никола, въпреки, че нито един приличен оркестър в града не би го наел и сега той свиреше соло с малка групичка музиканти в театъра, където работех аз, а когато наистина го закъсахме, той действително излизаше да свири на булеварда, а аз протягах шапката зад него. Нямахме срам!

Всяка нощ тичахме нагоре по стълбите с нашата бутилка евтино вино и самун хубав, сладък парижки хляб, който беше амброзия след храната в Оверн. И на светлината на нашата лоена свещ мансардата беше най-великолепното място, на което някога бях живял.

Както вече споменах, рядко бях пребивавал в дървена стаичка, освен в кръчмата. Е, тази стая имаше измазани с хоросан стени и таван! Това беше истинският Париж! Имаше полиран паркет и дори мъничка камина с нов комин, който наистина успяваше да тегли.

Какво тогава, че се налагаше да спим на грапави сламеници и че съседите ни будеха с караниците си. Ние се будехме в Париж и можехме да скитаме ръка за ръка часове наред по улиците и сокаците, да надничаме в магазините, пълни с накити и сребърни сервизи, с гоблени и статуи, богатство, каквото не бях виждал. Дори и вонящият пазар за месо ме възхищаваше. Трясъците и дрънченето на града, неуморният труд на неговите хиляди и хиляди работници, чиновници, занаятчии, приливите и отливите на безкрайните тълпи.

Денем аз почти забравях видението от хана и мрака. Освен, разбира се, ако не мернех някой невдигнат труп в мръсен сокак, каквито имаше много, или не попаднех на обществена екзекуция на Плас дьо Грев.

А аз непрекъснато попадах на обществени екзекуции на Плас дьо Грев.

Тръгвах си от площада разтреперан, едва сдържащ стенанията си. Можех да се вманиача по това, ако не ме разсейваха. Но Никола бе непреклонен.

— Лестат, никакви приказки за вечното, неизменното, непознаваемото!

Заплашваше ме, че ще ме удари или ще ме разтръска, ако започна.

И когато се спуснеше здрачът — времето, което мразех повече отвсякога — независимо дали бях гледал екзекуция или не, независимо дали денят бе великолепен или досаден, започвах да треперя вътрешно. И само едно нещо ме спасяваше от това — топлината и вълнението в ярко осветения театър, и затова се стараех да вляза вътре, на сигурно място, преди здрачаване.

В Париж по онова време театрите по булевардите дори не бяха законни постройки. Единствено „Комеди Франсез“ и Театр дез Италиен бяха одобрени от властите театри и на тях принадлежаха всички сериозни драми. Това включваше и трагедии, и комедии — пиесите на Расин, Корней, бляскавият Волтер.

Но старата италианска комедия, която аз обичах — Панталоне, Арлекин, Скарамуш и останалите — бе все така жива, както винаги, с въжеиграчи, акробати, жонгльори и кукловоди в спектаклите по откритите сцени на панаирите Сен Жермен и Сей Лоран.

И от тези панаири се бяха родили булевардните театри. По моето време, последните десетилетия на осемнайсети век, те бяха постоянни постройки на булевард „Дю Тампл“ и въпреки че играеха пред бедняци, които не можеха да си позволят големите театри, те събираха и доста заможна публика. Много от аристократите и богатите буржоа се тъпчеха в ложите, за да гледат булевардните представления, защото те бяха живи и изпълнени с талант и не толкова сковани като пиесите на великия Расин или великия Волтер.

Играехме италианската комедия, точно както ме бяха учили преди — с много импровизации, така че всяка вечер да е нова. Освен това пеехме и правехме всякакви глупости, не само защото хората го обичаха, а и защото ни се налагаше: не можехме да си позволим да ни обвинят, че нарушаваме монопола на държавните театри върху сериозните пиеси.

Самата постройка беше разнебитена дървена барака и побираше не повече от триста души, но малката й сцена и декорите бяха елегантни, имаше разкошна сценична завеса от синьо кадифе, а ложите й имаха паравани. А актьорите и актрисите бяха врели и кипели и наистина талантливи или поне на мен така ми изглеждаше.

Дори и ако нямах този новопридобит страх от тъмното, това „страдание на смъртността“, както упорито го наричаше Никола, не би могло да бъде да бъде по-вълнуващо да излезеш през вратата на сцената.

Пет-шест часа всяка вечер аз живеех и дишах в една малка вселена от надникващи се, смеещи се и каращи се мъже и жени, които се бореха за еди-какво си и срещу еди-кого си, и всички ние бяхме другари зад кулисите, макар и да не бяхме приятели. Може би бяхме все едно в малка лодка в океан — всички се държахме заедно, неспособни да избягаме един от друг. Беше божествено.

Никола не беше чак толкова въодушевен като мен, но пък и това трябваше да се очаква. И ставаше още по-ироничен, когато богатите му приятели студенти идваха да поговорят с него. Те го смятаха за луд, че живее така. А за мен, благородникът, който натикваше актрисите в костюмите и изсипваше кофите с помията, направо нямаха думи.

Разбира се, всичко, което тези млади буржоа всъщност искаха, бе да бъдат аристократи. Те купуваха титли, женеха се в аристократични семейства при всяка възможност. И една от шегичките на историята е, че по време на Революцията се объркаха и помогнаха за унищожаването на класата, в която в действителност искаха да се влеят.

На мен нямаше да ми пука, ако никога повече не видим приятелите на Никола. Актьорите не знаеха за моето семейство и в полза на съвсем простото Лестат дьо Валоа, което всъщност не значеше нищо, аз се отказах от истинското си име дьо Лионкур.

Учех всичко, каквото мога, за сцената. Наизустявах, подражавах. Задавах безкрайни въпроси. И спирах да се обучавам всяка вечер само за времето, в което Никола свиреше своето соло на цигулката. Той ставаше от мястото си в мъничкия оркестър, прожекторът го осветяваше сред другите и той изсвирваше малка соната, достатъчно мила и достатъчно кратка, че да разбие театъра.

И през цялото време аз мечтаех за своя миг, когато старите актьори, които изучавах, на които досаждах, подражавах и прислужвах като лакей, най-сетне щяха да кажат: „Добре, Лестат, тази вечер си ни нужен в ролята на Лелио. Сега би трябвало да си наясно какво да правиш.“

Случи се в края на август, най-сетне.

Беше най-топлото време в Париж, нощите бяха благоуханни, а театърът бе пълен с нервна публика, която си вееше с кърпички и програми. Дебелият слой бял грим на лицето ми се топеше още докато го полагах.

Но щом излязох на сцената, аз се обърнах и погледнах право в препълнената зала, и се случи най-странното. Страхът се изпари.

Усмихнах се лъчезарно на публиката и много бавно се поклоних. Загледах се в прекрасната Фламиния, сякаш я виждах за първи път. Трябваше да я спечеля. Лудориите започнаха.

Сцената ми принадлежеше, както преди много, много години в онзи далечен провинциален град. И докато лудувахме безумно по сцената — карахме се, прегръщахме се, вършехме палячовщини — смях разтърсваше залата.

Усещах вниманието, сякаш беше прегръдка. Всеки жест, всяка реплика взривяваха публиката — даже твърде лесно, и можехме да продължим и още половин час, ако другите актьори, нетърпеливи да се включат в следващия номер, както го наричаха, не бяха ни изтикали зад кулисите.

Публиката стана на крака, за да ни ръкопляска. И това не беше онази провинциална публика под небето. Това бяха парижани, които викаха Лелио и Фламиния да излязат на бис.

В мрака зад кулисите аз бях замаян, едва не припаднах. В момента очите ми не виждаха нищо друго, освен образа на публиката, вторачена в мен над светлините на рампата. Исках веднага да се върна на сцената. Награбих Фламиния, целунах я и усетих, че тя ми отвръща страстно.

После Рено, старият директор, я дръпна.

— Добре, Лестат — каза той, сякаш беше сърдит за нещо. — Добре, справи се що-годе добре, оттук нататък ще те пускам да играеш редовно.

Но преди да съм заподскачал от радост, половината трупа се материализира около нас. И Лучина, една от актрисите, веднага се обади:

— О, не, няма да го пускаш редовно! — заяви тя. — Той е най-красивият актьор на булевард „Дю Тампл“ и ти ще го наемеш без колебание заради това, и ще му плащаш без колебание заради това, и той повече няма да пипне метла или парцал! Бях ужасен. Кариерата ми, още незапочнала, вече щеше да свърши, но за мое изумление Рено се съгласи с всички нейни условия.

Разбира се, аз бях много поласкан, че ме нарекоха красив, и разбрах, също както преди години, че Лелио, любовникът, би трябвало да притежава доста стил. Аристократ от каквото и да било потекло бе идеален за ролята.

Но ако възнамерявах да накарам парижката публика наистина да ме забележи, ако смятах да накарам „Комеди Франсез“ да заговори за мен, трябваше да бъда нещо повече от някакъв си златокос ангел, паднал на сцената от семейството на маркиз. Трябваше да бъда велик актьор, и точно такъв бях решен да стана.

Същата вечер двамата с Никола отпразнувахме с колосално пиянство. Докарахме цялата трупа в стаята си, а аз излязох на хлъзгавия покрив и разтворих прегръдките си за Париж, а Никола свиреше на цигулката си на прозореца, докато не събудихме целия квартал.

Музиката бе възторжена, ала въпреки това хората ръмжаха и кряскаха по сокаците и дрънчаха с тенджери и тигани. Не обръщахме внимание. Танцувахме и пеехме, също както на лобното място на вещиците. Едва не паднах от перваза на прозореца.

На другия ден, с бутилка в ръка, издиктувах цялата история на италианския писач на смрадливия пек на „Невинните“ и се погрижих писмото веднага да поеме към майка ми. Искаше ми се да прегърна всеки срещнат на улицата. Аз бях Лелио. Бях актьор.

През септември името ми вече го имаше на програмите. Изпратих и тях на майка си.

И не играехме старата комедия. Изпълнявахме фарс от прочут писател, който, заради общата стачка на драматурзите, не можеше да го постави в „Комеди Франсез“.

Разбира се, не можехме да кажем името му, но всички знаеха, че творбата е негова, и половината двор всяка вечер се тъпчеше в Дома на театралите на Рено всяка вечер.

Аз не играех главната роля, но бях младият любовник, всъщност пак Лелио един вид, което беше едва ли не по-добре от главна роля, и засенчвах всички във всяка сцена, в която се появявах. Ролята ми чете Никола, като постоянно ме ругаеше, че не съм се научил да чета. За четвъртото представление драматургът ми написа допълнителни реплики.

Ники изживяваше своя миг в интермецото, когато последното му изпълнение на една искряща малка Моцартова соната задържаше публиката на местата й. Дори и приятелите му студенти се върнаха. Получавахме покани за частни балове. Тичах на „Невинните“ през няколко дни, за да пиша на майка ми, и най-сетне се сдобих с изрезка от английски вестник, „Спектейтър“, за да й я изпратя — в нея хвалеха нашата пиеска, и особено русия немирник, който открадва сърцата на дамите в трето и четвърто действие. Разбира се, аз не можех да я прочета. Но господинът, който ми я донесе, каза, че била похвална, а Никола също се закле в това.

Когато настъпиха първите хладни есенни нощи, аз излизах на сцената с червеното наметало, подплатено с кожи. То се виждаше от последния ред на галерията, дори и за полуслепите. Сега бях по-сръчен с белия грим, тук-там го туширах, за да подчертая контурите на лицето си, и въпреки че очите ми бяха подчертани с черно, а устните ми — леко начервени, изглеждах едновременно смайващо и човешки. Получавах любовни бележки от жените в публиката.

Никола сутрин учеше музика при италиански маестро.

Ала все пак имахме пари за добра храна, дърва и въглища.

Писмата от майка ми идваха два пъти седмично — пишеше ми, че здравето й започнало да се подобрява. Не кашляше толкова тежко, колкото миналата зима. Не я болеше. Но бащите ни се бяха отрекли от нас и не желаеха дори да се споменават имената ни.

Бяхме твърде щастливи, че това да ни тревожи. Но мрачната заплаха, „страданието на смъртността“ често ме посещаваше, щом дойде студът.

* * *

В Париж студът ми се струваше по-противен. Не беше чист, както в планината. Бедняците висяха по входовете, треперещи и гладни, кривите непавирани улици тънеха в мръсна киша. Виждах боси деца да страдат пред очите ми и наоколо се търкаляха още повече зарязани трупове отпреди. Никога не съм се радвал на подплатеното с кожи наметало толкова, колкото тогава. Увивах в него Никола и го притисках до мен, когато излизахме заедно, и вървяхме, плътно прегърнати, в сняг и в дъжд.

Студ, не студ, няма как да преувелича щастието от онези дни. Животът беше точно такъв, какъвто си го бях представял. И знаех, че няма да се задържа дълго в театъра на Рено. Всички го казваха. Имах видения за големи сцени, за турнета в Лондон и Италия, и дори в Америка с голяма актьорска трупа. Ала нямаше причини да бързам. Чашата ми беше пълна.

8

Ала през месец октомври, когато Париж вече замръзваше, аз започнах да виждам редовно непознато лице сред публиката, което неизменно ме разсейваше. Понякога това лице почти ме караше да забравям какво върша. А после изчезваше, сякаш ми се е привидяло. Мярках го от време на време сигурно две седмици, преди най-сетне да го спомена на Ники.

Чувствах се глупав и ми беше трудно да го изкажа с думи:

— Там има някой, който ме гледа.

— Всички те гледат — отвърна Ники. — Ти това искаш.

Онази вечер беше малко тъжен и ми отговори грубовато. По-рано, докато палеше камината, беше казал, че никога няма да постигне кой знае какво с цигулката. Въпреки слуха и уменията му, не знаеше прекалено много. А аз щях да стана велик актьор, той бе убеден в това. Казах му, че това са глупости, но над душата ми падна сянка. Спомних си как майка ми ми каза, че му е твърде късно.

Не завиждал, каза ми той. Просто се чувствал малко нещастен, това е.

Реших да зарежа темата за тайнственото лице. Опитах се да измисля начин да го насърча. Напомних, че свирнята му предизвиква дълбоки чувства у хората, че дори и актьорите зад кулисите спираха и се заслушваха, когато той свиреше. Той безспорно имаше талант.

— Но аз искам да стана велик цигулар — каза той. — И се боя, че това никога няма да се сбъдне. А докато си бяхме у дома, можех да се преструвам, че ще го бъде.

— Не може да се откажеш! — настоях.

— Лестат, нека бъда откровен с теб — каза той. — На теб ти е лесно. Каквото и да си набележиш, ти го получаваш. Знам за какво си мислиш — За всички години, прекарани в нещастие у дома. Но дори и тогава, каквото и да си наумеше, ти го постигаше. И заминахме за Париж още в деня, в който ти го реши.

— Не съжаляваш, че дойдохме в Париж, нали? — попитах го.

— Не, разбира се. Просто искам да кажа, че ти мислиш за възможни неща, които не са възможни! Поне не за нас, останалите. Като да убиеш вълците…

Щом го каза, и ме обгърна студ. И кой знае защо отново се сетих за онова тайнствено лице в публиката, за онзи, който ме гледаше. Нещо го свързваше с вълците. Нещо го свързваше с изразяваните от Ники чувства. Беше нелепо. Опитах се да прокудя тази мисъл.

— Ако бе решил да свириш на цигулка, сигурно вече щеше да свириш в кралския двор — рече той.

— Ники, тези приказки са отрова — прошепнах аз. — Нищо не можеш да направиш, освен да се опитваш да получиш това, което искаш. Ти знаеше от самото начало, че шансовете са срещу теб. Няма нищо друго… освен…

— Знам — усмихна се той. — Освен безсмислието. Смъртта.

— Да — казах. — Можеш само да придадеш смисъл на живота си, да го направиш добър…

— О, не пак добротата! — възкликна той. — Ти и твоето страдание на смъртността, и твоето страдание на добротата — беше се загледал в огъня и се обърна към мен с нарочно презрително изражение. — Ние сме тайфа актьори и артисти, дето дори не могат да ги погребат в осветена земя! Ние сме отхвърлени.

— Господи, само да можеше да повярваш, че ние творим добро, когато караме другите да забравят злочестините си, поне за мъничко да забравят, че…

— Какво? Че ще умрат? — той се усмихна особено жестоко.

— Лестат, мислех, че всичко това у теб ще се промени, щом дойдеш в Париж.

— Глупаво от твоя страна, Ник — отвърнах. Сега той ме ядосваше. — Аз правя добро на булевард „Дю Тампл“. Чувствам го…

Млъкнах, защото отново видях тайнственото лице и мрачно чувство ме обзе, някакво лошо предчувствие. Ала дори и това стряскащо лице обикновено се усмихваше, това бе странното. Да, усмихваше се… наслаждаваше се…

— Лестат, аз те обичам — каза Ники сериозно. — Обичам те така, както съм обичал малцина в живота си, но в действителност ти си глупак с всички твои идеи за добротата.

Изсмях се.

— Никола — казах, — аз мога да живея без Бог. Мога дори да се примиря с идеята, че няма задгробен живот. Но не мисля, че бих могъл да продължа нататък, ако не вярвах във възможността за доброто. Вместо да ми се подиграваш, за разнообразие защо не ми кажеш в какво вярваш ти?

— Така, както аз го виждам — каза той, — съществува слабост, и съществува сила. И съществува и добро изкуство и калпаво изкуство. Ето в какво вярвам аз. В момента ние се занимаваме със сътворяване на доста калпаво изкуство и това няма нищо общо с добротата!

Тук нашият разговор можеше да се превърне в истински бой, ако бях казал всичко, което си мислех за буржоазната надутост. Защото аз бях напълно убеден, че нашата работа при Рено беше в много отношения по-добра от онова, което виждах в големите театри. Само рамката не беше толкова внушителна. Защо един буржоазен джентълмен не можеше да забрави рамката? Как би могъл да бъде накаран да се вгледа по-дълбоко от повърхността?

Вдъхнах дълбоко.

— Ако добротата наистина съществува — каза той, — то тогава аз съм нейната противоположност. Аз съм злото и се наслаждавам на това. Аз се плезя на добротата. И ако искаш да знаеш, аз не свиря на цигулка за идиотите, които идват при Рено, за да ги направя щастливи. Аз свиря за себе си, за Никола.

Не исках повече да слушам. Време беше за лягане. Но този малък разговор ме беше наранил и той го знаеше, и когато започнах да си свалям ботушите, той стана от стола, дойде и седна до мен.

— Извинявай — каза той със съкрушен глас. Бе толкова различен от позата му отпреди минута, че вдигнах очи и го погледнах. Той беше толкова млад и толкова нещастен, че не се сдържах — прегърнах го и му казах, че не бива повече да се тревожи за това.

— В теб има сияние, Лестат — каза той. — И то привлича всички към теб. То е там, дори и да си сърдит или обезсърчен…

— Това са лигавщини — казах аз. — И двамата сме уморени.

— Не, вярно е — възрази той. — В теб има светлина, която почти заслепява. Ала в мен има само мрак. Понякога мисля, че е като мрака, който те зарази онази вечер в кръчмата, когато ти се разплака и разтрепери. Ти беше толкова безпомощен, така неподготвен за него. Аз се опитвам да прогонвам този мрак от теб, защото имам нужда от твоята светлина. Аз отчаяно се нуждая от нея, но на теб мракът не ти е нужен.

— Безумецът си ти — казах. — Ако можеше да се видиш, да чуеш своя глас, своята музика — която, разбира се, ти свириш за себе си — ти нямаше да видиш мрак, Ники. Щеше да видиш заря, която е изцяло твоя. Печална, да, ала светлината и красотата се съчетават в теб в хиляди различни форми.

На другата вечер представлението мина изключително добре. Публиката беше жизнена и вдъхновяваше всички ни за още номера. Аз направих няколко нови танцови стъпки, които по някаква причина никога не предизвикваха интерес на репетициите, ала на сцената имаха чудно въздействие. А Ники беше изключителен на цигулката и изсвири една от своите композиции.

Ала към края на вечерта аз отново мярнах тайнственото лице. То ме подразни много повече отвсякога и аз едва не обърках ритъма на своята песен. Всъщност стори ми се, че за миг главата ми се замая.

Когато с Ники останахме сами, аз трябваше да говоря за това, за странното чувство, че съм заспал на сцената и съм сънувал.

Седнахме заедно край камината с нашето вино върху малка бъчвичка и на светлината на огъня Ники изглеждаше толкова уморен и унил, както и предната нощ.

Не исках да го тревожа, ала не можех да забравя лицето.

— А как изглежда той? — попита Никола. Той си грееше ръцете. А над рамото му виждах през прозореца град със заснежени покриви и от тази гледка ми стана сякаш още по-студено. Разговорът не ми допадаше.

— Това е най-лошото — казах. — Виждам само лице. Той трябва да е в черно, с наметало и дори с качулка. Но на мен това лице ми прилича на маска — много бяло и странно чисто.

Искам да кажа, бръчките по лицето му са толкова дълбоки, че сякаш са подчертани с черен грим. Мярвам го за миг. То действително сияе. А после, щом погледна пак, там няма никой. Ала това е преувеличение. По-неуловимо е — начинът, по който той изглежда, и все пак…

Описанието като че разтревожи Ники също толкова, колкото тревожеше и мен. Той не каза нищо. Ала изражението му се посмекчи, сякаш той забравяше тъгата си.

— Е, аз не искам да те обнадеждавам — рече той. Сега беше много мил и искрен. — Но може би наистина виждаш маска. И може би това е някой от „Комеди Франсез“, дошъл да те види как играеш.

Поклатих глава.

— Де да беше, но никой не би сложил подобна маска. И ще ти кажа и нещо друго.

Той зачака, но виждах, че му предавам част от собствената си боязън. Пресегна се, хвана бутилката вино за гърлото и наля малко в чашата ми.

— Който и да е той — казах, — той знае за вълците.

— Той какво?

— Той знае за вълците — бях много несигурен в себе си. Беше все едно разказвам сън, който съм забравил напълно.

— Той знае, че у дома съм убил вълците. Знае, че наметалото, което нося, е подплатено с кожите им.

— Какво говориш? Значи си разговарял с него?

— Не, там е работата — отвърнах. Това толкова ме объркваше, беше толкова неясно. Усетих пак замайването. — Точно това се опитвам да ти обясня. Никога не съм разговарял с него, никога не съм го приближавал. Ала той знае.

— Ах, Лестат — възкликна той и пак седна на пейката. Усмихваше ми се най-мило. — По-нататък ще започнеш да виждаш и призраци. Ти имаш най-развинтеното въображение от всички, които съм познавал.

— Призраци няма — отвърнах тихо и погледнах намръщено нашето огънче. Притурих му още малко въглища.

Цялото веселие на Никола се изпари.

— Как, по дяволите, би могъл той да знае за вълците? И как би могъл ти…

— Казах ти вече, не знам! — извиках. Замислих се и притихнах, отвратен може би от това колко нелепо изглеждаше всичко.

И после, когато и двамата се умълчахме и единствените движения и звуци в стаята идваха от огъня, долових съвсем отчетливо името Вълкоубиец, сякаш някой го бе произнесъл.

Ала никой не бе го изговорил.

Погледнах Ники, болезнено осъзнал, че устните му не са помръднали, и ми се стори, че всичката кръв се отдръпна от лицето ми. Не усещах ужаса от смъртта, както през толкова много други нощи, а чувство, което ми беше напълно чуждо: страх.

Седях и не помръдвах, толкова несигурен в себе си, че не можех да кажа нищо, и тогава Никола ме целуна.

— Да си лягаме — каза той тихо.

Втора част

Наследството на Магнус

1

Сигурно е било три часът сутринта — чух в просъница църковните камбани да бият.

И като всички разумни хора в Париж, ние бяхме залостили вратата и затворили прозореца. Не е приятно, когато стаята се отоплява с въглища, но по покрива се стигаше до нашия прозорец. И ние бяхме заключени.

Сънувах вълците. Бях в планината, обкръжен, и размахвах старото средновековно млатило. После вълците отново бяха мъртви, и сънят стана по-хубав, само че ми предстоеше да измина толкова много мили през снега. Кобилата цвилеше в снега. Кобилата ми се превърна в противно насекомо, наполовина смазано на каменната настилка.

Един глас изрече „Вълкоубиецо“ — тихо и протяжно, шепот, едновременно прозвучал като призив и почит.

Отворих очи. Или така ми се стори. И ето, в стаята имаше някой. Висока прегърбена фигура, застанала с гръб към малката камина. В камината все още грееха въглени. Светлината плъзна нагоре и гравира ясно очертанията на фигурата, а после угасна, преди да е достигнала до раменете, до главата. Но аз осъзнах, че пред очите ми е бялото лице, което бях съзрял сред публиката в театъра, и разумът ми, който се разтваряше и изостряше, осъзна, че стаята е заключена, че Никола лежеше до мен, че тази фигура се извисява над нашето легло.

Чувах дишането на Никола. Вгледах се в бялото лице.

— Вълкоубиецо — прошепна отново гласът. Но устните не бяха помръднали, фигурата се приближи и видях, че това лице не е маска. Черни очи, бързоподвижни и пресметливи черни очи, и бяла кожа, и някаква противна миризма, която се излъчваше от нея, като миризмата на мухлясали дрехи във влажна стая.

Мисля, че станах. Или са ме повдигнали. Защото само след миг вече бях на крака. Сънят се свличаше от мен като дреха. Подпирах се на стената.

Фигурата държеше в ръце червеното ми наметало. Отчаяно се замислих за меча си, за мускетите си. Те бяха под леглото, на пода. И тази твар протегна наметалото към мен, а после през поръбеното с кожи кадифе усетих как ръката й стисна ревера на дрехата ми.

Дръпнаха ме напред. Залитнах и ме повлякоха из стаята. Закрещях на Никола. Крещях „Ники, Ники“ с пълно гърло. Видях открехнатия прозорец, а после внезапно стъклото се пръсна на хиляди частици и дървената рамка се строши. Литнах над уличката, шест етажа над земята.

Крещях. Ритах тази твар, която ме държеше. Омотан в червеното наметало, аз се гърчех и се мъчех да се изтръгна.

Но ние летяхме над покрива, право към гладката повърхност на тухлена стена! Люшках се в ръцете на съществото и после изведнъж се намерих на покрива на някаква висока сграда. Захвърлиха ме долу.

Лежах и виждах Париж, ширнал се пред мен в огромен кръг — и белия сняг, и тръбите на комините, и черковните камбанарии, и надвисналото небе. А после се изправих, препънах се в поръбеното с кожи наметало и побягнах. Стигнах до ръба на покрива и погледнах надолу. Нищо, само пропадане стотици стъпки надолу, и после още един ръб — и той беше съвсем същият. Едва не паднах!

Обърнах се — отчаян, задъхан. Намирахме се на върха на някаква квадратна кула, широка не повече от петдесет стъпки! И не виждах нищо по-високо от нея във всички посоки. А фигурата стоеше и ме гледаше втренчено, и чух как откъм нея се разнесе тих дрезгав смях, също като шепота преди.

— Вълкоубиецо — повтори тя.

— Проклет да си! — креснах. — Кой си ти, по дяволите! — и, разярен, й налетях с юмруци.

Тя не помръдна. Удрях я, но сякаш удрях по тухлената стена. Действително отскачах от нея, стоварвах се в снега, надигах се и отново я нападах.

Смехът и ставаше все по-шумен и по-шумен, и нарочно подигравателен, но в него се долавяше и силно удоволствие, което ме вбесяваше повече и от подигравката. Изтичах до ръба на кулата и пак се обърнах към съществото.

— Какво искаш от мен! — креснах. — Кой си ти? — и когато то отговори единствено с влудяващия си смях, отново връхлетях върху него. Но този път се насочих към лицето и шията, и закривих пръсти като нокти, смъкнах качулката и видях черните коси на съществото и цялата му човекоподобна глава. Мека кожа. Ала то продължаваше все така да не помръдва.

Отстъпи малко назад и вдигна ръце да си поиграе с мен, да ме побута назад-напред, както мъж би бутал малко дете. Твърде бързо, че да успеят очите ми да го проследят, той отдръпна лице от мен, завъртя се на една страна, после на друга, и всички тези движения вършеше с привидна лекота, докато аз неистово се опитвах да му причиня болка и не усещах нищо, освен как меката бяла кожа се изплъзва между пръстите ми, и може би веднъж-дваж — допира на хубавата му черна коса.

— Храбрият, силен малък Вълкоубиец — ми каза той сега с по-звучен и по-плътен глас.

Спрях, задъхан и плувнал в пот — гледах го и забелязвах подробностите на лицето му. Дълбоките бръчки, които само бях успял да мерна в театъра, устата му, изкривена в шутовска усмивка.

— О, Боже, помогни ми, помогни ми… — възкликнах, докато отстъпвах назад. Струваше ми се невъзможно подобно лице да се раздвижи, да добие някакво изражение и да ме погледне с такава обич, с каквато ме гледаше. — Боже!

— Кой точно бог, Вълкоубиецо? — попита създанието.

Обърнах му гръб и нададох ужасен рев. Усетих как дланите му стисват раменете ми, сякаш са от ковано желязо, и когато отново нападнах, обзет от неистова ярост, то ме извъртя и аз го погледнах право в очите, широко разтворени и черни, а устните му бяха затворени, ала продължаваха да се усмихват, а после то се наведе и усетих убождането от зъбите му по врата си.

От всички приказки от детството, от старите басни, изплува името, като удавник, стремително изплуващ на повърхността на черните води, изтръгващ се на свобода, на светло.

— Вампир! — нададох последен трескав вик и бутнах съществото с цялата си сила.

А после — тишина. Покой.

Знаех, че още сме на покрива. Знаех, че онази твар ме държи в прегръдките си. Ала въпреки това ми се струваше, че сме се издигнали, че сме станали безтегловни и пътуваме в мрака с още по-голяма лекота отпреди.

— Да, да — искаше ми се да кажа. — Точно така.

И навсякъде край мен ехтеше мощен звук, обгръщаше ме цял — плътният звън на гонг може би, който удрят много бавно, в съвършен ритъм, и звукът му се плиска в мен и по всичките ми крайници се разливаше най-невероятна наслада.

Устните ми помръднаха, но от тях не се отрони и звук — ала това всъщност нямаше значение. Всичко онова, което някога съм искал да кажа, ми беше ясно и само това имаше значение, не дали ще бъде изказано. И имаше толкова много време, толкова много блажено време, в което да кажа всичко и да извърша всичко. Нищо не ме припираше.

Опиянение. Произнесох думата и тя ми се стори ясна, тази единствена дума, въпреки, че не можех да говоря, дори не можех да помръдна устни. И осъзнах, че вече не дишам. И все пак дишах чрез нещо. То дишаше вместо мен и вдишванията бяха в ритъма на гонга, и това нямаше нищо общо с тялото ми, и аз бях във възторг от него — от ритъма, от това как тътнеше ли тътнеше, и вече нямаше нужда да дишам, да говоря, да знам каквото и да било.

Майка ми ми се усмихваше. И аз й казах „Обичам те…“ и тя отвърна: „Да, винаги си обичал, винаги…“ И ето, седях в манастирската библиотека и бях дванайсетгодишен, и монахът ми каза „Велик учен“, и аз отворих всички книги и можех да чета на всякакви езици — латински, гръцки, френски. Осветените букви бяха неописуемо прекрасни и аз се обърнах, и там беше публиката от театър „Рено“, и видях, че всички са се изправили на крака, и една жена свали изрисуваното си ветрило, с което прикриваше лицето си, и това бе Мария Антоанета. Тя произнесе „Вълкоубиецо“ и Никола тичаше към мен, плачеше и ме молеше да се върна. Лицето му бе разкривено от болка. Косата му се вееше, очите му бяха кръвясали. Опита се да ме хване. „Ники, махни се от мен!“ — извиках и осъзнах в агония, да, това бе агония, че ударите на гонга утихват.

Крещях, умолявах. Не спирайте, моля ви, моля ви, не искам да… Не искам… Моля ви!

— Лелио Вълкоубиеца — произнесе създанието и то ме прегръщаше, а аз плачех, защото магията си отиваше.

— Недейте, недейте!

Натежах, тялото ми се върна при мен с мъченията, болките и собствените ми задавени викове и ме повдигнаха, и ме изхвърлиха нагоре, и паднах върху рамото на съществото, и усетих как ръката му обгръща коленете ми.

Искаше ми се да кажа „Боже, закриляй ме!“ копнеех да го кажа с всяка частица от тялото си, но не можех да го произнеса, и ето я пак уличката под мен, онази пропаст, висока стотици стъпки, и цял Париж се килна под ужасен ъгъл, и пак снегът, и бръснещият вятър.

2

Бях буден, и много жаден.

Искаше ми се много, много ледено бяло вино, каквото е, когато го наточиш от избата през есента. Искаше ми се да хапна нещо свежо и сладко, като зряла ябълка.

Мина ми през ум, че съм си загубил разсъдъка, въпреки, че не бих могъл да обясня защо.

Отворих очи и разбрах, че е привечер. Светлината би могла и да е утринна, но бе минало твърде много време. Свечеряваше се.

И през широкия прозорец с дебели решетки в каменната стена видях хълмове и гори, покрити с пелена от сняг, и обширно сборище от мънички покриви и кули — значи градът беше много далече. Не бях го виждал такъв от деня, в който пристигнах с пощенската карета. Затворих очи и видението така и не изчезна, сякаш изобщо не ги бях отварял.

Но не беше видение. Градът беше там. И в стаята беше топло, въпреки прозореца. В стаята е горяла камина. Долавях мириса, но огънят бе угаснал.

Опитах се да разсъждавам. Но не можех да прогоня мисълта за студеното бяло вино и ябълки в кошница. Виждах ябълките. Стори ми се, че скачам от короната на дървото и усещам навсякъде около мен уханието на току-що окосена трева.

Ослепително слънце огряваше зелените поля. Лъчите му блестяха по кестенявата коса на Никола и по плътния лак на цигулката. Музиката летеше нагоре към меките, кълбящи се облаци. А на фона на небето виждах назъбените стени на бащината ми къща.

Назъбени стени.

Отново отворих очи.

И разбрах, че лежа във висока кула на няколко мили от Париж.

А точно пред мен, на грубо скована дървена масичка, стоеше бутилка студено вино, точно както го бях сънувал.

Дълго време я гледах, гледах покрилите я заскрежени капчици, и не можех да повярвам, че е възможно да посегна към нея и да пия.

Никога не бях познал такава жажда, каквато ме измъчваше сега. Цялото ми тяло изгаряше от жажда. И бях толкова слаб. И започваше да ми става малко студено.

Когато се размърдах, и стаята се размърда. Небето сияеше в прозореца.

И когато най-сетне посегнах към бутилката, извадих тапата и усетих тръпчивия, великолепен аромат, започнах да пия и пиех безспир, не ме беше грижа какво ще се случи с мен, нито къде се намирам, нито защо са оставили бутилката там.

Главата ми се люшна напред. Бутилката бе почти празна, а далечният град се стапяше в черното небе и оставяше подире си малко море от светлини.

Вдигнах ръце към главата си.

Леглото, на което бях спал, беше просто каменно ложе, постлано със слама, и бавно започвах да осъзнавам, че може би съм в някакъв затвор.

Но виното… То бе твърде хубаво за затвор. Кой би дал на затворник такова вино, освен, разбира се, ако затворника не го чакаше екзекуция?

И друг аромат ме лъхна, разкошен и съкрушителен, и толкова вкусен, че ме накара да застена. Огледах се или по-точно би било да кажа — опитах се да се огледам, защото бях толкова слаб, че не можех да се помръдна. Ала източникът на този аромат беше до мен — той идваше от голяма купа говежди бульон. Бульонът беше гъст, с парченца месо, и виждах как от него се вдига пара. Беше още горещ.

Незабавно награбих купата с две ръце и го изпих също толкова безразсъдно и алчно, както бях изпил виното.

Беше толкова засищащ — такава храна никога не бях вкусвал, тази гъста, вряла същина на месото, и когато купата се изпразни, аз рухнах като болен върху сламата.

Стори ми се, че в мрака до мен нещо се раздвижи. Но не бях сигурен. Чух звънтенето на стъкло.

— Още вино — изрече един глас до мен, и аз го разпознах.

Постепенно започнах да си спомням всичко. Припомних си стените, малкия квадратен покрив, онова усмихнато бяло лице.

За миг си помислих, не, това е невъзможно, сигурно съм сънувал кошмар. Но просто не беше така. Беше се случило и внезапно си спомних опиянението и звука на гонга, и започна да ми се замайва главата, сякаш отново щях да припадна.

Спрях го. Нямаше да го позволя. И пълзящ страх ме скова, не смеех да помръдна.

— Още вино — повтори гласът.

Извърнах леко глава и видях нова бутилка, запушена с тапа, но готова за мен, ясно очертана на фона на сиянието от прозореца.

Отново усетих жаждата, и този път — изострена от соления бульон. Избърсах уста, а после посегнах към бутилката и отново пих.

Отпуснах се върху каменната стена и се помъчих да различа нещо в мрака, поуплашен от онова, което знаех, че ще видя.

Разбира се, вече бях много пиян.

Видях прозореца, града. Видях масичката. И когато погледът ми бавно обиколи сумрачните ъгли на стаята, видях там и него.

Той вече не беше с черната си пелерина с качулка и нито седеше, нито стоеше като човек.

По-скоро се бе облегнал да си почине, както изглеждаше, върху тежкия каменен перваз на прозореца, едното коляно — леко сгънато към него, а другият му дълъг, източен крак — изтегнат на другата страна. Ръцете му висяха покрай тялото му.

И цялостното впечатление, което внушаваше, беше за нещо отпуснато и безжизнено, ала лицето му беше също толкова живо, както и предната нощ. Огромни черни очи сякаш изпъваха плътта! В дълбоки гънки, носът беше дълъг и тънък, а устата — извита в шутовска усмивка. Ето ги и острите кучешки зъби, едва докосващи безцветната устна, и косата — лъскава и черна, прошарена със сребро, тя растеше високо над бялото чело и се спускаше по раменете и ръцете му.

Струваше ми се, че се смее.

Аз вече бях минал границите на ужаса. Дори не можех да изпищя.

Бях изпуснал виното. Стъклената бутилка се търкаляше по пода. И когато се опитах да помръдна напред, да овладея сетивата си и да стегна пияното си, отпуснато тяло, тънките му източени крайници изведнъж оживяха.

Той пристъпи към мен.

Не извиках. Заръмжах тихо от ярост и ужас и се надигнах с мъка от леглото, препънах се в масичката и хукнах да бягам колкото ми държат краката.

Но той ме улови с дългите си бели пръсти, тъй силни и студени, както бяха и предната нощ.

— Пусни ме, проклет да си, проклет да си, проклет да си! — ломотех аз. Разумът ми подсказваше да се моля, и аз се опитах. — Аз само ще си отида, моля ви! Пуснете ме оттук! Длъжен сте! Пуснете ме!

Мършавото му лице се сниши над мен, извитите нагоре ъгълчета на устата му се забиваха в белите страни, и той се разсмя — тих, невъздържан смях, който сякаш нямаше край. Загърчих се, опитвах се да го избутам, ала напразно, отново го умолявах, ломотех глупости и извинения, а после нададох вик:

— Бог да ми е на помощ!

Той стовари едната от чудовищните си длани върху устата ми.

— Никакви такива повече в мое присъствие, Вълкоубиецо, или ще нахраня с тебе вълците от ада — рече той с насмешлива усмивчица. — Мммм? Отговори ми. Мммм?

Кимнах и той отпусна хватката си.

Гласът му притежаваше временно успокоително въздействие. Говорът му издаваше способност за разсъждение. Звучеше почти изтънчено.

Той вдигна ръце и ме погали по главата. Свих се в ужас.

— Слънце в косите — прошепна той — и синьото небе, завинаги затворено в очите ти — изглеждаше потънал в размисъл, когато ме погледна. Като че ли дъхът му нямаше никакъв мирис, нито тялото му. Вонята на мухъл идваше от дрехите му.

Не смеех да помръдна, въпреки, че той не ме държеше. Вторачих се в дрехите му.

Съдрана копринена риза с разширяващи се надолу ръкави и набор по врата. И опърпан клин, и къси парцаливи панталони.

Накратко, той бе облечен, както са се обличали мъжете преди векове. Бях виждал подобни дрехи по гоблените у дома, на картините на Караваджо и Ла Тур, окачени в покоите на майка ми.

— Съвършен си, мой Лелио, мой Вълкоубиецо — каза ми той, а издължената му уста се отваряше широко и аз отново видях малките, остри бели кучешки зъби. Други зъби той нямаше.

Потръпнах. Усетих как се свличам на пода.

Но той с лекота ме подкрепи с една ръка и внимателно ме положи на леглото.

Наум яростно редях молитви. Боже, помогни ми, Дево Марийо, помогни ми, помогни ми, помогни ми, нареждах, втренчил поглед в лицето му.

Какво беше това пред очите ми? Това, което бях видял предната нощ? Маската на старостта, това ухилено създание, набраздено с дълбоките белези на времето, и все пак застинало и твърдо като ръцете му. Той не беше живо създание. Той беше чудовище. Вампир, това бе той, труп кръвопиец, вдигнал се от гроба, който притежаваше разум!

И крайниците му — защо ме ужасяваха? Той приличаше на човек, но не се движеше като човек. Като че за него нямаше значение дали върви или пълзи, дали се навежда или коленичи. Това ме изпълваше с омраза. Ала в същото време той ме запленяваше. Трябваше да си го призная. Той ме запленяваше. Ала бях в твърде голяма опасност, че да си позволявам подобни странни вълнения.

Сега той се изсмя басово, с разтворени широко колене, а пръстите му галеха бузата ми. Беше се навел над мен като огромен свод.

— Дааааа, прелест моя, аз не ставам за гледане! — рече той. Отново шепнеше и говореше с протяжни, задъхани паузи. — Аз бях стар, когато ме претвориха. А ти си съвършен, мой Лелио, мой синеоки момко, дори си още по-красив, когато не те огряват светлините на сцената!

Издължената бяла ръка отново се заигра с косата ми, повдигаше кичури и ги пускаше. Той въздъхна.

— Не плачи, Вълкоубиецо — рече той. — Ти си избран и твоите безвкусни малки възтържествувалия в Дома на драмата ще са нищо, когато тази нощ наближи своя край.

И отново се разнесе онзи нисък, буен смях.

У мен нямаше съмнение, поне в този момент, че той беше от дявола, че Бог и дяволът съществуват, че отвъд самотата, която бях познал едва преди няколко часа, се простира безпределното царство на мрачни създания и ужасяващи смиели, и че то по някакъв начин ме беше погълнало.

Дойде ми съвсем ясната мисъл, че съм наказан за това, че съм водил такъв живот, и въпреки това тя изглеждаше нелепа. Милиони вярваха в същото като мен по целия свят. Защо, по дяволите, това се случваше на мен? И една мрачна вероятност започна неустоимо да добива форма — че светът не е добил повече смисъл отпреди и това беше просто поредният ужас…

— В името на Бога, махни се! — изкрещях. Сега трябваше да повярвам в Бог. Трябваше! Това несъмнено беше единствената надежда. Посегнах да се прекръстя.

Той се взираше в мен с широко разтворени от гняв очи. Ала не помръдна.

Гледаше ме как се кръстя. Слушаше ме как призовавам Бога отново и отново.

Само се усмихваше — превърна лицето си в съвършената маска на комедията от авансцената.

И аз изпаднах в пристъп на плач, като дете.

— Значи дяволът царува на небето, а раят е ад! — извиках му. — О, Господи, не ме изоставяй…

Призовах всички светни, които някога бях обиквал за кратко.

Той ме зашлеви силно по лицето. Аз се строполих на една страна и едва не се свлякох от леглото на пода. Стаята се завъртя. Киселият вкус на виното се надигна и го почувствах в устата си.

И отново усетих допира на пръстите му по шията си.

— Да, съпротивявай се, Вълкоубиецо — рече той. — Не отивай в ада без борба. Подигравай се на Бог.

— Аз не се подигравам! — протестирах.

И отново той ме вдигна и придърпа към себе си.

И аз се борих с него по-упорито, отколкото, с когото и с каквото и да било през живота си, дори и с вълците. Удрях го, ритах го, скубех го за косата. Но все едно се биех с оживял водоливник от катедралата — такава мощ имаше той.

Той само се усмихваше.

После лицето му загуби всякаква изразителност. То сякаш се издължи много. Страните бяха хлътнали, очите — широко отворени, почти удивени, и той отвори уста. Долната устна се сви. Видях зъбите.

— Проклет да си, проклет да си, проклет да си! — виех и ревях аз. Той се приближи и зъбите му се забиха в плътта ми.

Не и този път, беснеех аз, не и този път. Няма да го храня. Ще се съпротивявам. Този път ще се боря за живота си.

Но това отново се случваше.

Сладостта и мекотата, и светът, отишъл далече-далече, и дори той в грозотата си, всичко това по странен начин не ме засягаше, като насекомо, прилепено до стъкло, което не предизвиква у нас погнуса, защото не може да ни докосне, и екотът на гонга, и изтънчената наслада, и после аз напълно се изгубих. Бях безтелесен и насладата бе безтелесна. Аз не бях нищо друго, освен наслада. И се приплъзнах в мрежа от лъчисти мечти.

Видях катакомба, смрадлива катакомба. И бяло създание, вампир, което се пробуждаше в плитък гроб. В тежки вериги бе окован вампирът, а над него се бе привело чудовището, което ме бе отвлякло, и аз научих, че името му е Магнус и че в този сън той все още е смъртен, велик и могъщ алхимик. И той бе изкопал и оковал заспалия вампир точно преди да настъпи решителния час на смрачаването.

И сега, докато навън светлината в небесата помръкваше, Магнус изсмукваше от безпомощния безсмъртен пленник вълшебната и прокълната кръв, която щеше да го превърне в един от живите мъртъвци. Коварство бе това, той бе крадец на безсмъртие. Черен Прометей, който краде сияен огън. Смях в тъмнината. Смях кънтеше в катакомбата. Ехтеше от век на век. И гробната смрад. И екстазът, безмерен и бездънен, и неустоим, и после идваше краят.

Плачех. Легнах върху сламата и се примолих:

— Моля те, не го спирай…

Магнус вече не ме държеше и отново дишах сам, и сънищата се бяха разсеяли. Пропадах все по-надолу и по-надолу, а нощта, пълна със звезди, се издигаше все по-нагоре, скъпоценни камъни, пришити върху тъмнолилав воал.

— Колко хитро. А аз си мислех, че небето е… истинско.

Студеният зимен въздух полъхваше съвсем леко в тази стая. Усетих, че по лицето ми текат сълзи. Гореше ме жажда!

Далече, далече от мен Магнус стоеше и ме гледаше отгоре, ръцете му бяха увиснали ниско покрай тънките крака.

Опитах се да помръдна. Копнеех. Жажда изгаряше цялото ми тяло.

— Ти умираш, Вълкоубиецо — рече той. — Светлината помръква в сините ти очи, сякаш всички летни дни са си отишли…

— Не, моля ви… — жаждата бе нетърпима. Устата ми зееше отворена, гърбът ми се извиваше в дъга. И ето го най-сетне и последният ужас, смъртта, просто така.

— Поискай си го, дете — каза той. Лицето му вече не беше ухилена маска, а напълно преобразено от състрадание. Изглеждаше почти като човек, почти естествено остарял. — Поискай, и ще ти се даде — рече той.

Видях водите, бушуващи в планинските потоци на моето детство.

— Помогнете ми. Моля ви.

— Ще ти дам водата на всички води — пошушна той в ухото ми и ми се стори, че той изобщо не е бледен. Той беше просто старец, седнал до мен. Лицето му беше човешко, и почти тъжно.

Но докато гледах как се усмихва и побелелите му вежди се издигат в почуда, аз разбрах, че това не е истина. Той не беше човек. Той си беше същото онова древно чудовище, но сега се бе изпълнило с моята кръв!

— Виното на всички вина — въздъхна той. — Това е моето Тяло, това е моята Кръв.

И тогава ръцете му ме обгърнаха. Притеглиха ме до него, и усетих силната топлина, която се излъчваше от него, и той като че не бе изпълнен с кръв, а с обич към мен.

— Поискай го, Вълкоубиецо, и ще живееш вечно! — рече той, но гласът му прозвуча уморено и бездушно, а в погледа му имаше нещо далечно и трагично.

Усетих как главата ми се извръща настрани, тялото ми беше тежко и влажно и не можех да го овладея. Няма да поискам, ще умра, без да поискам. И после огромното отчаяние, от което толкова се страхувах, се простря пред мен, празнотата, която бе смъртта, и въпреки това аз казах „Не!“ Обзет от чист ужас, казах не. Няма да се преклоня пред тях, пред хаоса и пред ужаса. Казах не.

— Вечен живот — прошепна той.

Главата ми падна на рамото му.

— Инатлив Вълкоубиецо — устните му ме докоснаха, усетих топлия му дъх без мирис по шията си.

— Не инатлив — прошепнах. Гласът ми беше толкова немощен, че се зачудих дали той ме чува. — Храбър, не инатлив — струваше ми се безсмислено да го премълча. Какво ли значеше сега суетата? Какво ли значеше всичко? А и „инатлив“ бе дума толкова банална, толкова жестока…

Той повдигна лицето ми, и като ме придържаше с дясната си ръка, вдигна лявата и одра собственото си гърло с нокти.

Тялото ми се прегъна одве в ужасен гърч, но той притисна лицето ми до раната и заповяда:

— Пий.

Чух собствения си писък да проглушава собствените ми уши. И кръвта, която струеше от раната, докосна пресъхналите ми, напукани устни.

Жаждата сякаш изсъска на глас. Езикът ми заблиза кръвта. И чувството ме зашиба като камшик. И устата ми се разтвори и се прилепи към раната. И жадно всмуках с всичка сила от великия извор, който, знаех, щеше да утоли жаждата ми, както никога не бе утолявана преди.

Кръв и кръв, и кръв. И не просто сухото и съскащо кълбо на жаждата се утоли и разтвори, а всичките ми копнежи, всичката нужда и мизерия, и глад, които бях познал някога.

Устните ми се разтвориха още по-широко и се прилепиха още по-силно към него. Усетих как кръвта тече надолу по гърлото ми. Усетих допира на главата му до мен. Усетих силната прегръдка на ръцете му.

Стоях, прилепен до него, и усещах мускулите му, костите му и контура на ръцете му. Аз познавах това тяло. И все пак, някакво вцепенение пълзеше в тялото ми и възторжени тръпки, когато всяко чувство проникнеше във вцепенението, проникването го усилваше и то ставаше по-пълноценно, по-остро, аз почти виждах онова, което усещах.

Но най-върховното си оставаше сладката, разкошна кръв, която ме изпълваше, и аз пиех ли пиех.

Още, още — само за това бих могъл да мисля, ако изобщо можех да мисля, и въпреки че беше много гъста, тя струеше в мен като светлина. Този червен ручей се струваше толкова лъчезарен на душата ми, толкова ослепителен — всички отчаяни желания на моя живот бяха утолени хилядократно.

Ала тялото му, ножницата, за която се бях вкопчил, умаляваше под моето. Чувах слабото му, задъхано дишане. Ала той не ме накара да спра.

Обичам те, искаше ми се да му кажа. Магнус, мой неземни господарю, ти, отвратително чудовище, обичам те, ето това съм желал, желал, желал толкова силно винаги, и никога не можех да го имам, ето това. И ти ми го даде!

Чувствах, че ако продължи, аз ще умра, и то продължи, и аз не умрях.

Но съвсем изведнъж почувствах нежните му, любящи ръце да галят раменете ми, и със своята несметна сила, той ме оттласна назад.

Нададох протяжен жален вик. Мъката в него ме разтревожи. Ала той ме изправяше на крака. Все още бях в прегръдките му.

Той ме отведе до прозореца и аз се загледах навън, облегнал ръце от двете страни на камъка отвън. Треперех и кръвта в мен пулсираше във всичките ми вени. Опрях чело на желязната решетка.

Далече, далече надолу се издигаше тъмният връх на хълм, обрасъл с дървета, които сякаш блещукаха на слабата звездна светлина.

А по-нататък градът с неговата пустиня от светлинки тънеше не в мрак, а в мека виолетова мъгла. Снегът, застлал всичко, сияеше и се топеше. Покриви, кули, стени — всички те бяха безброй фасети в лавандулово, мораво, розово.

И щом присвих очи, видях милиони прозорци, като толкова много лъчи, а после, сякаш това не бе достатъчно, в самите му дълбини — ясно забележимото движение на хора. Мънички смъртни, вървящи по мънички улици, главите й ръцете им се докосваха в мрака, самотен мъж — мъничка точица, се спускаше надолу от брулената от вятъра камбанария. Един милион души върху мозаечната повърхност на нощта, а във въздуха тихо се носеха безброй неясни, преплитащи се човешки гласове. Викове, песни, едва доловим полъх от музика, приглушен камбанен звън.

Изстенах. Ветрецът рошеше косата ми, и аз чух собствения си глас така, както никога преди, да плаче.

Градът избледня. Освободих го, милионните му рояци отново се изгубиха в огромната, дивна игра на лилави сенки и помръкваща светлина.

— О, какво направи, какво е това, що ми даде? — прошепнах.

И ми се стори, че думите ми не свършваха една подир друга, а по-скоро се изливаха заедно, докато целият ми плач се превърна в един мощен, сплотен звук, който усилваше до съвършенство ужаса и радостта ми.

И да имаше Бог, той вече нямаше значение. Той се намираше в някакво скучно и тягостно царство, чиито тайни отдавна, отдавна бяха оплячкосани, а светлините му отдавна бяха помръкнали. Тук бе пулсиращият център на самия живот, около който се въртеше всичко истински сложно. Ах, колко примамлива бе тази сложност, усещането, че съществуваш…

Зад мен краката на чудовището се потътриха по каменните плочи.

И когато се обърнах, го видях, блед и обезкървен — приличаше на голяма празна обвивка на самия себе си. Очите му бяха замъглени от кървавочервени сълзи и той протягаше ръце към мен, сякаш от болка.

Притеглих го на гърдите си. Такава обич изпитвах към него, каквато никога досега не бях познал.

— Ах, не виждаш ли? — разнесе се ужасният глас, протяжно произнесените думи, безкрайният шепот. — Мой наследнико, избран да приеме Мрачната дарба от мен, имаш повече живец и кураж от десетима смъртни, какво Дете на мрака ще бъдеш ти!

Целунах клепачите му. Събрах в шепи меката му черна коса. Сега той за мен вече не бе страшен, а просто странен и бледен, и може би изпълнен с някаква по-дълбокомислена поука от въздишащите дървета долу или трепкащият вик, който ме зовеше от много мили далеч.

Хлътналите му страни, издълженото му гърло, тънките крака… това бяха само негови естествени части.

— Не, новаче — въздъхна той. — Запази целувките си за света. Моето време дойде, и ти ми дължиш една-единствена почит. Ела сега с мен.

3

Надолу по вита стълба ме затегли той. И всичко, що съзирах, ме поглъщаше. Грубо издяланите камъни сякаш сами излъчваха светлина, дори и плъховете, които се стрелкаха край нас в тъмното, притежаваха странна красота.

После той отключи една тежка, укрепена с желязо врата, предаде ми тежката халка с нанизани ключове и ме въведе в една голяма, гола стая.

— Сега ти си мой наследник, както вече ти казах — заговори той. — Тази къща и всичките ми съкровища ще станат твои. Но първо ще постъпиш, както аз ти кажа.

От прозорците с решетка се разкриваше безпределен изглед към огрените от луната облаци и аз отново видях меко блещукащия град, който сякаш бе разперил ръце.

— Ах, по-късно можеш да изпиеш с очи всичко, което виждаш — рече той. Обърна ме към себе си, застанал пред голяма купчина дърва, струпана в средата на пода. — Слушай внимателно. Защото аз скоро ще те напусна — той посочи нехайно към дървата. — И има неща, които ти трябва да знаеш. Вече си безсмъртен. И твоята природа съвсем скоро ще те отведе при първата ти човешка жертва. Действай бързо и не проявявай никаква милост. Но спри да пируваш, колкото и да ти се услажда, преди сърцето на жертвата ти да спре да бие.

През идните години ще натрупаш достатъчно сила, че да усещаш този велик миг, но засега отблъсквай чашата точно преди да се изпразни. Или тежко можеш да си платиш за гордостта си.

— Но защо ме изоставяш? — попитах отчаян и се вкопчих в него. Жертви, милост, пирове… Тези думи сякаш ме бомбардираха, сякаш физически ми нанасяха удари.

Той се отдръпна толкова лесно, че ръцете ме заболяха от движението му, и аз се вторачих в тях и се дивях на странното усещане от болката. Тя не беше като болката на смъртните.

Той обаче спря и посочи камъните на отсрещната стена. Виждах, че един много голям камък е откъртен и стърчи около стъпка над неразкъртената повърхност около него.

— Стисни този камък — нареди той — и го извади от стената.

— Но аз не мога — отвърнах. — Той сигурно тежи…

— Извади го! — той посочи с дългия си костелив пръст и направи такава гримаса, че аз го послушах.

За мое най-голямо удивление успях лесно да помръдна камъка и след като го извадих, видях тъмен отвор, голям точно колкото един човек да се промъкне вътре, ако пълзи по корем.

Той се разкиска дрезгаво и закима.

— Това, сине мой, е коридорът, който води към моето съкровище — каза той. — С него постъпи както желаеш, и с всичкия ми земен имот — също. Но сега аз трябва да получа клетвите.

И той отново ме смая — грабна две съчки от купчината с дърво и започна да ги търка една в друга толкова яростно, че скоро те лумнаха в ярки пламъчета.

Той ги подхвърли в купчината и катранът в нея накара огъня да се разгори веднага, и той освети с ярка светлина сводестия таван и каменните зидове.

Ахнах и отстъпих назад. Буйството на жълти и оранжеви цветове ме омагьосваше и плашеше, а жегата, въпреки че я усещах, не предизвикваше никакво чувство в мен. Разбрах. Нямаше я естествената тревога, че той ще ме опари. Топлината по-скоро бе приятна, и за първи път осъзнах колко студено ми беше. Студът бе като ледена коричка върху мен и огънят я разтопи, и ми идваше да застена от удоволствие.

Той отново се засмя със същия онзи глух, пресеклив смях и затанцува наоколо на светлината — тънките му крака му придаваха вид на танцуващ скелет с бледно човешко лице. Той изви ръце над главата си, прегъна тяло и колене и започна да се върти, върти, върти, докато обикаляше около огъня.

— Mon Dieu! — прошепнах. Кръжах с танцова стъпка. Само преди час да го видя как танцува би ме хвърлило в ужас, но сега, на трепкащото сияние на огъня, той бе зрелище, което ме увличаше подире си, стъпка след стъпка. Светлината се взривяваше върху сатенените му дрипи, по панталоните му, по изпокъсаната риза.

— Но ти не можеш да ме изоставиш! — примолих се. Опитвах се да задържа мисълта си ясна, да проумея какво казва той. Гласът ми звучеше чудовищно за собствените ми уши. Опитах се да го сниша, да го смекча, да зазвучи по-приемливо. — Къде ще отидеш?

Тогава той се разсмя гръмогласно, запляска се по бедрото и затанцува все по-бързо и все по-далече от мен, протегнал ръце, сякаш за да прегърне огъня.

Най-дебелите цепеници едва сега се разпалваха. Стаята, въпреки че беше грамадна, приличаше на огромна глинена печка, от прозорците й бълваше дим.

Страхът ме смазваше, както всяка гледка и всеки звук ме смазваха. Сякаш ме преизпълваха всички чувства, познати ми досега. Не можех ни да му устоя, ни да го отхвърля. В звуците, които издавах, се смесваха хленч и писъци.

— О, мога и още как — засмя се той. — Да, мога! — той отметна глава и смехът му премина в протяжен вой. — Но ти, новаче… — и той спря пред мен и отново протегна пръст — сега трябва да ми дадеш обещания. Хайде, окажи ми малко смъртна почит, храбри ми Вълкоубиецо, или, макар че това ще ми разкъса сърцето, ще те хвърля в огъня и ще си нароча нов потомък. Отговори ми!

Помъчих се да заговоря. Кимнах.

Сред бушуващото сияние виждах, че ръцете ми са пребледнели. И усетих как болка прободе долната ми устна така силно, че едва не извиках на глас.

Кучешките ми зъби вече се бяха издължили! Почувствах ги и го погледнах, обзет от паника, ала той ми се хилеше злобно, сякаш се наслаждаваше на ужаса ми.

— Сега, след като изгоря — каза той и ме сграбчи за китката — и огънят угасне, ти трябва да разпръснеш пепелта. Изслушай ме, малкият. Разпръсни пепелта. Иначе бих могъл да се върна, и в каква форма, не смея да си представя. Но, помни ми думата, ако ме оставиш да се завърна, още по-противен отсега, ще те издиря и ще те изпепелявам, докато не се покриеш с белези като мен сега, чуваш ли ме?

Все още не можех да се насиля да отговоря. Това не беше страх. Беше ад. Усещах как зъбите ми растат, и цялото ми тяло пламти. Закимах трескаво.

— Ах, да — усмихна се той и също кимна, зад гърба му огънят ближеше тавана, светлината се процеждаше покрай очертанията на лицето му. — Аз моля само за милост, преди да тръгна да търся ада, ако има ад, или сладка забрава, която без съмнение не заслужавам. Ако съществува Княз на мрака, то най-сетне очите ми ще го съзрат. И ще му се изплюя в лицето.

Тъй че разпръсни изгореното, както ти заповядвам, и след като го свършиш, промъкни се в леговището ми през тесния коридор и много внимавай да сложиш камъка на мястото му, след като влезеш там. Там, вътре, ще намериш ковчега ми. И в този сандък или негово подобие трябва да се затваряш денем, инак слънчевата светлина ще те изпепели. Помни ми думата, нищо на света не може да сложи край на живота ти, освен слънцето или пожар като този, който виждаш пред теб, и дори и тогава, само, повтарям, само ако разпръснат пепелта ти, след като изгориш.

Извърнах лице от него и от пламъците. Бях се разплакал и единственото, което ме спираше да не се разридая, бе ръката, с която притисках устата си.

Но той ме издърпа при огъня, и накрая двамата застанахме пред изкъртения камък и пръстът му отново го посочи.

— Моля те, остани с мен, моля те! — умолявах го. — Само за мъничко, само една нощ, умолявам те! — и отново мощта на гласа ми ме ужаси. Това изобщо не беше моят глас. Обгърнах го с ръце. Вкопчих се здраво в него. Бледното му изпито лице за мен бе необяснимо прекрасно, черните му очи бяха изпълнени с твърде странно чувство.

Сиянието блещукаше по косата му, в очите му и после изведнъж той изкриви уста в шутовска усмивка.

— Ех, алчни сине — възкликна той. — Не ти ли стига да си безсмъртен и целият свят да е твоя трапеза? Сбогом, малкият. Направи, каквото ти казвам. Запомни — пепелта! И зад този камък — вътрешното убежище. Там, вътре, е всичко, от което ще имаш нужда, за да благоденстваш.

Вкопчих се упорито в него, мъчейки се да го удържа. Той се смееше тихо в ухото ми, дивеше се на моята сила.

— Отлично, отлично — прошепна той. — А сега живей вечно, прекрасни Вълкоубиецо, с дарбите, които ти е дала природата, и сам открий за себе си всички онези най-неестествени дарове, които аз добавих към останалото.

И той ме отблъсна от себе си така, че залитнах. И скочи толкова високо и толкова надалече, право в средата на пламъците — сякаш полетя.

Видях го как се спуска. Видях как огънят подпали дрехите му.

Устата му сякаш се превърна във факла, и после внезапно очите му се разтвориха широко, а устата му зейна като огромна черна пещера сред сиянието на пламъците, а смехът му се издигна до такива пронизителни тонове, че си запуших ушите.

Той скачаше на четири крака нагоре-надолу в пламъците, и внезапно осъзнах, че моите викове са заглушили смеха му.

Издължените ръце и крака се издигаха и рухваха, издигаха се и рухваха, а после изведнъж се съсухриха. Огънят полъхна, разгоря се. И в сърцето му вече не виждах нищо, освен самите пламъци.

Ала продължих да плача. Паднах на колене, затиснал очи с ръце. Но върху затворените си клепачи все още ги виждах — взривове от огромни искри, един след друг, докато най-сетне прилепих чело о пода.

4

Стори ми се, че съм лежал години наред на пода, загледан в догарящия огън, от който най-сетне останаха само овъглени цепеници. Стаята бе изстинала. През отворения прозорец влизаше мразовит въздух. Собствените ми ридания отекваха в ушите ми, докато вече не можех да издържам. И не ме утешаваше знанието, че в това състояние всичко се възприема преувеличено, дори и преизпълващата ме несрета.

От време на време отново започвах да се моля. Молех за прошка, но прошка за какво, не бих могъл да кажа. Молех се на Блажената майка, на светците. Мърморех молитвите отново и отново, докато накрая те се превърнаха в безсмислено монотонно нареждане.

А сълзите ми бяха кървави, и оставяха петна по ръцете ми, когато бършех лицето си.

После лежах, проснат върху каменните плочи, и вече не мърморех молитви, а онези нечленоразделни молби, които редим пред всичко могъщо, всичко свещено, всичко, което съществува или не под всякакви имена. Не ме оставяй тук самичък. Не ме изоставяй. Аз съм на лобното място на вещиците. Това е лобното място на вещиците. Не ме оставяй да пропадна още повече, отколкото пропаднах тази нощ. Не позволявай това да се случи… Лестат, събуди се.

Но думите на Магнус се върнаха при мен, отново и отново — „Да намеря ада, ако има ад… Ако съществува Княз на мрака…“

Най-накрая се надигнах на четири крака. Чувствах се замаян и сърдит, зашеметен. Погледнах огъня и видях, че бих могъл отново да го раздухам до пламтящ пожар, и да се хвърля в него.

Но дори и когато се насилих да си представя агонията, знаех, че нямам намерение да постъпя така.

В края на краищата, защо да го правя? Какво бях сторил, та да заслужа участта на вещиците? Не исках да попадна в ада нито за миг. Адски сигурно беше, че няма да отида там само за да се изплюя в лицето на Княза на мрака, който и да се окаже той!

Напротив, ако бях прокълнато създание, то нека тогава този кучи син ме преследва! Нека той ми каже защо са ми отредени страдания. Много бих искал да знам.

Що се отнася до забравата, е, да, нея можем да поизчакаме малко. Можем да го пообмислим това… малко поне.

Някакво непознато ми спокойствие бавно ме обзе — мрачно, изпълнено с огорчение и все по-пленително.

Аз вече не бях човек.

И докато клечах там и мислех за това, и гледах гаснещите въглени, в мен се натрупваше грамадна сила. Постепенно момчешките ми ридания утихнаха. И аз започнах да разучавам белотата на кожата си, остротата на двата малки зли зъба и начина, по който ноктите ми лъщяха в тъмното като лакирани.

Всички малки познати болки изтичаха от тялото ми. И остатъчната топлина, която лъхаше от пушещите цепеници, бе добра към мен, сякаш нещо ме завиваше или се увиваше около мен.

Времето течеше, ала и не течеше.

Всяка промяна в полъха във въздуха бе милувка. И когато приглушен хор от черковни камбани се разнесе откъм осветения с приглушени светлини град и отмери часа, те не отмериха хода на смъртното време. Те бяха само най-чиста музика и аз лежах зашеметен, със зейнала уста, загледан в преминаващите облаци.

Но в гърдите си започнах да усещам нова болка, пареща и жива.

Тя потече по вените ми, стегна главата ми в обръч, а после сякаш се събра в корема и червата ми. Присвих очи. Килнах глава настрани. Осъзнах, че не ме е страх от тази болка, по-скоро ми се струваше, че се вслушвам в нея.

И тогава прозрях причината й. Моите отпадъци ме напускаха — малък порой. Не бях способен да го овладея. Ала докато гледах как нечистотиите цапат дрехите ми, това не ме отврати.

Плъховете, които се промъкваха тук, в тази стая, и приближаваха към тези нечистотии с безшумни стъпки, дори и те не ме отвращаваха.

Тези твари не можеха да ме докоснат, дори и когато ме полазиха, за да изгълтат моите отпадъци.

Всъщност в тъмното не можех да си представя нищо такова, дори и слузестите гадини от гроба, което да предизвика погнуса у мен. Нека си лазят по ръцете и лицето ми, сега вече това нямаше значение.

Аз не бях част от света, у който тези твари предизвикват треперене. И с усмивка осъзнах, че аз принадлежа на онова мрачно племе, което кара другите да треперят. Бавно и с голяма наслада, се разсмях.

И все пак моята скръб все още не бе ме изоставила напълно. Тя витаеше като идея и в тази идея имаше чиста истина.

Свършено е с мен, аз съм вампир. И създания ще умират, за да живея аз — аз ще пия тяхната кръв, за да живея. И никога, никога вече няма да видя нито Никола, нито майка си, нито някого от човеците, които съм познавал и обичал, никого от моето човешко семейство. Аз ще пия кръв. И ще живея вечно. Точно тъй ще бъде. А онова, което ще бъде, е едва в началото си — то току-що се роди! И родилните мъки, в които се роди, бяха опиянение, каквото досега не бях познал.

Изправих се. Усещах се лек и могъщ и странно вцепенен, отидох при угасналия огън и минах през изгорелите въглени.

Кости нямаше. Сякаш демонът се беше разпаднал. Пепелта, която успях да събера в шепи, отнесох на прозореца. И щом вятърът я понесе, аз прошепнах сбогом на Магнус и се питах дали той би могъл все още да ме чуе.

Най-сетне останаха само овъглените цепеници и саждите, които изтрих с ръце и разпилях в тъмното.

Време беше да огледам вътрешната стаичка.

5

Камъкът се отместваше лесно, както бях видял и преди, а отвътре имаше прикрепена кука, с която да го издърпам след себе си.

Но за да се вмъкна в тесния и тъмен проход, трябваше да легна по корем. А когато коленичих и надникнах вътре, светлина в края му не се виждаше. Не ми се хареса как изглежда.

Знаех, че ако все още бях смъртен, нищо не би могло да ме склони да се вмъкна в подобен проход.

Но старият вампир достатъчно простичко ми беше обяснил, че слънцето ще ме изпепели така, както огънят. Трябваше да се добера до ковчега. И усетих как страхът отново ме залива.

Легнах на земята и пропълзях като гущер в прохода. Точно както се боях, не можех да си повдигна главата. И нямаше място да се обърна и да хвана куката. Трябваше да се закача с крак за нея и да пропълзя напред, за да издърпам камъка.

Пълен мрак. Имаше място само колкото да се надигна около педя на лакти.

Изпъшках, страхът се надигна, мисълта, че не мога да си вдигна главата, ме побъркваше, и най-накрая я тряснах в камъка, замрях и захленчих.

Но какво да правя? Трябваше да стигна до ковчега.

Затова се смъмрих, че трябва да спра да хленча, и започнах да пълзя, все по-бързо и по-бързо. Коленете ми застъргваха камъка. Ръцете ми опипваха за процепи и пукнатини, за да ме изтеглят напред. От напрягането ме болеше вратът и едва се удържах да не вдигна отново глава в паниката си.

И когато главата ми изведнъж опря в твърд камък, натиснах го с цялата си тежест. Усетих го как помръдва и в мрака се процеди бледа светлина.

Измъкнах се от прохода и се намерих в малка стаичка.

Таванът беше нисък и сводест, а високият прозорец — тесен и с познатата решетка от дебели железни пръти. Но сладкото виолетово нощно сияние, което проникваше вътре, осветяваше голяма камина, изсечена в далечната стена, дървата бяха приготвени за огъня, а до нея, под прозореца — древен каменен саркофаг.

Моето червено, поръбено с кожи наметало бе метнато върху саркофага. А на една грубо издялана пейка мярнах великолепен костюм от червено кадифе, украсен със злато и много италианска дантела, а също червени копринени бричове, бели копринени чорапи и чехли с червени токове.

Отметнах косата от лицето си и я пригладих назад, и избърсах тънкия слой пот от горната си устна и от челото. Кървава беше тази пот, и когато я видях по ръцете си, ме изпълни странна възбуда.

Ах, какво съм аз — помислих си — и какво ли ми предстои? Дълго време съзерцавах тази кръв, а после си облизах пръстите. Прелестна, трепетна наслада прониза тялото ми. Чак след време успях да се стегна достатъчно, че да отида до камината.

Хванах две съчки като стария вампир, затърках ги много енергично и бързо и видях как те почти се изгубиха и от тях нагоре се стрелна пламък. В това нямаше никаква магия, само сръчност. И когато огънят ме сгря, аз съблякох изцапаните си дрехи и избърсах с ризата си и последната следа от човешки отпадъци, и хвърлих всичко това в огъня, а после облякох новата премяна.

Червено, ослепително червено. Дори и Никола нямаше дрехи като тези. Това бяха дрехи от Версайския двор, в чиято бродерия бяха вшити перли и мънички рубини. Дантелата на ризата беше от Валансиен, такава бях виждал на сватбената рокля на майка си.

Метнах вълчето наметало на раменете си. И въпреки, че белият мраз изтече от крайниците ми, аз се чувствах като създание, изваяно от лед. Когато си позволих да опипам и огледам дрехите, усетих усмивката си вледенена, проблясваща и странно бавна.

На сиянието на пламъците огледах ковчега. Върху тежкия му капак бе издялана фигурата на старец и аз мигом разбрах, че тя бе подобие на Магнус.

Но тук той лежеше в покой, шутовската му уста бе затворена, очите му се взираха кротко в тавана, косата му бе изящна грива от дълбоко изрязани вълни и къдрици.

Това нещо несъмнено беше на три века. Той лежеше с ръце, скръстени на гърдите, облечен в дълги одежди, а от меча му, изваян в камъка, някой бе отчупил дръжката и част от ножницата.

Взирах се в тази част незнайно колко дълго, виждах, че е издялана с голямо старание.

Дали някой се бе опитал да премахне кръстовидната форма? Прокарах пръсти по нея. Разбира се, нищо не се случи, също както когато редях всичките онези молитви. Приклекнал в праха до ковчега, аз начертах в него кръст.

Отново нищо.

После добавих към кръста няколко щриха, очертаващи тялото на Иисус — ръцете, подгънатите колене, сведената му глава. Написах „Господ Бог Иисус Христос“ — единствените думи, които можех да напиша правилно, освен собственото си име, и отново нищо не се случи.

И като попоглеждах неспокойно към думите и малкото разпятие, опитах се да вдигна капака на ковчега.

Дори и с новопридобитата ми сила, не ми беше лесно. Никой смъртен не би могъл да се справи сам.

Но това, което ме озадачаваше, беше колко мъчно ми се видя. Аз не притежавах неограничена сила. И несъмнено не бях силен колкото стария вампир. Може би сега притежавах сила колкото трима мъже или четирима — беше ми невъзможно да преценя.

В онзи миг това ми се стори доста внушително.

Погледнах вътре в ковчега. Нищо повече от теснина, пълна със сенки, където не можех да си представя да легна. По ръба бяха изписани думи на латински и аз не можех да ги разчета.

Това ме терзаеше. Искаше ми се думите да ги няма там и копнежът ми по Магнус и моята безпомощност заплашваха да ме смажат. Мразех го за това, че ме бе изоставил! И осъзнах, в цялата му ирония, че съм почувствал обич към него, преди той да скочи в огъня. Бях почувствал обич към него, когато видях червените одежди.

Дяволите обичат ли се един друг? Разхождат ли се подръка из ада и разправят ли си „Ах, ти си ми приятел, колко те обичам!“ и тям подобни неща? Въпросът, който си задавах, беше доста отвлечен интелектуален въпрос, нали? Всички твари в ада би трябвало да се мразят помежду си, както всички спасени мразят прокълнатите, безрезервно.

Цял живот го знаех. Като дете ме ужасяваше идеята, че аз бих могъл да отида в рая, а майка ми — в ада и аз ще трябва да я мразя. Не бих могъл да я мразя. Ами ако попаднехме в ада заедно?

Е, сега знам, че независимо дали вярвам в ада или не, вампирите могат да се обичат помежду си, че и когато се посветиш на злото, не преставаш да обичаш. Или така ми се стори в този кратък миг. Но не започвай пак да плачеш. Не мога да търпя всичкия този плач.

Извърнах очи към големия дървен сандък, отчасти скрит от горния край на ковчега. Не беше заключен. Прогнилият му дървен капак едва не се откърти от пантите, когато го отворих.

И въпреки че старият господар бе казал, че ми оставя съкровището си, онова, което видях вътре, ме слиса. Сандъкът беше претъпкан със скъпоценности, злато и сребро. Там имаше безбройни пръстени със скъпоценни камъни, диамантени огърлици, перлени нанизи, сребърни сервизи, монети и стотици и хиляди най-разнообразни драгоценности.

Прокарах леко пръсти по купа, а после започнах да греба с шепи, и ахвах, щом светлината разпалеше червеното на рубините, зеленото на смарагдите. Виждах отблясъци от цветове, каквито не бях и сънувал, богатство, което никак не можеше да се измери. Това бе прочутият сандък на карибските пирати, пословичният кралски откуп.

И сега то беше мое.

Разгледах го пак, този път по-бавно. Из купа съкровища бяха пръснати и лични и нетрайни вещи. Маски от сатен, който гниеше и се ронеше от златната украса, дантелени кърпички и парчета плат със забодени в тях игли и брошки. Тук имаше парче кожена сбруя, окичена със златни звънчета, мухлясала дантела, прокарана през пръстен, дузини кутийки за енфие, медальони, окачени на кадифени панделки.

От своите жертви ли бе взел Магнус всичко това?

Вдигнах един инкрустиран със скъпоценни камъни меч, твърде тежък за днешните времена, и износен чехъл, запазен може би заради токата си с фалшив диамант.

Разбира се, той беше вземал каквото си поиска. Ала въпреки това сам той ходеше облечен в дрипи, в опърпан костюм от друга епоха и бе живял тук, както в някой по-ранен век са живели отшелниците. Не можех да го проумея.

Ала из това съкровище бяха разпръснати и други предмети. Броеници от разкошни безценни камъни, и все още с разпятията! Докосвах малките свещени изображения. Клатех глава, хапех си устната, сякаш казвах: колко ужасно е, че ги е откраднал! Но в същото време ми се струваше много смешно. И това бе още едно доказателство, че Бог няма власт над мен.

И както се бях замислил и се опитвах да реша дали всичко това е било толкова случайно, колкото изглеждаше сега, извадих от съкровището изящно огледало с дръжка, инкрустирана с перли.

Огледах се в него почти несъзнателно, както често човек поглежда в огледала. И там се видях, както би очаквал един човек, само дето кожата ми бе много бяла, също толкова бледа, колкото кожата на стария демон, а цветът на очите ми от обичайното синьо се бе преобразил в смесица от виолетово и кобалтово с приглушени дъгоцветни отблясъци. Косата ми бе добила сияен блясък, и когато я пригладих назад с пръсти, почувствах в нея нова, непозната жизненост.

Всъщност този там, в огледалото изобщо не беше Лестат, а някакво негово копие, създадено от други субстанции! И няколкото бръчки, които времето бе прокарало по лицето ми на двайсетгодишна възраст, бяха или изчезнали, или по-лаконични и мъничко по-дълбоко врязани отпреди.

Взирах се в отражението си. Неистово търсех себе си в него. Разтърквах лицето си, дори и огледалото търках и стисках устни, за да не се разплача.

Най-сетне затворих очи, и пак ги отворих, и се усмихнах много нежно на създанието. И той ми се усмихна. Да, това си беше Лестат. И в лицето му нямаше нищичко, което да намеква за злоба.

Е, поне не за голяма злоба. Само старата пакостливост и импулсивност. То би могло дори да е ангел, това създание, само че когато сълзите му наистина бликнаха, те бяха червени и целият му образ имаше червен оттенък, защото виждаше в червено. И имаше злобни мънички зъбки, които можеше да забие в долната си устна, когато се усмихва, и това правеше вида му абсолютно ужасяващ. Едно добричко лице с една дребна чертица, която бе ужасно, ужасно зловеща!

Но внезапно ми хрумна, че виждам собственото си отражение! А не твърдяха ли, че призраците, духовете и тези, чиито души бе обсебил адът, огледалата не ги отразяват?

Обзе ме жажда да науча всичко за това, в което се бях превърнал. Жажда да узная как мога да попадна сред смъртните. Исках да обикалям улиците на Париж, да виждам с новите си очи всички чудеса на живота, които нявга бях съзирал. Исках да виждам хорските лица, да виждам разцъфналите цветя и пеперудите. Да видя Ники, да чуя свирнята на Ники… Не.

Отречи се от това. Но съществуваха хиляди видове музика, нали? И когато затворих очи, ми се стори, че чувам оркестъра на Операта, ариите кънтяха в ушите ми. Толкова отчетлив бе споменът, толкова ясен.

Ала нищо оттук нататък нямаше да е обикновено. Ни радостта, ни болката, ни най-простичкия спомен. Всичко щеше да притежава този великолепен блясък, дори и скръбта по загубеното завинаги.

Оставих огледалото, взех от сандъка една пожълтяла дантелена кърпичка и избърсах сълзите си. Обърнах се и бавно приседнах до огъня. Сладка топлина се разля по лицето и ръцете ми.

Силна и сладка дрямка ме обори, и щом затворих очи, отново се потопих в странен сън за Магнус, който открадва кръвта. Усещането за магия се завърна, усещане за омайна наслада — Магнус ме прегръща, свързан е с мен, моята кръв изтича в него. Но чух как веригите стържат по пода на старата катакомба. Видях безпомощния вампир в ръцете на Магнус. В това имаше и още нещо… Нещо важно. Смисъл. За кражбата, за предателството, за това да не се предаваш пред никого — ни пред Господ, ни пред демон и никога пред човек.

Мислех ли мислех за това, полубуден, полупотънал в съновидение, и тогава ми хрумна най-безумната мисъл — да разкажа на Ники за всичко това, веднага щом се прибера, да го разкажа от край до край, този сън, и възможния му смисъл, и щяхме да го обсъдим…

В ужасен потрес отворих очи. Човекът в мен се огледа безпомощно из стаята. Той отново се разрида и новороденият демон бе още твърде млад, че да успее да го обуздае. Ридания и хълцания излизаха от устата ми, и аз я затиснах с ръка.

Магнус, защо ме изостави? Магнус, какво да правя, как да продължа нататък?

Свих колене и отпуснах глава върху тях, а мислите ми бавно започнаха да се проясняват.

Е, голяма веселба беше да се преструваш как оттук нататък ще бъдеш вампир, рекох си, да облечеш тези великолепни одежди, да прокарваш пръсти по всички тези бляскави богатства. Но ти не можеш да живееш така! Не можеш да пиеш кръвта на живи същества! Дори и да си чудовище, ти притежаваш съвест, тя ти е вродена… Добро и зло, добро и зло. Ти не можеш да живееш без вяра в… Не можеш да търпиш дела, които… Утре ти ще… Ти ще… Какво?

Ти ще пиеш кръв, нали?

Златото и безценните камъни светеха като живи въглени в сандъка наблизо, а зад решетките на прозореца към сивите облаци се издигаше виолетовото сияние на далечния град. Каква ли е тяхната кръв? Топла, жива кръв, не кръв на чудовище. Езикът ми опря в небцето, облиза острите зъби.

Поразмишлявай за това, Вълкоубиецо.

Бавно се изправих на крака. Сякаш по-скоро волята ме изправи, а не тялото, толкова лесно беше. И аз взех желязната халка с ключове, която бях донесъл със себе си от външната стая, и тръгнах да разглеждам моята кула.

6

Празни покои. Зарешетени прозорци. Огромната, безкрайна нощна шир над назъбените стени. Само това намерих над земята.

Но на долния етаж на кулата, точно пред вратата на стълбището, което водеше към тъмницата, на поставката в стената бе прикрепена насмолена факла, а в нишата до нея имаше кутия с прахан. Следи в прахта. Ключалката беше добре смазана и се отключваше лесно, когато най-сетне намерих точния ключ за нея.

Осветих с факлата и пред мен се разкри тясно вито стълбище. Поех надолу, леко погнусен от вонята, надигаща се отдолу, някъде далече под мен.

Разбира се, познавах тази воня. Тя беше обичайна за всяко гробище в Париж. На Гробището на невинните беше гъста като зловреден газ и за да пазаруваш от сергиите там и да се уговаряш с писачите на писма, трябваше да я търпиш. Това бе вонята на разлагащи се тела.

И въпреки че се гнусях от нея и тя ме накара да се върна няколко стъпала назад, тя не беше чак толкова силна, а миризмата на горящата смола ми помагаше да не я усещам чак толкова.

Продължих да слизам. Ако там имаше мъртви смъртни, е, нямаше как да избягам от тях.

Но на първия етаж под земята не намерих трупове. Само обширна, хладна гробница с ръждясали железни врати, отворени към стълбището, и три грамадни каменни саркофага в центъра й. Много приличаше на килията на Магнус горе, само че беше много по-голяма. Имаше същия нисък сводест таван и същата грубо издялана, зееща камина.

А какво би могло да означава това, освен че някога тук са спели и други вампири? Никой не строеше камини в гробници. Поне на мен не ми беше известно. А тук имаше дори каменни пейки. И саркофазите бяха като онзи горе, с големи фигури, изваяни върху капаците.

Но прах, трупан с години, покриваше всичко. И навсякъде имаше паяжини. Несъмнено тя сега не беше обитавана от вампири. Невъзможно беше. Ала всичко беше много странно. Къде бяха онези, които бяха лежали в ковчезите? Дали се бяха самоизпепелили като Магнус? Или все още съществуваха някъде?

Влязох и отворих саркофазите един по един. Вътре нямаше нищо, само прах. Нямаше нищо, което да загатва за присъствието на други вампири, никакъв белег, че други вампири съществуват.

Излязох и продължих надолу по стълбището, въпреки че миризмата на разложение все повече и повече се засилваше. Всъщност тя много бързо стана непоносима.

Тя излизаше изпод една врата, която виждах долу и ми беше безкрайно трудно да се насиля да се приближа до нея. Разбира се, като смъртен тази воня ми беше противна, но то бе нищо в сравнение с погнусата, обзела ме сега. Новото ми тяло искаше да избяга от нея. Спрях, вдъхнах дълбоко и се насилих да тръгна към вратата, решен да видя какви ги е вършил тук онзи демон.

Е, вонята беше нищо в сравнение с гледката.

В дълбока затворническа килия лежаха струпани на купчина трупове във всякакви стадии на разложение, костите и изгнилата плът гъмжаха от червеи и ларви. Плъхове побягнаха, стреснати от светлината на факлата, и се отъркваха в краката ми, устремени към стълбището. Погнусата заседна на възел в гърлото ми. Вонята ме задушаваше.

Но не можех да престана да се взирам в телата. Тук имаше нещо важно, нещо ужасно важно, което трябваше да разбера. И изведнъж осъзнах, че всички тези мъртъвци, жертвите, бяха мъже — ботушите и парцаливите им дрехи го доказваха, и всички до един имаха руси коси, много подобни по цвят на моята. Малцината, чиито черти все още се различаваха, изглеждаха млади, високи, със слабо телосложение. А най-скорошният тукашен обитател — мокрият и смрадлив труп, който лежеше с ръце, протегнати към решетките, толкова много приличаше на мен, все едно ми беше брат.

Замаян, аз тръгнах напред, и накрая ботушът ми опря в главата му. Сниших факлата и устата ми зейна, сякаш от нея се изтръгваше писък. Влажните, лепкави очи, около които кръжаха мушици, бяха сини!

Залитнах назад. Обзе ме див страх, че трупът ще се раздвижи, ще ме стисне за глезена. И знаех защо. Дръпнах се към стената и съборих чиния с изгнила храна и кана. Каната се търколи и се счупи и прокиснало мляко плисна от нея като повръщано.

Обръч от болка стисна ребрата ми. Кръв изригна като течен огън в устата ми, блъвна от устните ми и се разплиска на пода пред мен. Наложи се да се опра на отворената врата, за да се задържа на крака.

Но през мъглата на погнусата се взирах в кръвта. На светлината на факлата се взирах във великолепния й тъмночервен цвят.

Гледах я как потъмнява, докато попива в хоросана между каменните плочи. Кръвта беше жива и сладкият й мирис прерязваше като нож вонята на мъртвите. Спазми на жажда прогониха гаденето. Гърбът ми се извиваше в дъга. Навеждах се все по-надолу и по-надолу към кръвта със смайваща гъвкавост.

И през цялото време мислите ми препускаха. Този младеж е бил жив в тази клетка; тази гнила храна, това прокиснало мляко бяха тук или за да го нахранят, или за да го измъчват. Той бе издъхнал в килията, затворен тук с тези трупове, с пълното съзнание, че скоро ще стане един от тях.

Господи, да преживееш такива мъки! Такива мъки! И колко ли от останалите бяха познали съвсем същата участ, млади руси мъже, всички до един.

Бях коленичил и се извивах надолу. Свалих ниско факлата, която държах в лявата си ръка, главата ми се наведе чак до локвата кръв, езикът ми се стрелна от устата ми, все едно език на гущер. Той заблиза кръвта по пода. Тръпки на екстаз. О, каква прелест!

Аз ли вършех това? Аз ли лочех кръв на няма и педя от този труп? Моето сърце ли подскачаше с всяка глътка на няма и педя от мъртвото момче, което Магнус бе довел тук така, както бе довел мен? Това момче, което после Магнус бе обрекъл на смърт, вместо на безсмъртие?

Мръсната килия трепкаше като пламък, докато ближех кръвта. Косите на мъртвеца докоснаха челото ми. Окото му, подобно на пукнат кристал, се взираше в мен.

Защо не бях и аз заключен в тази килия? Каква ли проверка бях издържал, та сега не крещях и не тресях решетките и ужасът, който бях предусетил в селския хан, не ме заливаше бавно?

Трепетите на кръвта преминаха по ръцете и краката ми. И звукът, който чух — величествен звук, също тъй омагьосващ, колкото и тъмночервеният цвят на кръвта, синьото на момчешкото око, блещукащите криле на мушиците, приплъзващото се опалово тяло на червея, сиянието на факлата, — бе собственият ми суров, гърлен рев.

Изпуснах факлата и с мъка се изправих отново на колене, ударих се в тенекиената чиния и счупената кана. Изправих се на крака и побягнах нагоре по стълбището. И когато затръшнах вратата на тъмницата, писъците ми се заиздигаха все по-нагоре, чак до самия връх на кулата.

Бях загубен в звука, който отекваше в камъните и отново се връщаше при мен. Не можех да спра, не можех да затворя уста, нито да я затисна с длан.

Но през решетката на входа и през десетината тесни прозорчета горе видях да се процежда безподобната светлина на утрото. Писъците ми стихнаха. Камъните засияха. Светлината се процеждаше около мен като жежка пара и изгаряше клепачите ми.

Не аз взех решението да побягна — аз просто вече тичах, нагоре, нагоре, към вътрешната стая.

Когато излязох от прохода, стаята бе изпълнена с мъгляв пурпурен огън. Скъпоценните камъни, които преливаха от сандъка, като че се движеха. Когато вдигнах капака на саркофага, не виждах почти нищо.

Той бързо се захлопна над мен. Болката, изгаряща лицето и ръцете ми, утихна и аз не помръдвах, и бях на сигурно място, и страхът и мъката се стопиха и превърнаха в хладен, бездънен мрак.

7

Жаждата — тя ме пробуди.

И веднага осъзнах къде се намирам, а също и какво съм. Нямаше ги сладките сънища на смъртен за студено бяло вино или за свежата зелена трева под ябълковите дървета в бащината ми градина.

В тесния мрак на каменния ковчег опипах зъбите си с пръсти и открих, че са опасно дълги и остри като малки ножове.

И в кулата имаше смъртен, и въпреки, че не бе стигнал до вратата на външната стая, аз можех да чувам мислите му.

Чух смайването му, когато откри, че вратата към стълбището не е заключена. Това никога преди не се бе случвало. Чух страха му, когато той откри изгорелите цепеници на пода и ме извика:

— Господарю!

Прислужник — това бе той, и донякъде коварен при това. Запленяваше ме този беззвучен слух, с който долавях мислите му, но нещо друго ме тревожеше. Миризмата му!

Вдигнах каменния капак на саркофага и излязох от него. Миризмата беше слаба, ала почти неустоима. Това бе мускусният мирис на първата курва, в чието легло бях утолил страстта си. Печеното еленско след дни и дни наред гладуване през зимата. Ново вино или пресни ябълки, или вода, която се излива с рев от ръба на скала в горещ ден, и аз посягам и жадно гълтам шепа след шепа.

Само че този мирис бе неизмеримо по-богат от всичко това и апетитът, който ламтеше за него, бе безкрайно по-остър и много по-прост.

Запълзях през тайния тунел като създание, което плува в мрака, избутах камъка във външната стая и се изправих на крака.

Там стоеше смъртният и се взираше в мен с пребледняло от потрес лице.

Той беше стар и сбръчкан, и по някакво неясно кълбо от грижи в ума му разбрах, че е коняр и кочияш. Но го чувах толкова неясно, че това ме влудяваше.

После незабавната злоба, с която се изпълни към мен, ме лъхна като жар от печка. Нямаше как да го объркам. Погледът му се втурна по лицето и тялото ми. Омразата завря, надигна се като вълна. Той бе набавил хубавите дрехи, с които бях облечен. Той се е грижел за онези нещастници в тъмницата, докато са били живи. И защо, питаше той мълчаливо и с възмущение, аз не бях там?

Тези му чувства ми вдъхнаха огромна любов към него, както можете да си представите. Можех да го смачкам и убия с голи ръце заради тях.

— Господарят! — възкликна той отчаяно. — Къде е той? Господарю!

Но какво мислеше той, че е господарят? Някакъв магьосник — така мислеше той. И сега властта беше моя. Накратко, той не знаеше нищо, от което бих имал някаква полза.

Ала докато осъзнавах всичко това, докато го попивах от мислите му против неговата воля, вените по лицето и ръцете му ме запленяваха. И този мирис ме упояваше.

Усещах неясното туптене на сърцето му, и можех да вкуся кръвта му, каква ли ще е на вкус, и изведнъж ме връхлетя усещането за нея — гъста и гореща, и как ме изпълва.

— Господарят го няма, изгоря в огъня — измърморих и чух как от устата ми излиза странна монотонна реч. Тръгнах бавно към него.

Той погледна почернялата от сажди врата. Погледна опушения таван.

— Не, това е лъжа! — възкликна той. Бе разгневен, и гневът му пулсираше като искра в окото ми. Усетих огорчението в душата му и отчаяните му размишления.

Ах, но живата плът можела да изглежда така! Бях в плен на безмилостна жажда.

И той го знаеше. По някакъв безумен, неразумен начин той го усети, хвърли ми последен злобен поглед и хукна към стълбището.

Незабавно го хванах. Всъщност хващането му ми донесе наслада, толкова просто беше. Както се убеждавах да посегна и да съкратя разстоянието между нас — и вече го държах безпомощен в ръцете си, вдигнах го от пода и краката му замахаха във въздуха. Опитваше се да ме ритне.

Държах го без никакво усилие, както силен мъж държи дете — такова бе съотношението. Съзнанието му бе бъркотия от безумни мисли, и като че не можеше да вземе никакво решение какво да прави, за да се спаси.

Но слабото жужене на тези мисли бе заглушено от видението, което той ми разкри.

Очите му вече не бяха двери към душата му. Те бяха пихтиести кълба, чиито цветове ме изкушаваха. А тялото му бе само гърчеща се хапка топла плът и кръв, която трябваше да изям, или да умра.

Ужасяваше ме, че храната трябва да е жива, че вкусната кръв трябва да тече в тези мятащи се ръце и пръсти — а после това ми се стори съвършено. Той беше това, което е, а аз — такъв, какъвто съм, и аз щях да пирувам с него.

Претеглих го към устните си. Разкъсах набъбналата артерия на врата му. Кръвта плисна в небцето ми. Нададох кратък вик и го блъснах в мен. Това не бе изгарящата течност, каквато бе кръвта на господаря, не бе онзи прекрасен еликсир, който пих върху камъните в тъмницата. Не — онази бе самата втечнена светлина. А тази бе хиляда пъти по-сладка, с вкуса на месестото човешко сърце, което я изпомпваше, самата същност на онзи парещ, димен мирис.

Усещах как раменете ми се издигат, пръстите ми се впиват още по-надълбоко в тази плът, и от мен се изтръгваше бучене. Нищо нямаше пред очите ми, освен мъничката му задъхана душица, блаженство до несвяст, тъй могъщо, че ни най-малко не се дължеше на него такъв, какъвто бе.

Трябваше да напрегна цялата си воля, за да мога преди последния миг да го отблъсна от себе си. Как исках да почувствам спирането на сърцето му. Как исках да усетя как ударите се забавят и спират, и да усетя, че го притежавам.

Но не посмях.

Той се изплъзна тежко от ръцете ми, ръцете и краката му се простряха на каменните плочи, изпод полупритворените му клепачи се виждаше бялото на очите му.

И открих, че съм неспособен да извърна очи от смъртта му, бях онемял и запленен от нея. И най-малката подробност не биваше да ми убегне. Чух как дъхът му притихва, видях как тялото му се отпуска и се предава без борба на смъртта.

Кръвта ме сгря. Усещах я как тупти във вените ми. Лицето ми пареше дланите ми, а зрението ми се беше изострило докрай. Чувствах се толкова силен, че не бе по силите на никакво въображение да си го представи.

Вдигнах трупа и го повлякох все по-надолу и по-надолу по витото стълбище на кулата, завлякох го в смрадливата тъмница и го хвърлих да гние при останалите.

8

Време беше да изляза, време беше да изпробвам силите си.

Напълних кесията и джобовете си с толкова пари, колкото можеха удобно да поберат, и окачих на кръста си инкрустиран със скъпоценни камъни меч, който не бе твърде старомоден, а после слязох долу и заключих след себе си желязната врата на кулата.

Кулата очевидно бе единственото, което бе останало от разрушена къща. Но в полъха на вятъра долових мирис на коне, може би така, както животните улавят миризмите — силен, много приятен мирис — и заобиколих мълчаливо отзад, където се натъкнах на временна постройка. Там бе конюшнята.

Вътре имаше не само красива стара карета, но и четири великолепни черни кобили. Беше просто чудесно, че не се бояха от мен. Целунах гладките им хълбоци и дългите им, меки носове. Всъщност дотолкова се влюбих в тях, че можех часове наред да прекарам в изучаването на всичко, което мога за тях, с новите си сетива. Ала жадувах за друго.

В конюшнята също имаше човек — долових и неговия мирис още щом влязох. Но той спеше дълбоко, а като го събудих, разбрах, че той е едно тъповато момче, което не представляваше никаква опасност за мен.

— Сега аз съм твоят господар — казах му аз и му дадох една златна монета. — Но тази вечер няма да си ми нужен, само ми оседлай кон.

Той разбра, колкото да ми каже, че в конюшнята нямало седло, и пак се унесе.

Добре. Отрязах дългите поводи на една от сбруите, надянах ги сам на най-красивата кобила и я яхнах без седло.

Не мога да ви опиша какво беше — кобилата, същински взрив под мен, воят на вятъра и високия свод на нощното небе. Тялото ми се претопи в това на животното. Летях над снега, смеех се на глас, и запявах от време на време. Вземах високи ноти, които никога преди не бях достигал, после запявах с лустросан баритон. Понякога просто крещях от някакво чувство, подобно на радост. Трябваше да е радост. Но как би могло едно чудовище да изпитва радост?

Исках да стигна до Париж, разбира се. Но знаех, че не съм готов. Все още не знаех твърде много за силите си. И затова препуснах в обратна посока и накрая стигнах до покрайнините на селце.

Наоколо нямаше хора, и щом приближих до малката църква, усетих как човешки гняв и невъздържаност нахлуват в странното ми прозрачно щастие.

Бързо слязох от кобилата и бутнах вратата на сакристията. Ключалката й поддаде. Влязох, преминах през нефа и стигнах до олтара за причастие.

Не зная какво чувствах в този момент. Може би ми се искаше да се случи нещо. Бях изпълнен с кръвожадност. И не удари гръм. Вглеждах се в червеното сияние на свещите за бдение на олтара. Вдигнах очи към фигурите, замръзнали в осветената чернота на стъклописите.

И в отчаяние прескочих оградата на олтара за причастие и положих ръце върху самата дарохранителница. Отворих мъничката й порта, бръкнах вътре и извадих украсения със скъпоценни камъни съд за причастие с осветената нафора. Не, тук нямаше никаква сила, нищо, което бих могъл да почувствам, да видя или да усетя с моите чудовищни сетива, нищо, което да ми откликне. Тук имаше късчета хляб, злато, восък и светлина.

Положих глава на олтара. Сигурно съм изглеждал като свещеник посред литургията. После затворих всичко обратно в дарохранителницата. Затворих всичко както си беше, та никой да не разбере, че е извършено светотатство.

А после обиколих едната страна на църквата и завих по другата, яркоцветната живопис и статуи ме запленяваха. Осъзнах, че виждам работата на скулптора и художника, не просто чудото на творчеството. Виждах начина, по който лакът улавя светлината. Виждах грешчици в перспективата, изблици на неочаквана експресивност.

Как ли ще изглеждат великите майстори за моите очи, мислех си аз. Вглеждах се в най-простите орнаменти, изрисувани по измазаните с хоросан стени. После коленичих, за да огледам жилките на мрамора, и най-сетне се усетих, че съм се проснал и вторачил с широко разтворени очи в пода под носа ми.

Това почваше да ми се изплъзва, без съмнение. Станах, малко разтреперан, малко поразплакан, и се загледах в свещите, сякаш бяха живи, и от всичко това ми призляваше.

Време е да изляза оттук и да вляза в селото.

Два часа прекарах в селото, и през повечето време никой не ме видя и чу.

Беше ми абсурдно лесно да прескачам градинските стени, да скачам от земята върху ниските покриви. Можех да скоча на земята от височината на три етажа и да се изкача по стената на сграда, като се вкопчвам с нокти и с палците на краката в мазилката между камъните.

Надничах в прозорците. Виждах двойки да спят в разхвърляните си легла, бебета, дремещи в люлките си, старици, които шият на мъждива светлина.

А къщите ми приличаха на кукленски къщи със своята завършеност. Идеални колекции от играчки с изящните си дървени столчета и излъсканите полици на камините, кърпените пердета и добре изстърганите подове.

Виждах всичко това като някой, който никога не е бил част от живота и се вглежда с обич в най-простите детайли. Колосана бяла престилка, закачена на куката си, износени ботуши върху решетката на камината, кана до леглото.

И хората… О, хората бяха истински чудеса.

Разбира се, аз долавях миризмата им, но бях утолил глада си и тя не ме правеше нещастен. По-скоро изпадах в глупашки възторг от розовата им кожа и деликатни крайници, точността, с която се движеха, целият процес на живота им, сякаш никога не съм бил един от тях. Това, че имаха по пет пръста на всяка ръка, ми се виждаше забележително. Те се прозяваха, плачеха, въртяха се в съня си. Бях омагьосан от тях.

А когато заговореха, и най-дебелите стени не можеха да ми попречат да чувам думите им.

Но най-очарователната страна на моите изследвания беше, че аз чувах мислите на тези хора, точно както бях чувал и злия прислужник, когото убих. Нещастие, мъка, очаквания. Това бяха потоци във въздуха, някои слаби, други — заплашително силни, трети — само някакво трепване, утихнало, преди да разбера откъде идва.

Ала, реално погледнато, не можех да чета мисли.

Най-баналните мисли бяха скрити за мен, и когато сам изпадах в размисъл, дори и най-силните страсти не ми пречеха. Накратко, до мен достигаха силните чувства и то само когато аз желаех да ги долавям, а имаше души, които дори и в огъня на гнева не ми даваха нищо.

Тези открития ме разтърсиха и почти ме раниха, както и простата красота навсякъде, накъдето погледнех, великолепието на обикновеното. Но аз съвършено добре знаех, че зад нея се крие бездна, в която бих могъл съвсем изведнъж, безпомощно, да пропадна.

В края на краищата, аз не бях едно от тези топли, пулсиращи чудеса на сложността и невинността. Те бяха моите жертви.

Време бе да напусна селото. Тук бях научил достатъчно. Ала преди да си тръгна, аз извърших една последна дръзка постъпка. Не можах да се удържа. Просто бях длъжен да го направя.

С вдигната висока яка на червеното ми наметало аз влязох в хана, намерих си ъгълче далеч от огъня и си поръчах чаша вино. Всички в тясната кръчмичка ме огледаха, но не защото разбраха, че сред тях има свръхестествено създание. Те просто зяпаха богато облечения господин! И аз останах там двайсет минути, като отивах все по-далеч в предизвикателствата си. Никой, дори и мъжът, който ме обслужи, не забеляза нищо! Разбира се, дори не докоснах виното. Само го подуших и разбрах, че няма да понесе на тялото ми. Но важното беше, че можех да подвеждам смъртните! Можех да се движа сред тях!

Излязох от хана тържествуващ. Щом стигнах гората, побягнах. И бягах толкова бързо, че небето и дърветата се размазваха пред погледа ми. Почти летях.

После спрях и заскачах, затанцувах наоколо. Събрах камъни, и ги запокитвах толкова надалеч, че не виждах къде падат. А когато видях един паднал клон, дебел и пълен с мъзга, го вдигнах и го скърших на коляното си, като да беше вейка.

Закрещях, а после отново запях с цяло гърло. Строполих се върху тревата, разтърсен от смях.

А после станах, захвърлих наметалото и меча си и започнах да въртя цигански колела. Въртях цигански колела досущ като акробатите в театъра на Рено. А после направих идеално салто. Повторих го, този път назад, а после напред, а после започнах да въртя двойни салта, тройни салта и скочих право нагоре във въздуха на около петнайсет стъпки над земята, а после паднах на краката си позадъхан и ми се искаше да продължа с номерата.

Но утрото идваше.

Едва доловима промяна във въздуха, в небето, ала аз го знаех толкова добре, сякаш биеха камбаните на Ада. Камбаните на Ада зовяха вампира да се прибере у дома и да заспи съня на смъртта. Ах, разтапящата се прелест на небето, прелестното видение на мъгляви камбанарии. И ми хрумна странна мисъл — че в ада светлината на огньовете ще е толкова ярка, че ще е равна на слънчевата, и това ще е единствената слънчева светлина, която някога ще видя пак.

Но какво съм направил, питах се аз. Не съм искал това, не съм му се отдал. Дори и когато Магнус ми каза, че умирам, аз му се съпротивлявах, ала въпреки това сега чувам камбаните на Ада.

Е, на кого му пука?

Когато стигнах църковния двор, готов да препусна с кобилата към дома, нещо отвлече вниманието ми.

Стоях и държах поводите на кобилата, загледан в малкото гробище, и не можех да разбера какво точно има. После то се появи отново и разбрах. Усетих ясно доловимо присъствие в църковния двор.

Замрях, толкова неподвижно, че чувах грохота на кръвта във вените си.

То, това присъствие, не беше човешко! То нямаше мирис. И откъм него не се носеха човешки мисли. По-скоро ми се струваше прикрито, защитено, и то знаеше, че аз съм тук. Наблюдаваше ме.

Дали си въобразявах?

Стоях, ослушвах се, оглеждах се. От снега се подаваха разпръснати сиви надгробни камъни. А по-надалече се изправяше редица от стари крипти, по-големи, с украса, но също толкова порутени, колкото и надгробните камъни.

Струваше ми се, че присъствието витае някъде около криптите, и щом тръгнах към обкръжаващите ги дървета, го усетих съвсем ясно.

— Кой си ти? — попитах. Чух гласа си — режеше като нож. — Отговори! — провикнах се още по-силно.

Усетих бурно вълнение у него, у това присъствие, и бях сигурен, че то побягна стремглаво.

Втурнах се подире му през църковния двор, усещах как то постепенно отслабва. Ала нищо не видях в пустата гора. И осъзнах, че съм по-силен от него и то се страхуваше от мен!

Я си представете. Да се страхува от мен.

А аз нямах представа дали то е телесно или не — вампир, същият като мен, или нещо безтелесно.

— Е, едно е сигурно — рекох на глас. — Ти си страхливец!

Трепет във въздуха. Гората като че задиша за миг.

Чувството за собственото ми могъщество, което постепенно бе набирало сила, ме обзе цял. От нищо не ме беше страх. Нито от църквата, нито от тъмното, нито от червеите, които разяждаха труповете в моята тъмница. Нито дори от тази странна, тайнствена сила, която бе избягала в гората и като че пак бе съвсем наблизо. Дори и от хората.

Аз бях необикновен демон! Ако седях на стълбището на ада, подпрял лакти на коленете си, и дяволът ми кажеше: „Лестат, ела, избери какъв точно демон желаеш да си, за да скиташ по земята“ как бих могъл да избера по-добър от този, който бях? И внезапно ми се стори, че страданието е идея, която бях познал в друго свое съществуване и нивга повече нямаше да позная.

Сега не мога да удържа смеха си, когато се сетя за онази първа нощ, и особено точно за този момент.

9

Следващата нощ нахълтах в Париж с толкова злато, колкото успях да понеса със себе си. Слънцето току се бе скрило зад хоризонта, когато отворих очи, и небето все още излъчваше ясно лазурно сияние, когато яхнах кобилата и препуснах към града.

Умирах от глад.

И съдбата се разпореди тъй, че още преди да стигна градските стени, ме нападна главорез. Той изскочи с гръм от гората, от пистолета му блъвна огън и аз успях да видя как куршумът изскача от дулото му и прелита покрай мен. Скочих от коня и го нападнах.

Той беше силен мъжага, и аз се смаях колко много ми харесваха неговите проклятия и съпротивата му. Злобливият прислужник, чиято кръв бях изпил снощи, беше стар. Този имаше стегнато, младо тяло. Дори и грубия допир на зле обръснатата му брада ме блазнеше, и бях във възторг от силата на ръцете му, когато замахваше да ме удари. Но това не беше игра. Той застина, щом забих зъби в артерията му, и когато кръвта бликна, това бе чисто сладострастие. Всъщност толкова прелестна бе, че напълно забравих, че трябва да го пусна, преди сърцето да е спряло.

Бяхме коленичили и двамата в снега, и животът, който влизаше в мен заедно с кръвта, бе като зашеметяваш удар. Дълго време не можех да помръдна. Хммм, наруши вече правилата, помислих си. Сега ще умра ли? Не изглежда много вероятно. Само този разтърсващ делириум.

И клетото мъртво копеле в ръцете ми, което щеше да гръмне и да ми отнесе лицето с пищова си, ако му бях позволил.

Взирах се в здрачното небе, в огромната, обсипана със светлини, маса от сенки напред, която бе Париж. И съществуваше само онази топлина след всичко и очевидно нарастващата сила.

Дотук добре. Изправих се и избърсах уста. После запокитих тялото възможно най-далече в снежния покров. Бях по-силен отвсякога.

Постоях там, обзет от ненаситност и кръвожадност, искаше ми се пак да убия, за да продължи този екстаз вечно. Но не можех да пия повече кръв и постепенно се успокоих, а и настъпи малка промяна. Връхлетя ме безутешност. Самота — сякаш крадецът е бил мой приятел или сродник, и ме е изоставил. Не можех да го проумея — освен това, че пиенето на кръвта бе нещо много интимно. Сега миризмата му бе полепнала по мен и това донякъде ми харесваше. Но ето го, лежеше там, на метри от мен върху набръчканата снежна кора и лицето и ръцете му изглеждаха сиви на светлината на изгряващата луна.

По дяволите, този кучи син възнамеряваше да ме убие, нали така?

За час успях да открия способен адвокат на име Пиер Роже в дома му в Маре, амбициозен млад мъж, чиято душа за мен бе като отворена книга. Алчен, умен, добросъвестен. Тъкмо какъвто ми трябваше. Не само можех да му чета мислите, когато не говореше, но и вярваше на всичко, което му кажа.

Той гореше от желание да услужи на съпруга на богата наследница от Сен Доминик. И, разбира се, би угасил всички свещи и би остави само една, щом очите все още ме болят от тропическа треска. Що се отнася до моето богатство от скъпоценни камъни, той работел с най-почтените бижутери. Банкови сметки и кореспонденция с моето семейство в Оверн? Да, незабавно.

Това беше по-лесно и от ролята на Лелио.

Но ми беше адски трудно да се съсредоточа. Всичко ме разсейваше — димящият пламък на свещта върху месинговата поставка за мастилница, позлатените орнаменти по китайските тапети и изумителното личице на мосю Роже с очички, лъщящи зад очилца с осмоъгълни стъкла. Зъбите му ми напомняха клавишите на клавир.

Най-обикновени предмети из стаята сякаш танцуваха. Един сандък се взираше в мен с месинговите си топчести дръжки очи. А жената, която пееше на горния етаж и заглушаваше тихото боботене на печката, сякаш изговаряше думи на някакъв тих, искрометен таен език — думи като „Ела при мен“.

Но явно така щеше да е вечно, и аз трябваше да се взема в ръце. Парите трябва да се изпратят още тази нощ по куриер до баща ми и братята ми, и до Никола дьо Ланфан, музикант от Дома на театралите на Рено, на когото да се каже само, че богатството е дошло от неговия приятел Лестат дьо Лионкур. Желанието на Лестат дьо Лионкур е Никола дьо Ланфан незабавно да се премести да живее в приличен апартамент на „Ил Сен Луи“ или на друго подобаващо място, а Роже, разбира се, трябва да помогне в това, а подир туй Никола дьо Ланфан трябва да започне да учи цигулка. Роже трябва да купи на Никола най-добрата възможна цигулка „Страдивариус“.

И последно, отделно писмо да се напише до майка ми, маркиза Габриел дьо Лионкур, на италиански, та никой друг да не може да го прочете, и да й се изпрати специална кесия. Ако може да го понесе, нека тя да замине за южна Италия, за рожденото си място — може би така ще спре влошаването на охтиката си.

При мисълта за нея и свободата й за бягство ми се замая главата. Зачудих се какво ли ще си помисли тя.

Дълго време изобщо не чувах думите на Роже. Представях си я облечена веднъж в живота си като маркиза, каквато беше, да излиза през портата на нашия замък в своя собствена карета, запретната с шест коня. А после си спомних съсипаното й лице и чух кашлицата в дробовете й, сякаш тя бе тук, при мен.

— Изпратете й парите и писмото още тази вечер — казах. — Не ме интересува каква ще е цената. Направете го — и положих пред него толкова злато, че с него тя можеше да живее в охолство до края на живота си, ако й оставаше живот.

— А сега — продължих, — познавате ли търговец, който търгува с изящна украса — картини, гоблени? Някой, който би могъл да отвори магазините и складовете си за нас още тази вечер?

— Разбира се, мосю. Позволете да си взема палтото. Тръгваме начаса.

След минути вече бяхме потеглили към Фобур Сен Дени.

А след това с часове скитах с простосмъртния си придружител из същински рай на материалните богатства и придобивах всичко, което поисках. Дивани и столове, порцелан и сребърни сервизи, драперии и скулптури — всичко, което можех да взема, беше мое. И наум преобразявах замъка, в който бях израсъл, докато изнасяха все повече и повече стоки, които да бъдат опаковани и незабавно изпратени на юг. На малките си племеннички и племенници изпратих играчки, които не бяха и сънували — миниатюрни корабчета с истински платна, кукленски къщи, изработени с небивало майсторство, съвършено изпипани.

От всеки предмет, който докосвах, научавах по нещо. И имаше мигове, когато всички цветове и текстури ставаха твърде бляскави, до непоносимост. Ридаех вътрешно.

Но щях да се преструвам на човек колкото ми душа иска, без никой нищо да заподозре, ако не беше едно твърде злощастно произшествие.

По някое време, докато обикаляхме из склада, изскочи един плъх, както правеха наглите градски плъхове, и хукна покрай стената много близо до нас. Нищо необичайно, разбира се. Но там, сред гипса и твърдото дърво, сред бродираните платове, плъхът чудато биеше на очи. И мъжете, които се заблудиха, естествено, припряно замърмориха извинения заради плъха и започнаха да тропат, за да го прогонят.

За мен гласовете им се превърнаха в смесица от звуци, като яхния, клокочеща в гърне. Можех да мисля само за това, че плъхът има много мънички крачета, и че още не съм разглеждал плъх, нито пък някакво друго дребно топлокръвно създание. Посегнах и хванах плъха, комай твърде лесно, и огледах крачетата му. Исках да разгледам що за ноктенца има на краката и каква беше плътта между пръстенцата му, и напълно забравих за мъжете.

Внезапното им мълчание ме накара да дойда на себе си. И двамата ме гледаха втрещено.

Усмихнах им се с възможно най-невинната си усмивка, пуснах плъха и продължих с покупките.

Е, те и дума не обелиха за това. Но аз си взех поука. Много ги бях уплашил.

По-късно същата нощ възложих още едно, последно поръчение на адвоката си: да изпрати подарък от сто хиляди крони на един собственик на театър на име Рено с благодарствено писмо от мен за проявената от него любезност.

— Разберете какво е положението с неговото театърче — заръчах. — Разберете дали то има някакви дългове.

Разбира се, никога нямаше да припаря до театъра. Те никога не биваше да се досетят какво се е случило, не биваше да се излагат на заразата ми. И засега бях сторил каквото мога за всички онези, които обичах, нали?

И когато всичко това приключи, когато часовникът на църквата удари три часът над белите покриви, а аз бях толкова гладен, че подушвах кръв, накъдето и да се обърнех, стоях сред пустия булевард „Дю Тампл“.

Мръсният сняг се бе разтопил до киша под колелата на каретите, и аз гледах Къщата на театралите с оцапаните й стени и изпокъсаните афиши, на които все още с червени букви бе изписано името на един млад смъртен актьор — Лестат дьо Валоа.

10

Следващите няколко нощи вилнях. Изпивах Париж, сякаш градът беше кръв. В ранната вечер връхлитах в най-западналите квартали, забърквах се с крадци и убийци и често им давах игрив шанс да се защитават, а после с ръмжене ги стисвах в смъртоносна прегръдка и пирувах лакомо.

Вкусвах най-различни жертви: грамадни здравеняци, жилави дребосъци, космати и тъмнокожи, но най-любимите ми бяха съвсем младите негодници, готови да те убият, за да ти вземат петачетата от джобовете.

Обичах сумтенето и проклятията им. Понякога ги хващах с една ръка и им се присмивах, докато изпаднат в яростен гняв, захвърлях ножовете им по покривите, мятах пистолетите им по стените и ги раздробявах на парчета. Но общо взето пълната ми сила бе като котка, на която никога не й позволяваха да нападне. И единственото, което мразех в тях, бе страхът им. Ако жертвата беше много уплашена, губех интерес.

С времето се научих да отлагам убийството. Пийвах по малко от един, по повечко от друг, а после поемах разтърсващата глътка на смъртта от третия или четвъртия. Проточвах преследването и борбата за собствено удоволствие. И когато за една вечер ловувах и изпивах толкова, че да стигне за шест здрави вампира, обръщах поглед към останалата част на Париж, към всички онези славни развлечения, които преди не можех да си позволя.

Но не и преди да се отбия в къщата на Роже за новини от Никола или от майка ми.

Писмата й преливаха от щастие, че ми е провървяло, и тя обещаваше да замине за Италия през пролетта, стига само да събере сили за пътуването. В момента искаше книги от Париж, разбира се, и вестници, и нотни листове за клавесина, който й бях изпратил. Бях ли истински щастлив? Бях ли сбъднал мечтите си? Тя се отнасяше твърде подозрително към богатството. Толкова щастлив бях при Рено. Трябвало да й се доверя.

За мен бе мъчение да слушам как ми четат тези думи. Време беше да стана лъжец насериозно, какъвто никога не съм бил. Но заради нея бях готов на това.

Що се отнася до Ники, трябваше да се досетя, че той няма да се задоволи с подаръци и неясни приказки, че ще настоява да ме види и ще продължи да настоява. Той малко плашеше Роже.

Но това не помагаше. Адвокатът не можеше да му каже нищо повече от онова, което аз му бях обяснил. А аз толкова внимавах да не видя Ники, че дори не попитах къде се намира къщата, в която се бе нанесъл. Казах на адвоката да се увери, че той учи със своя италиански маестро и че разполага, с каквото му душа пожелае.

Но все пак до слуха ми стигна, против волята ми, че Никола не е напуснал театъра. Той все още свиреше в Дома на театралите на Рено.

Това ме вбеси. Защо, по дяволите, да продължава? — мислех си аз.

Защото и той обичаше това място, също като мен, ето защо. Нужно ли беше да ми се обяснява? Там, в това театърче мишеловка всички ние бяхме сродни души. Не мисли за мига, когато завесата се вдига, когато публиката започва да вика и да ръкопляска. Прати на театъра каси с вино и шампанско. Прати цветя на Жанет и Лучина, момичетата, за които се борех с другите най-големи любимци, и още златни дарове за Рено. Изплати му дълговете.

Но нощите отминаваха, даровете пристигаха и на Рено започваше да му става неудобно от всичко това. Две седмици по-късно Роже ми съобщи, че Рено е излязъл с предложение.

Той искаше аз да купя Дома на театралите и да го задържа като директор, като му предоставя достатъчно капитал да поставя по-големи и по-дивни спектакли отвсякога преди. С моите пари и с неговия ум сме можели да накараме всички в Париж да заговорят за театъра.

Не дадох отговор веднага. Отне ми доста време, докато осъзная, че мога просто ей така да стана собственик на театъра. Да го притежавам така, както скъпоценните камъни в сандъка, или дрехите на гърба ми, или кукленската къща, която изпратих на племенничките си. Отказах и затръшнах вратата.

И веднага влязох отново.

— Добре, купете театъра — казах — и му дайте десет хиляди крони, да прави каквото си иска — това беше цяло състояние. А аз дори не знаех защо го направих.

Тази болка ще мине, мислех си, трябва да мине. И аз трябва да овладея мислите си, да разбера, че тези неща не могат да ме засягат.

В края на краищата, къде си прекарвах времето сега? В най-разкошните театри в Париж. Сядах на най-хубавите места да гледам балет и опера, драмите на Молиер и Расин. Мотаех се пред светлините на рампата и зяпах великите актьори и актриси. Имах ушити костюми във всички цветове на дъгата, пръстени със скъпоценни камъни по пръстите, перуки по най-последна мода, обувки с диамантени токи и златни токове.

И имах цяла вечност, за да се опивам с поезията, която слушах, да се опивам с пеенето и замаха на ръцете на танцьорите, да се опивам от пулса на органа в огромната пещера на Парижката Света Богородица, да се опивам от камбаните, които отброяваха часовете за мен, да се опивам от снега, беззвучно падащ над пустите градини на Тюйлери.

И всяка нощ ставах все по-малко предпазлив сред смъртните, все по-спокойно общувах с тях.

Не мина и месец, и събрах куража да нахлуя сред многолюден бал в „Пале Роял“. Бях загрят и зачервен след поредната жертва и незабавно се влях в танца. Не предизвиках ни най-малко подозрение. По-скоро си личеше, че привличам жените, и се възторгвах от допира на горещите им пръсти и мекия натиск на ръцете и гърдите им.

След това се врязах право сред ранните вечерни тълпи по булевардите. Притичах покрай театъра на Рено и започнах да се набутвам в другите театри, за да гледам куклените представления, мимовете и акробатите. Вече не бягах от уличните лампи. Влизах в кафенета и си поръчвах кафе, само за да усетя топлината му с пръстите си, и докато избирах, разговарях с хората.

Дори спорех с тях за състоянието на монархията, втурнах се неистово да овладявам билярда и игрите на карти и ми се струваше, че стига да поискам, мога да вляза в Дома на театралите, да си купя билет и да се промъкна на балкона, за да видя какво става там. Да видя Никола!

Е, не го сторих. Какво си въобразявах — да се доближа до Ники? Да баламосвам непознати, мъже и жени, които никога не са ме виждали, бе едно, но какво щеше да види Никола, ако се взре в очите ми? Какво щеше да види, ако погледне кожата ми? Освен това си имам твърде много работа, рекох си.

Научавах все повече и повече за своята природа и възможности.

* * *

Косата ми например бе по-лека, ала по-гъста, и изобщо не растеше. Не растяха и ноктите на ръцете и краката ми, които бяха станали по-лъскави, въпреки, че ако ги изпилех, през деня те пак израстваха до дължината им, когато умрях. И въпреки, че хората при оглед не можеха да разкрият тези тайни, те усещаха други неща — неестествения блясък на очите ми, прекаленото изобилие от отразяващи се в тях цветове, и бледото сияние, което излъчваше кожата ми.

Когато бях гладен, това сияние ставаше особено отчетливо. Още една причина да се нахраня.

И разбрах, че мога да карам хората да изпадат в транс, ако се взирам упорито в тях, а гласът ми изисква много строго модулиране. Можех да говоря твърде тихо за слуха на смъртните, а ако креснех или се засмеех твърде гръмогласно, можех да спукам нечии тъпанчета. Можех да увредя и собствените си уши.

Имаше и други трудности — движенията ми. Аз вървях, тичах, танцувах, усмихвах се и жестикулирах като човешко същество, но при изненада, ужас, скръб тялото ми можеше да се извива и криви като тялото на акробат.

Дори и израженията на лицето ми можеха да бъдат карикатурно преувеличени. Веднъж се унесох, докато вървях по булевард „Дю Тампл“ и мислех за Никола естествено — седнах под едно дърво, вдигнах колене и обхванах глава с длани като скръбен елф от вълшебна приказка. Господата от осемнайсети век, с брокатени рединготи и бели копринени чорапи, не правеха такива неща, поне не и на улицата.

А друг път, потънал в съзерцание на променливите светлини по повърхностите, подскачах и сядах с кръстосани крака върху някоя карета, подпрял лакти на колене.

Е, това стряскаше хората. Плашеше ги. Но най-често, дори и когато бледата ми кожа ги плашеше, те просто извръщаха поглед. Бързо осъзнах — те се самозаблуждават, че всичко си има обяснение. Такова бе обичайното рационално мислене на осемнайсети век.

В края на краищата, от сто години не бе имало случаи на вещерство — последният, за който се сещах, бе съдът срещу Ла Воасин, гадателка, изгорена жива по времето на Луи, Краля Слънце.

Ала това бе Париж. И затова, ако случайно счупех при вдигане някоя кристална чаша или отварях врати и те се удряха в стената, хората решаваха, че съм пиян.

Но понякога отговарях на въпроси, преди смъртните да са ми ги задали. Изпадах в ступор само от съзерцаване на свещи и дървесни клонки и толкова дълго не се помръдвах, че хората ме питаха дали съм болен.

А най-тежкият ми проблем беше смехът. Можех да получа пристъпи на смях и да не мога да заспя. Всичко можеше да ги предизвика. Самото безумие на собственото ми положение ги предизвикваше.

Това все още може да ми се случи доста лесно. Никакви загуби, никакви болки, нито все по-дълбокото осъзнаване на трудната ми съдба го променя. Нещо ми се струва смешно. Аз започвам да се смея и не мога да се спра.

Това вкарва в ярост другите вампири, между другото. Но аз изпреварвам хода на разказа.

Както вече сигурно сте забелязали, не съм споменал досега други вампири. Работата беше там, че не можех да намеря такива.

Не можех да намеря друго свръхестествено създание в цял Париж.

Вляво от мен — смъртни, вдясно от мен — смъртни, и само от време на време — тъкмо когато съм се самоубедил, че нищо не се получава — усещах онова неясно и влудяващо неуловимо присъствие.

То никога не доби по-голяма плътност от онази първа нощ в селския църковен двор. И неизменно се случваше в близост до някое парижко гробище.

Аз винаги спирах, обръщах се и се опитвах да го изловя. Но полза никаква — то изчезваше, преди да се уверя, че съм го усетил. Никога не бих могъл да го открия сам, а вонята на градските гробища беше толкова противна, че не можех, не бих могъл да се принудя да вляза в тях.

Започваше да ми се струва, че това е нещо повече от префиненост или лошия спомен от собствената ми тъмница под кулата. Отвращението от вида или миризмата на смъртта като че бе присъщо на естеството ми.

Не можех да гледам екзекуции — също както когато бях разтреперано момче от Оверн, а при гледката на трупове покривах лицето си. Мисля, че смъртта бе оскърбление за мен, освен ако аз не бях нейна причина! И имах нужда да се отърва от мъртвите си жертви почти незабавно.

Но да се върнем към въпроса за присъствието. Започнах да се питам дали това не е някакъв друг вид преследвач, създание, което не можеше да общува с мен. От друга страна, бях с ясното впечатление, че присъствието ме наблюдава и може би умишлено ми се разкрива.

Какъвто и да бе случаят, в Париж не срещах други вампири. И започвах да се питам дали в даден период от време биха могли да съществуват повече от един от нас. Може би Магнус бе унищожил вампира, от когото бе откраднал кръвта. Може би той е трябвало да загине, след като предаде на друг силите си. И аз също щях да умра, ако трябваше да създам още един вампир.

Но не, това беше неразумно. Магнус притежаваше голяма сила дори и след като ми даде кръвта си. И бе оковал своята жертва вампир във вериги, когато е откраднал силите му.

Огромна тайна, която ме влудяваше. Но засега невежеството действително бе блаженство. И аз се справях много добре с откритията без помощта на Магнус. И може би тъкмо така го е бил замислил Магнус. Може би това е бил и начинът, по който той е добивал познания преди векове.

Спомних си думите му, че в тайната стая в кулата ще намеря всичко, нужно ми, за да благоденствам.

Часовете отлитаха, а аз се скитах из града. И умишлено напусках компанията на човеците само за да се скрия денем в кулата.

Ала започвах да се питам: „Щом можеш да танцуваш с тях, и да играеш с тях билярд, и да разговаряш с тях, тогава защо не можеш да живееш сред тях така, както живееше, докато бе жив? Защо не би могъл да минаваш за един от тях? И отново да се вплетеш в самата тъкан на живота, там, където има… Какво? Кажи го!“

А тук вече се запролетяваше. И нощите ставаха все по-топли, а Домът на театралите поставяше нова драма с нови акробати между действията. И дърветата отново разцъфваха, и всеки буден миг аз мислех за Ники.

Една нощ през март, докато Роже ми четеше писмото от майка ми, осъзнах, че и аз мога да чета не по-зле от него. Бях се научил да чета от хиляда източника, без дори да се опитвам. Прибрах писмото у дома.

Дори и вътрешната стая вече не беше много студена. И аз седнах до прозореца и за пръв път зачетох думите на майка си насаме. Почти я чувах как ми говори:

„Никола пише, че си купил театъра на Рено. Значи сега си собственик на малкия театър на булеварда, където бе толкова щастлив. Но притежаваш ли все още щастието? Кога ще ми отговориш?“

Сгънах писмото и го пъхнах в джоба си. Кървавите сълзи напираха в очите ми. Защо тя трябва да разбира толкова много, и все пак — толкова малко?

11

Вятърът вече не хапеше. Всички аромати на града се завръщаха.

А пазарите бяха препълнени с цветя. Втурнах се към къщата на Роже, без изобщо да мисля какво правя, и настоях да ми каже къде живее Никола.

Щях само да му хвърля един поглед, да се уверя, че е в добро здраве, да съм сигурен, че къщата е достатъчно хубава.

Тя беше на „Ил Сен Луи“ и много внушителна — тъкмо както аз бях искал, но всички прозорци, гледащи към кея, бяха затворени.

Дълго време стоях и гледах как каретите една след друга преминаваха с трясък по близкия мост. И знаех, че е нужно да видя Ники.

Започнах да се катеря по стената, точно както се бях катерил по стените в селото, и открих, че е изумително лесно. Катерех се етаж след етаж, много по-високо, отколкото някога в миналото бях дръзвал да се изкача, а после претичах през покрива и се спуснах надолу към вътрешността на двора, за да потърся апартамента на Ники.

Подминах няколко отворени прозореца, преди да стигна до този, който ми трябваше. И ето го Никола, огрян от сиянието на масата за вечеря, и Жанет и Лучина бяха с него на късната вечеря, която изяждахме заедно след затварянето на театъра.

Щом го видях за пръв път, аз се отдръпнах от касата на прозореца и затворих очи. Можеше да падна, ако дясната ми ръка не се бе вкопчила бързо в стената, сякаш притежаваше собствена воля. Мярнах стаята само за миг, но всяка подробност се бе запечатала в мислите ми.

Той беше облечен в старо зелено кадифе, премяна, която тъй небрежно бе носил по кривите улички у дома. Но навсякъде около него се виждаха признаците на богатството, което му бях изпращал — книги с кожени подвързии по лавиците и инкрустирано писалище с окачена над него овална картина, а италианската цигулка блестеше върху новото фортепиано.

Носеше пръстен със скъпоценен камък, изпратен от мен, а кестенявата му коса бе привързана отзад с черна копринена панделка. Седеше замислен, облакътен на масата, и не хапваше нищо от скъпата порцеланова чиния пред него.

Внимателно отворих очи и отново го погледнах. Всичките му природни дарби бяха там, окъпани от сиянието на лампата: изящните, ала силни крайници, големи и сериозни кафяви очи, а устните му, какъв сарказъм и каква ирония бе това, бяха детински и готови да бъдат целувани.

В него като че имаше някаква крехкост, която никога не бях възприемал или разбирал. Ала все пак изглеждаше безкрайно интелигентен, моят Ники, изпълнен с объркани безкомпромисни мисли, докато слушаше бързото говорене на Жанет.

— Лестат се е оженил — каза тя, а Лучина кимна. — Жена му е богата и той не може да й каже, че е бил най-обикновен актьор, много е просто.

— Предлагам да го оставим на мира — додаде Лучина. — Той спаси театъра от затваряне и ни обсипва с дарове…

— Не го вярвам — отрече с мъка Никола. — Той не би се срамувал от нас — в гласа му се долавяше потисната ярост, тежка скръб. — И защо той напусна така? Аз го чух, че ме викаше! Стъклото на прозореца бе разбито на парченца! Казвам ви, в просъница чух гласа му…

Възцари се неловко мълчание. Те не вярваха на неговия разказ — как съм изчезнал от мансардата, и ако го разкажеше отново, това само би го отстранило и огорчило още повече. Усещах го в мислите на всички тях.

— Вие не познавахте Лестат — каза той почти сърдито, завърна се към поносимия разговор, който другите смъртни биха му позволили да води. — Лестат би плюл в лицето на всеки, който би се срамувал от нас! Той ми праща пари. Какво да правя с тях? Той си играе с нас!

Отговор от другите не последва — здравомислещите, практични създания, които не желаеха да говорят против тайнствения благодетел. Всичко вървеше прекалено добре.

И в проточилото се мълчание аз усетих колко дълбоко е страданието на Ники, знаех го, сякаш надничах в черепа му. И не можех да го понеса.

Не можех да понеса да се ровя в душата му, без той да подозира. Ала не можах и да не усетя обширната тайнствена местност вътре в него, по-мрачен може би, отколкото някога бях сънувал, и отново си припомних думите му, че мракът в него е като мрака, който бе видял в хана, и че се опитвал да го скрие от мен.

Почти я виждах, тази местност. И действително тя се намираше отвъд неговия разум, сякаш разумът му бе просто порта към хаоса, който се простира оттатък границите на всичко, което познаваме.

Твърде страшно бе това. Не исках да го виждам. Не исках да чувствам онова, което чувстваше той!

Но какво бих могъл да сторя за него? Това бе важното. Какво бих могъл да сторя, че да прекратя това мъчение веднъж завинаги?

И все пак аз исках да го докосна — дланите му, ръцете му, лицето му. Исках да почувствам плътта му с тези нови безсмъртни сетива. И открих, че шепна думата „Жив“. Да, ти си жив и това означава, че можеш да умреш. И когато те погледна, всичко, което виждам, е съвсем безплътно. Това е смесицата от миниатюрни движения и неопределими цветове, сякаш ти изобщо нямаш тяло, а си само сбор от топлина и светлина. Ти си самата светлина, а какво съм аз сега?

Макар и вечен, аз се свивам като прашинка пепел под лъчите на това сияние.

Ала атмосферата в стаята се бе променила. Лучина и Жанет се сбогуваха учтиво. Той сякаш не ги чуваше. Беше се обърнал към прозореца и се надигаше, сякаш го зовеше таен глас. Изражението му бе неописуемо.

Той знаеше, че аз съм там!

Мигновено се стрелнах към покрива по хлъзгавата стена.

Но все още го чувах там, под мен. Погледнах надолу и видях голите му ръце върху перваза на прозореца. И в тишината дочух неговата паника. Той бе усетил присъствието ми! Моето присъствие, забележете — той го бе усетил точно както аз усещах присъствието в гробищата. Но как, спореше той със себе си, би могъл Лестат да е тук?

Бях твърде потресен да предприема каквото и да било — вкопчен в улука, усетих как другите си тръгват, усетих, че той вече е сам. Единственото, за което бях способен да мисля, бе: Какво, в името на ада, е това присъствие, което той усети?

Та нали аз вече не бях Лестат. Аз бях този демон, този могъщ и алчен вампир, и все пак той усети присъствието ми, присъствието на Лестат, на младежа, когото познаваше!

Престанах да го слушам. Просто лежах на покрива.

Ала знаех, че той обикаля долу. Разбрах кога вдигна цигулката от мястото й на пианото и разбрах, че пак е застанал на прозореца.

И запуших уши с ръце.

Ала звукът пак се чуваше. Той извираше от инструмента и разсичаше нощта, сякаш бе някаква бляскава стихия, а не въздух и светлина, и материя, която можеше да се издигне чак до звездите.

Той удряше по струните и аз, притворил клепачи, почти го виждах как се люлее напред-назад с глава, склонена върху цигулката, все едно искаше да се разтвори в музиката, а после всички усещания за него изчезнаха и остана само звукът.

Протяжните, трептящи ноти и смразяващите глисанди и цигулката, която пееше на свой собствен език, за да накарат всякаква друга реч да зазвучи фалшиво. Ала със задълбочаването си мелодията се превърна в самата същина на отчаянието, сякаш красотата й бе ужасяваща случайност, гротеска, в която нямаше и капка истина.

В това ли вярваше той, в това ли бе вярвал винаги, докато аз говорех ли говорех за добротата? Той ли караше цигулката да го каже? Нарочно ли създаваше тези протяжни, чисти, струящи ноти, за да каже, че красотата не значи нищо, защото идва от отчаянието вътре в него и в края на краищата тя няма нищо общо с отчаянието, защото отчаянието не бе красиво, и значи красотата бе ужасяваща ирония?

Не знаех отговора. Но звученето надделя над него, както винаги е било. То надрасна отчаянието. То без всякакво усилие премина в бавна мелодия, като вода, която търси своя собствен път надолу по планинския склон. Тя ставаше все по-богата и още по-мрачна, и в нея имаше нещо необуздано и отрезвяващо, и сърцераздирателно, и огромно. Аз лежах по гръб на покрива с очи, взрени в звездите.

Светлинни точици, незрими за смъртните. Облаци фантоми. И суровият, пронизителен звук на цигулката, който бавно, с изящно напрежение, утихна.

Не помръднах.

Безмълвно разбирах езика, на който ми говореше цигулката. Ники, да можехме да поговорим пак… Де да можеше нашият разговор да продължи…

Красотата не бе вероломство, както вярваше той, тя по-скоро бе земя, за която нямаше съставена карта и в която човек би могъл да допусне хиляди фатални грешки, див и безразличен рай без знаци за добро и зло.

Въпреки всички усъвършенствания на цивилизацията при създаването на изкуство — опияняващото съвършенство на струнния квартет или ленивото величие на платната на Фрагонар — красотата бе дива. Тя бе също тъй опасна и разюздана, както е била земята цяла вечност преди в главата на човека да се роди една-единствена свързана мисъл или да започне да записва правила за поведение върху глинени плочки. Красотата бе Дива градина.

Защо тогава го раняваше, че най-отчаяната музика е изпълнена с красота? Защо от това го болеше, и заради това бе циничен, и тъжен, и недоверчив?

Добро и зло — това са представи, създадени от човека. И човекът всъщност е по-добър от Дивата градина.

Но може би дълбоко в себе си Ники винаги бе мечтал за хармония сред всичко, което аз винаги съм знаел, че е невъзможно. Ники бе мечтал не за доброта, а за справедливост.

Но вече никога не бихме могли да обсъждаме всичко това помежду си. Никога вече нямаше да можем да отидем в хана. Прости ми, Ники. Доброто и злото все още съществуват, и винаги ще съществуват. Но нашият разговор приключи завинаги. Ала въпреки това, когато си тръгнах от покрива и се запромъквах тихо далеч от „Ил Сен Луи“ аз знаех как ще постъпя.

Не го признавах пред себе си, но знаех.

Следващата вечер, когато стигнах на булевард „Дю Тампл“ вече беше късно. Бях се нахранил добре в Ил дьо ла Сите и първото действие в Къщата на театралите на Рено вече бе започнало.

12

Бях се облякъл, все едно отивам в съда — в сребърен брокат и с лавандулово наметало на раменете. Бях запасал нов меч със сребърна дръжка, украсена с дълбок релеф, и обичайните тежки, богато украсени токи на обувките, обичайните дантели, ръкавици, триъгълна шапка. И дойдох в театъра с наета карета.

Ала щом платих на кочияша, се върнах обратно по уличката и отворих вратата към сцената, точно като едно време.

Веднага потънах в старата атмосфера, миризмата на плътен грим и евтини костюми, пропити от пот и парфюм, и прахоляк. Виждах частица от осветената сцена да пламти отвъд струпаните камари от тежки декори, чувах изблици на смях откъм залата. Група акробати чакаше да излезе на сцената по време на антракта — тълпа шутове в червени клинове, кепета и мърляви яки, украсени със златни звънчета.

Зави ми се свят и за миг ме обзе страх. Това място ме захлупваше, тук беше тясно и опасно, ала въпреки това бе чудесно, че пак съм тук. И в мен се надигаше тъга, не, всъщност паника.

Лучина ме видя и нададе писък. Навсякъде се заотваряха вратите на малките тесни гримьорни. Рено скочи към мен и ми разтърси ръката. Там, където преди миг имаше само дървения и драперии, сега кръжеше цяла вселена от развълнувани човешки същества, лица, покрити с ярки цветове и влага, и аз се дръпнах от един димящ канделабър и бързо промълвих:

— Очите ми… Угасете го.

— Угасете свещите, от тях го болят очите, не виждате ли? — провикна се Жанет. Усетих допира на влажните й разтворени устни по лицето си. Всички ме бяха наобиколили, дори и акробатите, които не ме познаваха, и старите художници на декори и дърводелците, които ме бяха научили на толкова много неща.

— Доведете Ники! — извика Лучина, и аз едва не извиках: „Не!“

Ръкопляскания разтърсиха малката постройка. Дръпнаха завесата от двете страни. Старите актьори мигом ме накупчиха, а Рено поръчваше, да донесат шампанско.

Бях затулил очите си с ръце, сякаш, като Василиск, ще ги избия до един, ако ги погледна, и усещах, че сълзите ми текат, и знаех, че преди да са видели кървавите сълзи, аз трябва да ги избърша. Но те бяха толкова близо, че не можех да си извадя кърпичката, и внезапно обзет от ужасна слабост, аз прегърнах Жанет и Лучина и притиснах лице в Лучининото. Като птички бяха те — с въздушни костици и сърца като пърхащи криле, и за миг аз се вслушах с ухото на вампир в тяхната кръв, ала това ми се стори скверно. И само се отдадох на прегръдките и целувките, пренебрегнах туптенето на сърцата им, и ги прегръщах, и миришех напудрената им кожа, и отново чувствах как устните им се притискат в лицето ми.

— Не знаеш колко ни разтревожи! — боботеше Рено. — А после, тия истории за твоето забогатяване! Всички, всички! — той заръкопляска. — Тук е мосю дьо Валоа, собственикът на това велико театрално заведение… — и той каза още много помпозни и игриви думи, довличаше нови актьори и актриси да ми целуват ръката, предполагам, или краката. Стисках здраво момичетата, сякаш щях да се пръсна на парчета, ако ги пусна, а после чух Ники и знаех, че е само на крачка от мен и ме гледа и че толкова много се радва, че ме вижда, че вече не ми е сърдит.

Не отворих очи, но почувствах допира на ръката му по лицето си, а после тя се вкопчи в тила ми. Сигурно му бяха направили път, и когато той потъна в прегръдките ми, през мен премина малък гърч на ужас, ала тук светлината бе мъждива и аз се бях нахранил като звяр, за да съм топъл и да имам човешки вид, и отчаяно си мислех, че не зная на кого да се моля измамата ми да не се разкрие. А после остана само Никола, и вече не ме интересуваше.

Вдигнах очи и се вгледах в лицето му.

Как да ви опиша как ни изглеждат смъртните! Направих малки опити да го опиша, когато говорех за красотата на Ники от предната нощ като смесица от движения и цветове. Но не можете да си представите какво е за нас да гледаме жива плът. Тя притежава милиарди цветове и едва забележими съчетания от движения, да, които съставляват живото същество, върху което се съсредоточаваме. Но лъчезарието изцяло се смесва с мириса на плът. Прекрасно — такова е за нас всяко човешко същество, ако нагазим в тези размисли, дори и старците, и болните, и угнетените, които на улицата не забелязваш. Всички те са прекрасни, като вечно разтварящи се цветя, пеперуди, вечно измъкващи се от пашкула.

Е, когато видях Ники, аз видях всичко това, и долових мириса на туптящата в него кръв, и за един упоителен миг ме преизпълни обич и само обич, и тя изтри всеки спомен за извратилите ме ужаси. Всяка зла наслада, всяка нова сила и удовлетворяването й ми се струваха нереални. Може би ме изпълваше и дълбоката радост, че все още можех да обичам, ако някога се бях усъмнил в това, и че е постигната трагична победа.

Целият този стар, смъртен уют ме опияняваше, можех да затворя очи и да изгубя свяст, отнасяйки го със себе си, или поне така ми се струваше.

Но и нещо друго се пробуждаше в мен и набираше сила толкова бързо, че мислите ми препускаха, за да го настигнат и да го отрекат, дори и когато то заплашваше да се изплъзне от моята власт. И аз знаех какво е то, нещо чудовищно и огромно, и така присъщо на естеството ми, както слънцето не бе присъщо. Аз исках Ники. Исках го също толкова силно, колкото и всяка жертва, с която някога се бях борил на Ил дьо ла Сите. Исках кръвта му да потече в мен, желаех и вкуса й, и аромата й, и топлината й.

Театърчето се тресеше от викове и смях, Рено нареди на акробатите да продължат с антракта, а Лучина отвори шампанско. Но ние бяхме заключени в прегръдката си.

Жежката топлина на тялото му ме накара да се вцепеня и отдръпна, въпреки, че привидно дори не помръднах. И изведнъж ме влуди това, че онзи, когото аз обичах, както обичах майка си и братята си, този, който бе породил в мен единствената нежност, която някога бях изпитвал, бе непревземаема цитадела, която удържаше здраво на напора, в неведение за моята жажда за кръв, когато толкова много, стотици жертви, толкова лесно се бяха предали.

Ето за това бях създаден. Това бе пътят, по който бе предначертано да поема. Какви бяха сега за мен другите — крадците и убийците, които бях повалил сред парижката пустош? Ето това исках аз.

И чудовищният, величествен факт, че смъртта на Ники е възможна, се взриви в ума ми. Мракът под затворените ми клепачи бе станал кървавочервен. Съзнанието на Ники, което се заличава в онзи последен миг, отказва се от своята сложност заедно с живота.

Не можех да помръдна. Усещах кръвта, все едно тя преминава в мен, и докоснах с устни врата му. Всяка частица в мен крещеше: „Вземи го, отвлечи го от това място, далече от него, и се нахрани с него, и се нахрани с него, докато…“ Докато какво? Докато той умре!

Изтръгнах се от прегръдката му и го отблъснах. Тълпата около нас ревна и зашумя. Рено крещеше на акробатите, които зяпаха всичко случващо се. Публиката навън настояваше за забавления в антракта с нестихващо ритмично пляскане с ръце. Оркестърът извиваше жизнерадостната песничка — музикалният съпровод на акробатите. Кости и плът ме бодяха и блъскаха. Всичко се бе превърнало в една неразбория, пропита от миризмата на готовите да паднат в касапницата. Усетих как ми се повдига, прекалено човешки.

Ники като че бе излязъл от равновесие и когато се погледнахме в очите, аз почувствах обвиненията, които струяха от неговите. Почувствах нещастието и, още по-тежко, че той е на ръба на отчаянието.

Разбутах всички, всички акробати със звънтящи звънчета, и не зная защо тръгнах напред, към кулисите, вместо да изляза през страничната врата. Исках да видя сцената. Да видя публиката. Исках да проникна в дълбочина в нещо, за което нямах нито име, нито дума.

Ала в тези мигове аз бях обезумял. Да кажа, че съм желаел или мислел, няма никакъв смисъл.

Гърдите ми се вълнуваха и жаждата дереше отвътре като котка, която се мъчи да се измъкне. Опрях се на дървената греда до завесата. Ники, обиден и недоумяващ за всичко, отново дойде при мен.

Оставих жаждата да бушува. Да разкъса всичките ми вътрешности. Вкопчих се в гредата и пред очите ми се заизреждаха всичките ми жертви — утайката на Париж, остъргана от канавките й, и разбрах колко налудничав път съм избрал, и колко лъжлив, и какво съм всъщност. Каква върховна идиотия — да помъкна със себе си и онзи презрян морал, да повалям само прокълнатите, да търся спасение въпреки всичко? Какво си мислех, че съм — добродетелен съюзник на съдиите и екзекуторите в Париж, които смачкват бедните заради престъпления, които богатите извършват всеки ден?

Силно вино бях пил от нащърбени и счупени чаши, и сега жрецът стоеше пред мен в подножието на олтара със златния потир в ръце, и виното в нея бе кръвта на Агнеца.

Ники говореше припряно:

— Лестат, какво има? Кажи ми! — сякаш другите не можеха да ни чуят. — Къде се изгуби? Какво се е случило с теб? Лестат!

— Качвайте се на сцената! — изрева Рено на зяпналите от почуда акробати. Те изприпкаха покрай нас, навлязоха в задимената светлина на сцената и започнаха да правят верижни салта.

Оркестърът превърна инструментите си в чуруликащи птички. Червен проблясък, ръкави на Арлекин, дрънчащи звънчета, насмешките на неуправляемата тълпа. „Покажете ни нещо, де, ама хайде покажете нещо!“

Лучина ме целуна и аз се втренчих в бялото й гърло, млечните й ръце, виждах вените по лицето на Жанет и меката възглавничка на долната й устна, която все повече се приближаваше. Шампанското се плискаше в десетки малки чаши, пиеха го. Рено държеше някаква реч за нашето „съдружие“ и как малкият фарс от тази вечер бил само началото, и скоро сме щели да бъдем най-великолепния булеварден театър. Видях се пременен за ролята на Лелио и чух песничката, която пеех на Фламиния, застанал на коляно.

Пред мен дребните смъртни се премятаха тежко и публиката се разкряска, когато водачът на акробатите направи някакво вулгарно движение със задните си части.

И преди да се усетя, вече бях излязъл на сцената.

Стоях в самия й център, усещах горещината, която се лееше от светлините на рампата, димът щипеше очите ми. Гледах претъпканата галерия, закритите с паравани ложи, редовете, препълнени със зрители чак до задната стена. И чух как изръмжавам на акробатите да се махат.

Избухналият смях бе оглушителен и насмешките и крясъците, с които ме посрещнаха, бяха спазми и избухвания, и зад всяко лице в публиката ясно се виждаше ухилен череп. Тананиках песничката, която бях пял като Лелио — само частица от ролята, но онази, която бях понесъл след това по улиците с мен: „Прелестна, о, прелестна Фламиния“ — и отново и отново думите се редяха, безсмислени звуци.

Обиди надвикваха шумотевицата.        „Представлението да продължи!“ и „Бива си те, красавецо, ама хайде, да видим нещо по-живо!“ От галерията някой хвърли полуизядена ябълка, която се изтърколи покрай краката ми.

Разкопчах виолетовата пелерина и я оставих да падне. Същото направих и със сребърния меч.

Песента, която се лееше от устата ми, се беше превърнала в несвързано тананикане, но в главата ми тътнеше безумна поезия. Виждах пустинята на красотата и нейната дивост, както я бях видял снощи, докато свиреше Ники, и светът на морала изглеждаше като някаква отчаяна мечта на разума, която в тази пищна и зловонна джунгла нямаше ни най-малкия шанс. Това бе видение, и аз го виждах, не го разбирах, ала бях част от него, тъй естествено, както котката забива изящните си и безстрастни нокти в гърба на пищящия плъх.

— Бива си го красавецът, Мрачния жетвар — произнесох непонятно, — който може да угаси всички тези нетрайни пламъчета на свещи, всяка трепкаща душа, която изсмуква въздуха в тази зала.

Ала не можех да достигна до думите. Те се рееха в някакъв въздушен слой може би, където съществуваше бог, и той разбираше цветните шарки по гърба на кобрата и осемте величествени ноти, които съставят музиката, изригваща от инструмента на Ники, но не и принципа отвъд грозотата и красотата — „Не убивай“.

Стотици мазни лица се бяха втренчили в мен от мрака. Опърпани перуки, фалшиви скъпоценни камъни и мръсни премени, кожата като вода струеше по разкривените кости. Тайфа парцаливи просяци подсвиркваше и дюдюкаше в галерията — един гърбав, друг едноок, трети със смрадлива патерица под мишница и със зъби с цвят, какъвто имат зъбите на черепите, които събираш в пръстта на гроба.

Разперих ръце. Подгънах коляно и започнах да се въртя като акробатите и танцьорите — кръг и още един, и още един, стъпил на един крак върху топката, без усилие, все по-бързо и по-бързо, а после се преметнах напред и описах кръг с цигански колела, а после и със салта, подражавах на всичко, което бях виждал някога да играят по панаирите.

Мигом гръмнаха аплодисменти. Аз бях също тъй пъргав, както и в селото, а сцената бе малка и ме спираше, а таванът като че ме затискаше, и димът от лампите ме притискаше отвсякъде. Песничката на Фламиния отново изникна в ума ми и аз я запях с цяло гърло и отново започнах да скачам и да се въртя, а после зяпнах в тавана, подгънах колене, готов за скок, и издигнах тялото си нагоре.

Само след миг докоснах гредите и беззвучно, грациозно се спуснах на пода.

Публиката ахна. Малката тълпа зад кулисите се смая. Музикантите в оркестровата яма, които бяха замлъкнали, се въртяха и споглеждаха. Те виждаха, че въже няма.

Но аз отново се издигах за възторг на публиката и този път въртях салта чак догоре, пак се издигнах над изрисуваната арка и се спуснах в още по-бавни и по-изящни въртения.

Крясъци и ликуване заглушиха ръкоплясканията, но онези зад кулисите бяха онемели. Ники стоеше на самия край и устните му беззвучно изговаряха името ми.

— Трябва да е фокус, илюзия! — шушнеха от всички страни. Хората настояваха съседите им да се съгласят. Пред мен за миг лъсна лицето на Рено, със зяпнала уста и мигащи очи.

Но аз отново се бях впуснал в танц. И този път публиката вече не я бе грижа за неговото изящество. Почувствах го, защото танцът се превърна в пародия — всеки жест изпълнявах с по-широк замах, по-продължително и по-бавно, отколкото би могъл да издържи всеки човек танцьор.

Някой кресна зад кулисите и го сгълчаха да мълчи. Музикантите и публиката от предните редове започнаха да подвикват. Хората се обезпокоиха и си зашепнаха, ала сганта от галерията продължи да ръкопляска.

Внезапно се метнах към публиката с намерението да ги сплаша за назидание за проявената грубост. Няколко души толкова се стреснаха, че скочиха и се опитаха да побегнат в проходите. Един от тръбачите изтърва инструмента си и се изкатери навън от ямата.

Виждах възбудата и дори гнева по лицата им. Какви бяха тези илюзии? Изведнъж бях престанал да ги забавлявам — те не можеха да проумеят уменията ми, и нещо в сериозното ми държание ги плашеше. За един ужасен миг усетих тяхната безпомощност.

Усетих и че са обречени.

Огромна орда от тракащи скелети, увити в плът и дрипи — това бяха те, ала в тях пламтеше кураж, и те ми крещяха в своята неудържима гордост.

Бавно вдигнах ръце, за да привлека вниманието им, и с много силен, нетрепващ глас запях песничката за Фламиния, моята прелестна Фламиния, глупав малък куплет се преля в друг куплет, и гласът ми кънтеше все по-силно и по-силно, и изведнъж хората пред мен започнаха да стават и да крещят, ала аз пеех все по-силно, докато заглуших всеки друг шум, гласът ми премина в непоносим рев и аз ги виждах всичките, стотици, как стават и преобръщат пейки, стиснали главите си.

Устите им бяха изкривени в гримаси, от тях се изтръгваха беззвучни викове.

Пандемониум. Писъци, проклятия, всички се препъваха и напираха към вратите. Съдираха завеси от окачалките им.

Мъже скачаха от галерията, за да побегнат на улицата.

Спрях да пея ужасяващата песен.

Стоях и ги гледах в кънтящата тишина — слабите изпотени тела, които се щураха тромаво във всички посоки. Вятърът нахлуваше през отворените врати, и аз усетих как сърнен студ сковава всичките ми крайници, а очите ми сякаш бяха стъклени.

Без да погледна, аз вдигнах меча си и пак го закопчах, закачих с пръст кадифената яка на смачканата ми, прашлясала пелерина и я вдигнах от пода. Всички тези жестове изглеждаха гротескни, като всичко останало досега, и ми се струваше маловажно, че Никола се опитваше да се изтръгне от хватката на двама актьори, които го удържаха, уплашени за живота му, а той крещеше моето име.

Ала нещо сред хаоса привлече вниманието ми. Стори ми се важно — всъщност ужасно, ужасно важно — че една фигура се бе надигнала в едната от отворените ложи и тя не се мъчеше да избяга, дори не помръдваше.

Бавно се обърнах и го погледнах, сякаш го предизвиквах да остане там. Той беше старец и угасналите му сиви очи се впиваха в мен с упорита наглост, и аз се взирах в него и чух как от зяпналата ми уста се изтръгна мощен рев. Той сякаш излизаше от дълбините на душата ми, този рев. И ставаше все по-силен и по-силен, докато малцината, останали долу, отново се разтрепериха и запушиха уши и дори Никола, устремен напред, се преви, стиснал главата си.

И все пак мъжът не помръдваше от ложата — намръщен, гневен, стар и упорит, с рунтави вежди, надничащи изпод сивата му перука.

Засилих се и прескочих празния театър, приземих се в ложата право пред него. Ченето му увисна против волята му, а очите му се разтвориха отвратително широко.

Изглеждаше обезобразен от възрастта — с прегърбени рамене и разкривени пръсти, ала духът в погледа му бе над всякакви суета и компромис. Устата му се сви, брадата му щръкна. Из пазвата на редингота си той извади пистолет, стисна го с две ръце и се прицели в мен.

— Лестат! — изкрещя Ники.

Ала изстрелът гръмна и куршумът ме удари с пълна сила. Не помръднах. Стоях също тъй неподвижно като стареца преди. Вълна от болка ме заля и утихна, и остави подире си ужасно туптене във вените ми.

Кръвта бликна. Тя шуртеше така, както не бях виждал кръв да шурти. Попи в ризата ми и усещах как потече по гърба ми. Но туптенето нарастваше все повече, и по гърба и гърдите ми се разля топло, парещо чувство.

Мъжът гледаше втрещен. Пистолетът падна от ръката му. Главата му се отметна назад, очите му се подбелиха и тялото му се свлече, сякаш му беше излязъл въздухът, и той се строполи на пода.

Ники бе изтичал по стълбите и сега нахлу в ложата. От устата му излизаше тихо, истерично мърморене. Мислеше, че е станал свидетел на моята смърт.

А аз стоях и продължавах да се вслушвам в тялото си, обзет от онази ужасна самота, която бе моя, откакто Магнус ме бе преобразил във вампир. И знаех, че раните вече ги няма.

Кръвта засъхваше по копринената жилетка, засъхваше по гърба на разкъсаното ми сако. Тялото ми пулсираше там, където куршумът бе преминал през мен, и онова туптене отново разтърсваше вените ми, ала раната вече я нямаше.

Никола, когато дойде на себе си и ме погледна, видя, че съм невредим, въпреки че разумът го убеждаваше, че не може да е вярно.

Промъкнах се покрай него и тръгнах към стълбището. Той се хвърли върху мен и аз го блъснах. Не можех да го гледам, не можех да понеса мириса му.

— Махни се от мен! — извиках.

Ала той отново се хвърли върху мен и сключи ръце около шията ми. Лицето му бе подпухнало, и издаваше някакъв ужасен звук.

— Пусни ме, Ники! — креснах заплашително. Ако го бутнех твърде грубо, щях да изтръгна ръцете му от ставите, да му строша гръбнака.

Да му строша гръбнака…

Той хленчеше и пелтечеше. И само за една мъчителна частица от секундата звуците, които издаваше, бяха също тъй ужасни, както и цвиленето на умиращото ми животно в планината, моята кобила, смазана като насекомо в снега.

Не осъзнавах какво върша, когато разкъсах хватката му. Тълпата се разбяга с писъци, когато излязох на булеварда.

Рено се втурна напред, въпреки, че се мъчеха да го удържат.

— Мосю! — той сграбчи ръката ми, понечи да я целуне и спря, втренчен в кръвта.

— Няма нищо, драги ми Рено — казах му, изненадан от спокойствието и мекотата в гласа си. Ала нещо ме разсея, когато заговорих отново. „Трябва да се вслушам в това нещо“ — помислих си, ала продължих. — Изобщо не мисли за това, драги ми Рено. Фалшива кръв — сценичен реквизит, илюзия, нищо повече. Всичко беше илюзия.

Нов вид театър. Драма на гротеската, да, на гротеската.

Ала същото онова отново ме разсея, нещо, което усещах в мелето край себе си — хората се скупчваха и се натискаха да дойдат по-близо, ала не твърде близо, слисаният Никола ме гледаше.

— Продължавайте с вашите представления — говорех, но едва успявах да се съсредоточа върху думите си. — С вашите акробати, с вашите трагедии, с вашите по-цивилизовани спектакли, ако желаете.

Извадих банкнотите от джоба си и ги пъхнах в разтрепераната му ръка. Разсипах монети по плочника. Актьорите страхливо се стрелнаха да ги събират. Заоглеждах тълпата — търсех с очи източника на това странно разсейване, какъв бе той? Не бе Никола, който ме гледаше с покрусена душа, застанал на вратата на опустелия театър.

Не, беше нещо друго, познато и непознато едновременно, свързано с тъмнината.

— Наемете най-добрите артисти — бръщолевех аз. — Най-добрите музиканти, великите сценографи — още банкноти. Гласът ми отново добиваше сила, вампирският глас, отново виждах гримасите и ръцете, които се вдигаха нагоре, ала те се бояха да ги видя, че запушват уши. — Няма никакви ограничения, НИКАКВИ ОГРАНИЧЕНИЯ пред онова, което можете да вършите тук!

Освободих се от тълпата, повлякъл пелерината подире си, а мечът дрънчеше странно, защото не бе закопчан както трябва. Създание на мрака.

И когато се втурнах в първия изникнал пред мен сокак и побягнах, разбрах какво съм чул, какво ме е разсеяло — в тълпата аз неопровержимо бях доловил присъствието!

И когато го осъзнах със сигурност, се заковах на място.

Намирах се само на миля от булеварда и кривият сокак около мен бе тесен и тъмен като всички сокаци, които бях виждал някога. И ги чух, преди те, съвсем нарочно и много рязко, да млъкнат.

Бях твърде измъчен и нещастен, за да си играя с тях! И твърде зашеметен. Изкрещях стария въпрос:

— Кои сте вие? Говорете ми! — стъклата на близките прозорци се раздрънчаха. Смъртните се размърдаха в стаичките си. Тук нямаше гробище. — Отговорете ми, банда страхливци! Говорете, ако имате глас, или веднъж завинаги ме оставете на мира!

И тогава разбрах, ала как го разбрах, не мога да ви кажа, че те ме чуваха и можеха да ми отговорят, ако решат. И разбрах, че онова, което винаги бях долавял, бе непоклатимото доказателство за тяхната близост и сила, което те не можеха да прикрият. Ала можеха да потулват мислите си — и ги бяха потулили. Т.е. Те имаха разум, имаха и реч.

Въздъхнах тихо и продължително.

Бях жегнат от мълчанието им, ала стотици пъти по-силно ме бе жегнало онова, което се случи, и, както толкова пъти в миналото, аз им обърнах гръб.

Те ме последваха. Този път ме последваха и колкото и бързо да се движех, те ме застигаха.

И аз продължавах да усещам този техен странен беззвучен трепет чак докато стигнах Плас дьо Греви влязох в катедралата „Света Богородица“.

* * *

Останалата част от нощта прекарах в катедралата, сгушен в едно тъмно кътче до дясната стена. Жадувах за изгубената кръв, и всеки път, щом смъртен се приближеше, усещах силно изопване и парене там, където бяха раните.

Ала чаках.

И когато една млада просякиня с детенце се приближи, разбрах, че мигът е дошъл. Тя видя засъхналата кръв и започна трескаво да настоява да ме отведе в близката болница „Хотел Дьо“. Лицето й бе измършавяло от глад, ала тя се опита да ме повдигне с крехките си ръце.

Загледах я в очите, докато видях как се изцъклят. Усетих топлината на гърдите й, изпъкващи под дрипите. Мекото й сочно тяло рухна върху моето, отдаде ми се, и аз я обвих с кървавите брокат и дантела. Целунах я, всмуках топлината й, махнах мръсния шал от гърлото й и се наведох да отпия толкова умело, че сънената й рожба изобщо не видя. После с предпазливи, треперещи пръсти разтворих дрипавата риза на детето. И това, и това тъничко вратле бе мое.

Няма думи, с които да опиша това опиянение. Преди бях изпитал целия екстаз, който насилието можеше да ми даде. Но тези жертви ми се отдадоха в съвършено подобие на любов. Самата кръв сякаш бе стоплена от тяхната невинност, обогатена с добротата им.

После ги гледах как спят един до друг в смъртта. Тази нощ катедралата не бе светилище за тях.

И разбрах, че видението ми за градината на дивата красота е истина. В думите имаше смисъл, да, и в законите, и в неизбежността, ала те бяха свързани единствено с естетиката. А в тази Дива градина мястото на тези, невинните, бе в прегръдките на вампира.

Хиляди други неща могат да се кажат за света, ала само естетическите принципи могат да бъдат потвърдени и само тези неща остават завинаги едни и същи.

Вече бях готов да се прибера у дома. И когато излязох навън в ранната утрин, разбрах, че е паднала и последната преграда между мен и моята жажда.

Сега вече никой не бе в безопасност от мен, колкото и да бе невинен. И това включваше и скъпите ми приятели от театъра на Рено, и моя обичен Ники.

13

Исках те да заминат от Париж. Исках да свалят афишите, да залостят вратите. Исках тишина и мрак да се възцарят в малкия театър мишеловка, където бях познал най-голямото и трайно щастие в живота си на смъртен.

Дори и дузина невинни жертви на вечер не можеха да ме накарат да спра да мисля за тях, не можеха да накарат болката ми да се разтвори и изчезне. Всяка улица в Париж водеше към техния вход.

И ме обземаше мъчителен срам, когато си мислех как ги уплаших. Как можах да им го причиня? Защо имах такава яростна нужда да си докажа, че никога повече не бих могъл да съм един от тях?

Не. Аз купих театъра на Рено. Аз го бях превърнал във витрина на булеварда. Сега щях да го затворя.

Не че те подозираха каквото и да било. Те вярваха в простите и глупави оправдания, които им пробутваше Роже — че току-що съм се завърнал от жарките тропически колонии, че хубавото парижко вино ме е ударило в главата. Пак хвърлих много пари, за да поправя вредата.

Само Бог знае какво са си помислили наистина. Факт бе, че те възобновиха редовните представления още на следващата вечер, а преситените тълпи на булевард „Дю Тампл“ несъмнено бяха измислили десетина разумни обяснения за безобразието. Под кестеновите дървета се виеше опашка.

Само Ники не вярваше на нищо от това. Бе влязъл в тежък запой и отказваше да се върне в театъра и да продължи да изучава музика. Когато Роже го навестяваше, той го обсипваше с оскърбления. Ходеше в най-долните кафенета и кръчми и се скиташе сам из опасните нощни улици.

Е, това е общото между двама ни, мислех си аз.

Всичко това Роже ми разказа, докато аз се разхождах напред-назад, достатъчно далеч от горящата на масата му свещ, а лицето ми бе маска, прикриваща истинските ми мисли.

— Този младеж никак не държи на парите, мосю — говореше той.

— През живота си младежът е разполагал с много пари — ми напомняше. — Той говори неща, които ме тревожат, мосю. Никак не ми харесва как звучат.

Роже приличаше на герой от детско стихче с фланелените си шапчица и нощница, с боси крака и ръце, защото пак го бях вдигнал посред нощ и не му бях оставил време дори да си обуе чехлите и да се среше.

— Какво казва той? — настоях.

— Говори за магии, мосю. Казва, че притежавате необикновени способности. Говори за Ла Воасин и Шамбр Ардент, стар случай на магьосничество от времето на Краля Слънце, вещицата, която изготвяла талисмани и забърквала отрови на придворните.

— Кой би повярвал сега на тези дивотии? — разиграх пълно озадачение. Истината бе, че космите по тила ми настръхнаха.

— Мосю, той сипе тежки обиди — продължи той. — Че вашата пасмина, както той се изразява, винаги е имала достъп до големи тайни. Непрекъснато споменава някакво място във вашия град, което са наричали Мястото на вещиците.

— Моята пасмина!

— Това, че сте аристократ, мосю — каза Роже. Беше му малко неловко. — Когато човек е сърдит, колкото е сърдит мосю дьо Ланфан, тези неща стават важни. Ала той не подшушва подозренията си на другите. Споделя ги само с мен. Казва, че вие ще разберете защо той ви презира. Отказали сте да споделите с него откритията си! Да, мосю, вашите открития. Постоянно говори за Ла Воасин, за неща, съществуващи между небето и земята, за които няма разумни обяснения. Твърди, че знае защо сте плакали на лобното място на вещиците.

Не можех да погледна Роже. Така прелестно бе извратено всичко! И все пак уцелваше истината право в сърцевината. Колко великолепно и напълно несъстоятелно. По свой начин Ники бе прав.

— Мосю, вие сте най-милостивият човек… — поде Роже.

— Спестете ми това, моля…

— Но мосю дьо Ланфан разправя фантасмагории, неща, които изобщо не бива да разправя в днешно време, в нашата епоха — че видял как куршум минава през тялото ви, куршум, който е трябвало да ви убие.

— Куршумът не ме улучи — казах. — Роже, зарежете това. Изведете ги от Париж, всичките.

— Да ги изведа? — възкликна той. — Но вие вложихте толкова много пари в това малко начинание…

— Е, и какво? Кой дава пет пари? — отвърнах. — Изпратете ги в Лондон, на „Друри Лейн“. Предложете на Рено сума, достатъчна да открие собствен театър в Лондон. Оттам те биха могли да заминат за Америка — Сен Доминик, Ню Орлиънс, Ню Йорк. Направете го, мосю. Не ме интересува колко ще струва. Затворете моя театър и ги разкарайте оттук!

И тогава болката щеше да си отиде, нали? Щях да спра да ги виждам, скупчени около мен зад кулисите, да спра да мисля за Лелио, момчето от провинцията, което им изливаше кофите с помия и бе във възторг от това.

Роже изглеждаше изключително плах. Какво ли е да работиш за добре облечен умопобъркан, който ти плаща три пъти повече от всички, за да забравиш разумните си преценки?

Никога няма да узная. Никога повече няма да узная какво е да си човек — във всякакъв смисъл, тялом и духом.

— Що се отнася до Никола — продължих, — ще го убедите да замине за Италия, и аз ще ви обясня как.

— Мосю, дори да го убедя да се преоблече би изисквало доста усилия.

— Това ще е по-лесно. Знаете колко болна е майка ми. Е, накарайте го да я заведе в Италия. Така ще е идеално. Той може да изучава музика в Неаполската консерватория, а точно там ще замине майка ми.

— Той действително й пише… Много е привързан към нея.

— Именно. Убедете го, че без него тя няма да преживее пътуването. Уредете му всичко необходимо. Мосю, трябва да успеете в това. Той трябва да напусне Париж. Давам ви време до края на седмицата, а после ще се върна, за да ми съобщите новината, че е заминал.

Исках много от Роже, разбира се. Но за друг начин не се сещах. Никой не би повярвал на приказките на Ники за магия, това не ме тревожеше. Ала вече заех, че ако Ники не напусне Париж, той бавно ще загуби разсъдъка си.

Нощите минаваха, и всеки миг, в който бях буден, аз се борех със себе си да не тръгна да го диря, да не рискувам с един последен разговор.

Само чаках, и бях съвсем наясно, че го губя завинаги и че той нивга няма да научи причините за нищо от случилото се. Аз, който някога се бях бунтувал срещу безсмислието на нашето съществуване, го пропъждах без обяснение — несправедливост, която може би щеше да го измъчва до края на дните му.

По-добре това, отколкото истината, Ники. Може би сега разбирам всички илюзии малко по-добре. И дано да успееш да накараш майка ми да замине за Италия, ако тя все още има време…

Междувременно сам можех да се погрижа Домът на театралите на Рено да бъде затворен. В съседното кафене дочух да се говори, че трупата заминавала за Англия. Така че тази част от плана бе изпълнена.

Вече наближаваше зората на осмата нощ, когато най-сетне се появих на прага на Роже и дръпнах звънеца.

Той отвори по-скоро, отколкото очаквах. Изглеждаше замаян и тревожен в обичайната си бяла фланелена нощница.

— Тази ваша одежда почва да ми допада, мосю — казах уморено. — Не мисля, че щях да ви се доверявам толкова, ако бяхте облечен с риза, бричове и палто…

— Мосю! — прекъсна ме той. — Нещо съвсем неочаквано…

— Първо ми отговорете. Рено и останалите заминаха ли благополучно за Англия?

— Да, мосю. Те вече са в Лондон, но…

— А Ники? Заминал е при майка ми в Оверн. Кажете ми, че не греша. Заминал е.

— Но, мосю! — възкликна той, и млъкна. И съвсем неочаквано съзрях образа на майка ми в мислите му.

Ако се бях замислил, щях да се досетя какво означава това. Доколкото знаех, майка ми никога не се бе появявала пред очите на този мъж — как той можеше да си я представя наум? Ала аз не прибягнах до разума си. Всъщност той се бе изпарил.

— Нали тя не е… Нали не ми казвате, че вече е късно?

— Мосю, нека си взема палтото… — изрече той необяснимо и посегна да дръпне звънеца.

И ето го пак нейният образ, нейното лице, изпито и бледо, и толкова живо, че не можех да го понеса.

Сграбчих Роже за раменете.

— Вие сте я видели! Тя е тук!

— Да, мосю. Тя е в Париж. Сега ще ви заведа при нея. Младият дьо Ланфан ми каза, че тя пристига. Ала не можех да се свържа с вас, мосю! Нямам представа как да се свържа с вас. И вчера тя пристигна.

Бях твърде слисан и не можех да му отговоря. Свлякох се на стола и образът й в моята памет така засия, че затъмни всичко, което се излъчваше от него. Тя беше жива, и беше в Париж. А Ники все още беше тук и беше с нея.

Роже се приближи до мен и протегна ръка, сякаш искаше да ме докосне.

— Мосю, вие тръгвайте, докато аз се облека. Тя е в Ил дьо Сен Луи, третата врата вдясно от вратата на мосю Никола. Трябва незабавно да тръгнете.

Погледнах го глупашки. Дори не го виждах. Пред очите ми бе тя. Оставаше по-малко от час до изгрев-слънце. Три четвърти от това време щеше да ми отнеме прибирането до кулата.

— Утре. Утре вечер — стори ми се, че изпелтечих. — Сетих се за онзи стих от „Макбет“ на Шекспир. „Това безкрайно утре, утре, утре[2]“.

— Мосю, вие не разбирате! Майка ви няма да пътешества до Италия. Тя е предприела последното си пътуване, за да дойде тук да ви види.

Аз не отговорих и той ме награби и се опита да ме разтърси. Никога досега не бях го виждал такъв. За него аз бях едно тяло, и той беше човекът, който трябваше да ме накара да дойда на себе си.

— Настанил съм я в жилище — рече той. — Сестри, лекари, всичко, което бихте могли да пожелаете. Но не те я поддържат жива. Вие я поддържате жива, мосю. Тя трябва да ви види, преди да склопи очи. А сега забравете колко е часът и вървете при нея. Дори и силна воля като нейната не може да твори чудеса.

Не можех да отговоря. Не можех дори да оформя в главата си една свързана мисъл.

Станах и тръгнах към вратата, като повлякох и него със себе си.

— Отидете сега при нея — наредих му — и й кажете, че ще дойда там утре вечер.

Той тръсна глава. Беше гневен и отвратен. И се опита да ми обърне гръб.

Нямаше да му го позволя.

— Вървете там веднага, Роже! — заповядах. — Останете с нея през целия ден, разбирате ли, и се погрижете тя да изчака… да ме изчака да дойда! Пазете я, ако заспи. Събудете я и й говорете, тръгне ли да си отива. Ала не й позволявайте да умре, докато не пристигна там!

Трета част

Предсмъртно причастие за маркизата

1

Както се изразяват вампирите, аз съм ранобудник. Ставам веднага щом слънцето се скрие зад хоризонта и над него в небето все още грее червено сияние. Много вампири стават чак когато мракът се сгъсти, ето защо това е мое огромно преимущество, както и това, че те трябва да се връщат в гроба цял час преди мен. Не съм го споменавал преди, защото тогава не го знаех и то стана важно едва много по-късно.

Но следващата вечер небето още пламтеше, а аз вече бях на път за Париж.

Бях се пременил с най-почтеното облекло, което притежавах, преди да легна в саркофага и гонех слънцето на запад, към Париж.

Градът сякаш гореше, толкова ярка бе светлината за мен, и тъй ужасяваща. Най-сетне изтрополих по моста зад „Парижката Света Богородица“ и навлязох в „Ил Сен Луи“.

Не обмислях как ще се държа и какво ще говоря, или как бих могъл да се прикрия пред нея. Знаех само, че трябва да я видя, да я прегърна, да съм с нея, докато още има време. В действителност не можех да мисля за смъртта й. Тя бе съкрушителна като катастрофа и мястото й бе на пламналото небе. И може би бях обикновен простосмъртен във вярата си, че ако мога да сбъдна последното й желание, то ужасът ще попадне под моя власт.

Светлината изтичаше като кръв от сумрака, когато издирих къщата й на кея.

Беше доста стилна, голяма къща. Роже се бе справил добре. На входа ме чакаше чиновник, за да ме насочи нагоре по стълбите. Когато влязох в салона на апартамента, там имаше две прислужници и медицинска сестра.

— Мосю дьо Ланфан е при нея, мосю — рече сестрата. — Тя настоя да се облече, за да ви посрещне. Пожела да седне до прозореца и да гледа кулите на катедралата, мосю. Видя как каретата ви минава по моста.

— Угасете свещите в стаята, нека остане да гори само една — наредих. — И кажете на мосю дьо Ланфан и на адвоката ми да излязат.

Роже излезе веднага, а после се появи и Никола.

И той се беше наконтил за нея, цял в бляскаво червено кадифе, със старата си гиздава ленена риза и белите си ръкавици. От пиянството напоследък бе отслабнал, почти измършавял. Ала това правеше красотата му още по-ярка. Когато се погледнахме в очите, злобата се изля от него и жегна сърцето ми.

— Маркизата днес е събрала малко сили, мосю — рече Роже, — но има тежък кръвоизлив. Лекарят каза, че тя няма да…

Той млъкна и извърна очи към спалнята. Ясно разбрах мисълта му. Тя няма да доживее до сутринта.

— Върнете я отново в леглото, мосю, възможно най-бързо.

— С каква цел да я върна обратно в леглото? — попитах. Гласът ми бе глух, шепот. — Може би тя иска да умре до проклетия прозорец. Защо не, по дяволите?

— Мосю! — прошепна Роже, тихо и умолително.

Искаше ми се да му наредя да си тръгва, заедно с Ники.

Но нещо ставаше с мен. Влязох в коридора и погледнах към спалнята. Тя беше там, вътре. Усетих драматична психическа промяна в себе си. Не можех нито да помръдна, ни да проговоря. Тя беше там, вътре, и наистина умираше.

Всички малки звуци в апартамента се сляха в жужене. През двойната врата виждах прекрасна спалня, боядисано в бяло легло със златна драперия, завесите на прозорците бяха от същата златна материя, а в небето във високите стъкла витаеха само мимолетните дири на златисти облаци. Ала всичко това бе неразличимо и просто ужасно — разкошът, който исках да й дам, и тя, която чувстваше как тялото й всеки миг ще рухне. Запитах се дали това я подлудява или й става смешно.

Дойде лекарят. Сестрата влезе да ми каже, че са оставили само една свещ, както съм наредил. Натрапчивата миризма на лекарства се смесваше с аромата на рози и аз осъзнах, че чувам мислите й.

Глухото пулсиране на мислите й, докато тя очакваше, болките в костите й, обвити от измършавялата й плът — толкова силни, че дори и седенето до прозореца в мекото кадифено кресло, увита в одеялото, й причиняваше почти нетърпими страдания.

Но какви мисли се спотайваха под отчаяното очакване? Лестат, Лестат и Лестат — това го чувах. Ала под него…

„Нека болката се усили, защото само когато болките са наистина ужасни, изпитвам желание да умра. Дано болката се усили толкова, че да се радвам да издъхна и да не ме е толкова страх. Искам да стане толкова ужасна, че да не ме е страх.“

— Мосю… — лекарят докосна ръката ми. — Тя не желае да дойде свещеник.

— Не… Няма да го позволи.

Тя бе извърнала глава към вратата. Ако не влезех веднага, тя щеше да стане, колкото и да я болеше, и да дойде при мен.

Сякаш не можех да помръдна. И все пак се промъкнах покрай лекаря и сестрата, влязох в стаята и затворих вратите.

Мирис на кръв.

На бледата светлина, идваща от прозореца, тя седеше, облечена в прекрасна тъмносиня тафта, едната й ръка лежеше в скута, а другата — върху облегалката Hâ креслото, гъстата й руса коса бе прибрана зад ушите и къдрите й се разпиляваха по раменете й, прихванати горе с розови панделки. Бузите й бяха съвсем леко подчертани с руж.

В един призрачен момент тя ме гледаше, както когато бях малко момченце. Каква красота. Симетрията на лицето й не бе променена от времето и от болестта, както и косата й. И ме заля сърцераздирателно щастие, топла заблуда, че отново съм смъртен, и отново съм невинен, и съм с нея, и всичко е наред, наистина съвсем наред.

Нямаше смърт и нямаше ужас, само тя и аз в нейната спалня, и тя щеше да ме вземе в прегръдките си. Спрях.

Бях съвсем близо до нея, тя вдигна очи. Плачеше. Поясът на парижката й рокля я стягаше силно, а кожата на гърлото и ръцете й беше толкова тънка и безцветна, че не можех да ги погледна, а очите й ме гледаха, и плътта около тях бе почти разранена. От нея лъхаше на смърт. На разложение.

Но тя грееше, и беше моя. Бе такава, каквато винаги е била, и й казах мълчаливо и с цялата си мощ, че тя е прелестна като в най-ранния ми спомен за нея, когато все още носеше старите си разкошни одежди и се гласеше много внимателно, и ме вземаше в скута си в каретата на път за църквата.

И в този странен миг, когато й внуших това — каква силна обич лелея към нея, аз осъзнах, че тя ме чу и отговори, че ме обича и винаги ме е обичала.

Това бе отговор на въпрос, който дори не бях задал. И тя разбираше колко е важен той; погледът й беше чист, бистър.

И да разбираше колко странно е това, че можем да разговаряме помежду си без думи, тя с нищо не го издаваше. Без съмнение не го осъзнаваше напълно. Сигурно е почувствала само изблика на обич.

— Ела тук, за да те виждам — рече тя — такъв, какъвто си сега.

Свещта гореше до ръката й, на перваза на прозореца. И аз съвсем нарочно я угасих с пръсти. Забелязах, че тя се намръщи, русите й вежди се извиха, а сините й очи мъничко се разшириха, когато ме погледна, огледа лъскавия копринен брокат и обичайната дантела, която избрах да облека за нея, и меча на хълбока ми с внушителната, инкрустирана със скъпоценни камъни дръжка.

— Защо не искаш да те виждам? — попита тя. — Дойдох в Париж, за да те видя. Запали отново свещта — но в думите й нямаше истински упрек. Аз бях там, с нея, и това бе достатъчно.

Коленичих пред нея. Възнамерявах да водя разговор като смъртен, да я убеждавам, че трябва да замине за Италия с Ники, но съвсем ясно, преди да заговоря, тя каза:

— Късно е вече, мили, аз няма да мога да завърша това пътешествие. Достатъчно далеч стигнах.

Болезнен спазъм я накара да млъкне, той стегна кръста й там, където го опасваше поясът, и за да го прикрие от мен, тя доби съвсем вяло изражение. Заприлича на момиче, и отново усетих мириса на болестта в нея, разядените й дробове и съсиреците кръв.

В мислите й избуя страх. Искаше й се да ми изкрещи, че се страхува. Искаше й се да ме моли да я задържа и да остана с нея, докато всичко свърши, ала не можеше, и за мое смайване осъзнах, че тя е убедена, че аз ще й откажа. Че съм твърде млад и неразумен и няма да я разбера.

Това бе мъчение.

Изобщо не осъзнавах, че съм се отдръпнал от нея, но бях минал чак в другия край на стаята. Глупави дребни подробности се врязваха в съзнанието ми: играещите нимфи на изрисувания таван, високо разположените позлатени дръжки на вратата и крехките сталактити от разтопен восък по белите свещи, които ми се искаше да отчупя и да мачкам в ръка. Мястото изглеждаше ужасно, претрупано. Омразно ли й беше? Дали искаше отново да се върне в голите каменни стаи?

Мислех за нея, сякаш съществуваше „безкрайно утре, утре, утре…“. Отново я погледнах, стройната й фигура, облегната на перваза. Мракът на небето зад нея се бе сгъстил и нова светлина, светлината на фенерите, преминаващите карети и близките прозорци нежно докосваше малкия обърнат триъгълник на слабото й лице.

— Няма ли да ми поговориш? — попита тя меко. — Няма ли да ми разкажеш как се случи всичко? Ти донесе толкова много щастие на всички ни — дори и говорът й причиняваше болка. — Но как върви при теб? При теб!

Мисля, че бях почти готов да я заблудя, да си докарам някакво силно предоволно излъчване, като впрегна всичките си способности. Да й разказвам лъжи на смъртен с безсмъртни умения. Да започна да говоря и да говоря, и да проверявам всяка своя дума, за да я изкажа съвършено. Но докато мълчахме, нещо се случи.

Надали не съм помръднал повече от миг, но нещо вътре в мен се промени. Настъпи някаква грандиозна промяна. В някакъв миг ми хрумна една огромна и ужасяваща възможност, и в същия този миг взех решение.

То не бе облечено в думи, не съдържаше никаква схема или план. И в този миг, ако някой бе ме запитал, аз щях да отрека. Щях да кажа: „Не, никога, не ми е и хрумвало! Вие за какъв ме мислите, що за чудовище съм според вас…“ И все пак, изборът бе направен.

Разбрах нещо абсолютно.

Думите й бяха заглъхнали, тя отново бе обзета от страх и болки, и въпреки болката тя се надигна от креслото.

Видях как одеялото се плъзна от тялото й и разбрах, че тя идва към мен и че трябва да я спра, ала не я спрях. Виждах как ръцете й се приближават, протягат се към мен, и след това тя изведнъж отскочи назад, сякаш блъсната от яростен вятър.

Бе се повлякла по килима и рухнала до креслото, до стената. Но много бързо замря и не помръдваше, сякаш я бях сковал с мисълта си, и по лицето й нямаше страх, въпреки, че сърцето й туптеше бясно. По-скоро по него се изписа почуда, а после — озадачено спокойствие.

И да съм имал някакви мисли в този момент, не зная какви са били те. Тръгнах напред също толкова непоколебимо, колкото тя бе вървяла към мен. Като следях всяка нейна реакция, аз се приближавах все повече, и най-накрая се приближихме един до друг толкова, колкото и когато тя отскочи назад. Тя се взираше в кожата и в очите ми, и изведнъж отново протегна ръка и докосна лицето ми.

— Нежив! — това си ужасно прозрение сподели тя безмълвно. — Превърнат в нещо. Но НЕЖИВ.

Тихо казах „не“. Това не беше вярно. И й изпратих хладен поток от образи, последователност от надниквалия в сегашното ми съществуване. Парченца, частици от тъканта на нощния Париж, усещането за острие, беззвучно врязващо се в света.

Тя въздъхна и въздухът излезе от гърдите й с леко свистене. Болката сви юмрук в нея, извади нокти. Тя преглътна, стисна устни, очите й действително ме прегаряха. Сега тя знаеше, че онова, което тя улавяше, не са усещания, а са мисли.

— Но как тогава? — попита тя.

И без да се усъмня как съм длъжен да постъпя, аз й разказах цялата история, звено по звено — счупения прозорец, през който ме извлече призрачната фигура, която ме бе следила в театъра, кулата и размяната на кръв. Разкрих й криптата, в която спях и съкровището й, моите скитания, моите сили и над всичко — природата на моята жажда. Вкусът на кръв и усещането за кръв, и какво означаваше всички страсти и цялата ми алчност да се изострят до предела си, слети в това единствено желание, и това единствено желание да бъде удовлетворявано отново и отново с кръвопийство и смърт.

Болката я разяждаше, ала тя вече не я усещаше. Само едни очи бяха останали от нея, и тя се взираше в мен. И въпреки, че нямах намерение да й разкривам всичко това, усетих, че съм я прегърнал и се обръщам така, че светлината от трополящите покрай кея карети долу да осветява лицето ми.

Без да откъсвам очи от нея, аз посегнах към сребърния свещник на перваза, вдигнах го и бавно започнах да огъвам метала, да го мачкам с пръсти и да оформям примки и усуквания.

Свещите изпопадаха на пода.

Тя подбели очи. Залитна назад, откъсна се от мен, и щом се хвана за завесите на леглото с лявата си ръка, от устата й бликна кръв.

Силна, беззвучна кашлица я изкарваше от дробовете й. Тя се строполи на колене и кръвта шурна по цялата страна на драпираното легло.

Гледах разкривеното сребро в ръцете си, идиотските примки, които не означаваха нищо, и го оставих да изпадне от тях. Взрях се в нея, тя се мяташе и се бореше с болката, бореше се да не изпадне в несвяст и внезапно избърса устата си в чаршафите с мудно движение, като пияница, който повръща, докато се свличаше на пода, неспособна да се задържи на крака.

Изправен над нея, аз я гледах и мимолетната й болка не значеше нищо пред клетвата, която сега изричах пред нея. Отново безмълвно — само мълчаливото доверие и въпросът, толкова необятен, че никакви думи не биха могли да го изразят. Искаш ли сега да дойдеш с мен?

Искаш Ли Сега Да Дойдеш С Мен И Да Станеш Като Мен?

Нищо не крия от теб ни невежеството си, ни страха си, ни най-обикновения ужас, че ако оттам, може и да се проваля. Дори не зная дали това е мое и мога ли да го дам повече от веднъж, нито на каква цена го давам, ала ще рискувам за теб, и ще открием заедно тайната и ужаса, каквито и да са те, както аз открих сам всичко останало.

С цялото си същество тя отвърна „Да“.

— Да! — изпищя тя внезапно като пияна, с глас, може би какъвто винаги е бил, ала въпреки това аз никога не бях го чувал. Очите й се затвориха, тя стисна клепачи, а главата й се замята наляво и надясно. — Да!

Наведох се и целунах кръвта по разтворените й устни. Тръпки плъзнаха по ръцете и краката ми и жаждата се хвърли към нея и се опита да я преобрази просто в плът. Ръцете ми обвиха крехкото й телце и я издигах все по-нагоре и нагоре, и застанах срещу прозореца, прегърнал я здраво във въздуха, косите й се сипеха по гърба й, и кръвта отново блъвна от дробовете й, ала вече нямаше значение.

Всички спомени от живота ми с нея витаеха около нас, тъчаха саван около нас и ни скриваха от света — тихите стихотворения и песни от детството, и усещането за нея отпреди да проговоря, когато съществуваше само трепкането на светлината по тавана над нейните възглавници, и ароматът й, който ме обгръщаше, и гласът й, който успокояваше моя плач, и после омразата към нея и нуждата от нея, и загубването й зад стотици затворени врати, и жестоките отговори, и ужасът от нея, и нейната сложност, и нейното безразличие, и неясната й сила.

И в този поток се втурна жаждата, и тя не заличи, а нажежи всяка представа за нея, и накрая тя се превърна в плът и кръв, и майка, и любовница, и всичко под жестокия натиск на моите пръсти и устни, във всичко, което нявга бях желал. Забих зъби в нея, усетих как тя се вцепени и изпъшка, и усетих как устата ми се разширява, за да улови горещия прилив на бликналата струя.

Сърцето и душата й се разтвориха. Тя нямаше възраст, за нея не съществуваше време. Знанията ми избледняха, затрепкаха и вече нямаше майка, нямаше дребнава нужда и дребнав ужас — тя беше просто тази, която е. Тя бе Габриел.

И целият й живот се притече в нейна защита, дългите години на страдания и самота, похабяването в онези влажни и празни стаи, в които бе затворена, и книгите — нейна утеха, и децата, които я поглъщаха и изоставяха, и болката, и болестта — последният й враг, който с обещанията си за избавление се преструваше на неин приятел. Отвъд думите и образите се разнесе тайното туптене на страстта й, привидната й лудост, отказа й от отчаянието.

Прегръщах я, бях я вдигнал във въздуха, с ръце, кръстосани зад тесния й гръб, подслонил в длан отпуснатата й глава, и надавах тъй силни стонове, докато усещах плисъците на кръвта й, че те се превърнаха в песен в такт с ударите на нейното сърце. Ала сърцето твърде бързо забавяше ударите си. Смъртта й идеше и с цялата си воля тя й се противеше, и с последния изблик на отричане аз я оттласнах от мен и я прегърнах, замряла в неподвижност.

Усещах, че изпадам в несвяст. Жаждата желаеше нейното сърце. Тя не беше алхимик, жаждата. А аз стоях там с разтворени устни и изцъклени очи и я държах — далеч, далеч от мен, сякаш бях две отделни същества, едното искаше да я смачка, а другото — да я привлече на гърдите ми.

Очите й бяха отворени и изглеждаха слепи. Дълго време тя сякаш беше някъде отвъд всички страдания, където нямаше нищо, освен сладост и дори някакво подобие на разбирателство. Чух я да ме вика по име.

Вдигнах дясната си китка към устата си, разкъсах вената и я долепих до устните й. Тя не трепна, когато кръвта се разля по езика й.

— Майко, пий! — призовах я неистово и притиснах ръката си към устните й, ала някаква промяна вече бе започнала да настъпва.

Устните й потръпнаха, устата й се прилепи към мен и болката ме шибна като камшик и внезапно улови в примка сърцето ми.

Тялото й се издължи и напрегна, щом преглътна първото бликване, лявата й ръка се вдигна и се вкопчи в китката ми. И болката се усилваше все повече и повече, и накрая едва сдържах вика си. Виждах я, сякаш беше разтопен метал, който течеше по кръвоносните ми съдове, разтичаше се по всяко мое сухожилие и крайник. Ала това бе единствено тя — тя притегляше, изсмукваше, изцеждаше от мен кръвта, която бях поел от нея. Вече стоеше на крака, едва-едва опряла глава на гърдите ми. И полека ме обзе вцепенение, и всмукванията прогаряха вцепенението, и сърцето ми туптеше гръмовно, и подхранваше болката, както подхранваше и нейната жажда с всеки удар.

Тя всмукваше все по-силно и по-силно, и все по-бързо, и аз усетих как хватката й се стяга, а тялото й крепне. Искаше ми се да я отблъсна, ала нямаше да го сторя, и когато краката ми се подгънаха, тя ме задържа и вдигна. Клатушках се и стаята се люлееше, ала тя продължи, и от мястото, където бях, във всички посоки се ширна безпределна тишина, а после, неволно и несъзнателно, аз я отблъснах назад.

Тя залитна и застана до прозореца, прилепила дългите си пръсти върху отворената си уста. И преди да се обърна и да рухна в близкото кресло, за миг се взрях в бялото й лице и в тялото й, което видимо крепнеше под тънката ципа на синята тафта, а очите й бяха като две кристални кълба, които събираха светлината.

Мисля, че в този миг промълвих „Майко“ като някой глупав смъртен, и затворих очи.

2

Седях в креслото. Сякаш бях спал цяла вечност, ала не бях и мигнал. Бях отново у дома, в къщата на баща ми.

Огледах се за машата за огъня, за кучетата ми и да проверя дали е останало вино, и тогава видях златните драперии на прозорците и очертанията на задната стена на катедралата „Света Богородица“ на фона на вечерните звезди, и видях и нея.

Ние бяхме в Париж. И щяхме да живеем вечно.

Тя държеше нещо в ръце. Още един свещник. Огниво. Имаше много изправена стойка и движенията й бяха бързи. Тя припали огнивото и докосна с искрата свещите, една по една. Пламъчетата затрепкаха, цветята, изрисувани по стените, се издигнаха към тавана, а танцьорките по него се размърдаха за миг и отново замряха в кръг.

Тя стоеше пред мен, свещникът — вдясно от нея. И лицето й бе бяло и идеално гладко. Тъмните сенки под очите й бяха изчезнали, всъщност всяко петънце и недостатък бяха изчезнали от кожата й, въпреки че какви са били тези недостатъци, аз не мога да ви кажа. Сега тя бе съвършена.

И бръчките от възрастта бяха намалели и странно врязани още по-дълбоко — имаше мънички бръчици от смях в ъгъла на всяко око, и по една мъничка рязка от двете страни на устата. Върху всеки клепач бе останала едва забележима гънка от плът, подчертаваща симетрията на лицето й и впечатлението за триъгълници по нейното лице, а устните й бяха обагрени в най-мекия нюанс на розовото. Тя изглеждаше крехка, както диамантът може да изглежда крехък, когато го дебне светлината.

Затворих очи и пак ги отворих, и видях, че това не е заблуда — не повече, отколкото нейното мълчание бе заблуда.

И видях, че тялото й е претърпяло още по-фундаментални промени. Тя отново притежаваше закръглеността на младата женственост, гърдите, които болестта бе изсушила. Те издуваха тъмната тафта на корсета й, бледорозовата отсянка на кожата й бе толкова нежна, че можеше да е и отразена светлина. Ала косата й бе още по-изумителна, защото сякаш беше жива. Бе се наляла с толкова много цвят, че сякаш самата коса се извиваше, милиарди тънки нишки помръдваха около безупречното бяло лице и шията й.

Раните по гърлото й заздравяваха.

Сега не оставаше нищо, освен последната проява на смелост. Да погледнеш в очите й.

Да погледнеш с тези вампирски очи друго същество като теб самия за първи път, откакто Магнус скочи в огъня.

Сигурно съм издал някакъв звук, защото тя откликна почти незабележимо, все едно го бе чула. Габриел — това бе единственото име, с което бих могъл да я наричам сега.

— Габриел — казах й. Никога не бях я наричал така, освен в най-съкровените си мисли, и видях как тя почти се усмихна.

Погледнах китката си. Раната се бе затворила, но жаждата в мен скърцаше със зъби. Моите вени ми говореха, сякаш аз им бях заговорил. И аз се взрях в нея и видях как устните й помръдват — мъничък знак за глад. И тя ме погледна със странно, многозначително изражение, което сякаш казваше: „Не разбираш ли?“

Но нищичко не бях чул от нея. Мълчание и само красотата на очите й, вперени в мен, и може би обичта, с която се гледахме, ала мълчанието се простираше във всички посоки и нищо не потвърждаваше. Не можех да проникна в него. „Прикриваш ли мислите си?“ — попитах я безмълвно и тя сякаш не разбра.

— Сега — каза тя, и гласът й ме стресна. Беше по-мек и по-звучен отпреди. За миг се пренесохме в Оверн, снегът валеше и тя ми пееше, и песента й кънтеше наоколо като в голяма пещера. Ала това бе свършило. Тя каза:

— Върви… Приключвай с всичко това, веднага! — тя кимна, за да ме придума, приближи се и ме дръпна за ръката. — Погледни се в огледалото — прошепна.

Но аз знаех. Бях й дал повече кръв, отколкото бях поел от нея. Умирах от глад. Дори не се бях нахранил, преди да дойда при нея.

Ала бях така омагьосан от звученето на сричките и онова кратко видение на падащия сняг, и от спомена за нейната песен, че дълго време не откликнах. Гледах пръстите й, които докосваха моите. Виждах, че плътта ни е еднаква. Станах от креслото, улових двете й ръце, после прокарах пръсти нагоре до раменете й, по лицето й. Бе сторено, и аз все още бях жив! Сега тя беше с мен. Тя бе преодоляла онази ужасна самота и сега беше с мен, и внезапно не можех да мисля за нищо друго, освен да я прегърна, да я притисна до мен, никога да не я пусна да си отиде.

Вдигнах я над земята. Залюлях я в прегръдките си и се завъртяхме, завъртяхме…

Тя отметна глава и от нея се изтръгна смях, все по-силен и по-силен, докато не затулих устата й с длан.

— Можеш да счупиш всички стъкла в стаята с твоя глас! — прошепнах. Погледнах към вратата. Отвън бяха Пики и Роже.

— Нека ги счупя тогава! — възкликна тя и в изражението й нямаше ни помен от игривост. Спуснах я на земята. Мисля, че се прегърнахме пак и пак, почти глупашки. Не можех да се удържа.

Ала другите смъртни обикаляха из апартамента — лекарят и сестрите си мислеха, че е редно да влязат.

Видях как тя погледна към вратата. И тя ги чуваше. Но защо аз не чувах нея?

Тя се откъсна от мен, погледът й се стрелкаше от един предмет на друг. Отново грабна свещите, отнесе ги пред огледалото и заоглежда лицето си.

Разбирах какво преживяваше. Тя имаше нужда от време, за да свикне с новото си зрение. Но трябваше да се махнем от апартамента.

През стената чувах гласа на Ники, който настояваше лекарят да почука на вратата.

Как да я измъкна оттам и да се отърва от тях?

— Не, не оттам — каза тя, когато забеляза, че гледам към вратата.

Тя гледаше леглото, предметите по масата. Отиде до леглото и извади бижутата си изпод възглавницата. Огледа ги и отново ги върна в протритата кадифена кесия. После завърза кесията за полата си и тя се изгуби сред гънките на плата.

В тези малки жестове прозираше важност. Разбрах, въпреки, че нейните мисли не ми издаваха нищо, че от тази стая тя не иска нищо повече. Щеше да зареже вещите, дрехите, които бе донесла със себе си, старинните сребърни четка за коса и гребен и опърпаните книги на масичката до леглото.

На вратата се почука.

— Защо не оттук? — попита тя, обърна се към прозореца и го отвори. Ветрецът нахлу, разлюля златните завеси, вдигна косата на тила й и когато тя се обърна, гледката ме накара да потръпна — косата й се виеше около лицето й, а очите й бяха диви и изпълнени с безброй цветове и почти трагична светлина. Тя не се боеше от нищо.

Хванах я и не ми се искаше да я пусна. Отпуснах лице в косите й и отново можех да мисля само за това, че сме заедно и вече нищичко нямаше да ни раздели. Не разбирах нейното мълчание и защо не можех да я чуя, ала знаех, че не е по нейна воля и може би вярвах, че ще премине. Тя беше с мен. И това бе всичко. Смъртта бе мой командир и аз му дадох хиляди жертви, ала нея изтръгнах от ръцете му. Казах го на глас. Казах и още отчаяни и безсмислени неща. Ние двамата бяхме едни и същи ужасни, смъртоносни създания, ние скитахме из Дивата градина, и аз се опитах да й разкрия с образи смисъла на Дивата градина, ала и да не го разбереше, това нямаше значение.

— Дивата градина — тя повтори думите почтително и устните й се извиха в мека усмивка.

Главата ми гърмеше. Усетих как тя ме целуна и ми прошепна нещичко, сякаш в съпровод на нейните мисли.

— Но помогни ми сега — шепнеше тя. — Искам да те видя как го правиш сега — имаме цяла вечност да се прегръщаме. Ела.

Жажда. Изгарях. Имах страшна нужда от кръвта, а и тя искаше да я вкуси, знаех го. Защото си спомнях, че в онази първа нощ аз го желаех. Хрумна ми, че болката от нейната физическа смърт… от течностите, които изтичаха от тялото й… можеше да се облекчи, ако тя първо пие.

Отново се почука. Вратата не беше заключена.

Стъпих на перваза на прозореца и й протегнах ръка, и тя мигом влетя в прегръдките ми. Беше лекичка като перце, ала усещах силата й, твърдата й хватка. Ала щом тя видя уличката долу, върха на стената и кея по-нататък, тя като че за миг се усъмни.

— Обвий с ръце шията ми, и се дръж здраво — казах й.

Закатерих се по камъните с нея, краката й висяха, лицето й бе обърнато нагоре към мен, и най-сетне стигнахме хлъзгавите плочи на покрива.

После я хванах за ръка и я задърпах подире ми, тичах все по-бързо, през улуци и комини, прескачах тесни улички, докато стигнахме другия край на острова. Бях готов всеки миг тя да извика или да се вкопчи в мен, но тя не се боеше.

Стоеше мълчаливо и оглеждаше покривите на Левия бряг и реката долу, гъмжаща от хиляди черни лодчици, пълни с дрипави същества, и като че просто усещаше как вятърът развява косите й. Можех да изпадна в ступор, докато я гледах, изучавах я, оглеждах всички страни на нейното преображение, ала в мен кипеше огромното желание да я разведа из целия град, да й разкрия всичко, да я науча на всичко, което бях научил аз. Сега тя не познаваше физическото изтощение, също като мен. И не се стряскаше от никакви ужаси, също като мен, когато Магнус скочи в огъня.

Една карета устремно се носеше покрай кея, тежко килната към реката, кочияшът се бе прегърбил и се мъчеше да запази равновесие на високата капра. Щом се приближи, аз я посочих и стиснах ръката й.

Когато преминаваше под нас, ние скочихме и беззвучно се приземихме върху кожения покрив. Кочияшът, в старанието си да удържи каретата, изобщо не се оглеждаше. Притиснах я здраво и я задържах, и след малко се возехме леко, готови да скочим от колата, когато решим. Неописуемо вълнуващо бе да правя всичко това с нея.

Носехме се с гръм и трясък по моста, покрай катедралата и после през тълпите по Пон Ньоф. Чух пак смеха й. Зачудих се какво ли виждат онези, застанали по високите прозорци, когато погледнат надолу към нас, две фигури във великолепно облекло, вкопчени в люшкащия се покрив на каретата като непослушни деца, покачени върху сал.

Каретата зави. Препускахме към Сен Жермен де Пре, разпръсквахме тълпите и префучахме с трясък покрай нетърпимата воня, носеща се от Гробището на Невинните, а високо издигащите се жилищни сгради се приближаваха все повече.

За миг усетих трепета на присъствието, ала той толкова бързо изчезна, че се усъмних в себе си. Огледах се назад, ала не долових дори да мъждука. И с необикновена яснота осъзнах, че ние с Габриел ще разговаряме помежду си за присъствието, всичко ще предприемаме заедно. Тази нощ бе също толкова преломна по свой начин, колкото и нощта, в която Магнус ме преобрази, а тя едва сега започваше.

Сега кварталът бе идеален. Аз отново я хванах за ръка, дръпнах я след мен и скочих от каретата долу на улицата.

Тя се взираше заслепена във въртящите се колела, но те мигом изчезнаха. Дори не беше разрошена — изглеждаше невъзможна — жена, изтръгната от пространството и времето, само по чехли и рокля, нескована от никакви вериги, готова да се възнесе.

Влязохме в една тясна уличка и хукнахме заедно, прегърнати, и от време на време поглеждах надолу и виждах как погледът й обгръща стените над нас и десетките прозорци със затворени капаци, в чиито цепнатинки се процеждаше избягалата светлина.

Знаех какво вижда тя. Познавах звуците, които я заливаха.

Ала все още не чувах нищо от мислите й, и това ме плашеше малко — мислех си, че тя отчаяно се затваря към мен.

Ала тя се спря. Обхванал я бе първият спазъм на смъртта. По лицето й го виждах.

Вдъхнах й увереност и й напомних набързо за видението, което й бях показал преди.

— Тази болка е кратка, не е нищо в сравнение с онази, която си познала. Ще мине за часове, може би и по-малко, ако се напием сега.

Тя кимна — нетърпението й бе по-голямо от страха.

Излязохме на малко площадче. Във входа на стара къща стоеше един младеж и като че очакваше някого. Яката на сивото наметало прикриваше лицето му.

Достатъчно силна ли беше тя, за да го вземе? Силна като мен ли беше? Сега му бе времето да разберем.

— Ако жаждата не те тегли към него, рано е още — казах й.

Погледнах я и ме обхвана студ. Съсредоточеният й поглед бе почти чисто човешки, толкова напрегнат, толкова втренчен; и очите й бяха помрачени от същото онова чувство за трагедия, което бях мернал и преди. Нищо не й се губеше. Ала когато тя запристъпва към мъжа, всичко човешко изчезна в нея. Тя се превърна в истински хищник, хищник, какъвто би могъл да е само един звяр, и все пак тя бе и жена, която бавно върви към мъж — всъщност дама, попаднала тук без наметка, шапка или придружители, която се обръща към джентълмен, за да му се примоли за помощ. Тя бе всичко това.

Гледката беше зловеща — начинът, по който тя пристъпваше по камъните, сякаш без да ги докосва, и как всичко, дори и кичурите на косата й, развявани във всички посоки от вятъра, сякаш бе под нейна власт. С тази безжалостна стъпка тя би могла да премине и през самата стена.

Отдръпнах се в тъмното.

Мъжът се оживи, обърна се към нея и токът на обувката му изскърца върху каменните плочи, а тя се вдигна на пръсти, сякаш за да му зашепне на ухо. Стори ми се, че за миг тя се поколеба. Може би изпитваше лек ужас. Ако бе така, значи жаждата не бе имала достатъчно време да укрепне. Ала и да се е усъмнила, не е било за по-дълго от секунда. Тя го превземаше и той бе безсилен, а аз бях като омагьосан и бях способен единствено да гледам.

Но съвсем неочаквано се сетих, че не съм я предупредил за сърцето. Как съм могъл да го забравя? Втурнах се към нея, ала тя вече го бе пуснала и той се бе свлякъл до стената, с глава, килната на една страна, шапката се въргаляше в краката му. Беше мъртъв.

Тя стоеше и го гледаше, и аз видях как кръвта потича в тялото й, сгрява я, насища тена й и червеното на устните й. Когато ме погледна, очите й святкаха във виолетово, почти с цвета на небето, когато аз влязох в спалнята й. Аз я наблюдавах мълчаливо как тя оглежда жертвата си с любопитство и почуда, сякаш не приемаше напълно онова, което вижда. Косата й отново се бе оплела и аз повдигнах кичурите й.

Тя се плъзна в прегръдките ми. Аз я поведох далече от жертвата. Веднъж-дваж тя се огледа през рамо, а после устреми очи напред.

— За тази нощ е достатъчно. Трябва да се приберем в кулата — казах й. Исках да й покажа съкровището и просто да бъда с нея на безопасно място, да я прегръщам и утешавам, ако заради всичко това започнеше да губи разсъдък. Смъртните спазми отново я обзеха. Там тя можеше да си почива край огъня.

— Не, още не искам да се прибирам — отвърна тя. — Болката няма да трае дълго, ти ми го обеща. Искам, след като тя отмине, да бъда тук — тя ме погледна и се усмихна. — Аз дойдох в Париж, за да умра, нали? — прошепна.

Всичко я разсейваше — мъртвецът отзад, свлечен под сивото си наметало, небето, хвърлящо отблясъци по повърхността на локва вода, котката, която се разхождаше по върха на близка стена. Кръвта, горещата кръв, течеше в нея.

Стиснах ръката й и настоях да ме последва.

— Аз трябва да пия — казах.

— Да, виждам — прошепна тя. — Ти трябваше да го вземеш. Трябваше да се досетя… И все пак, джентълменът си ти.

— Огладнелият джентълмен — усмихнах се аз. — Хайде да не се мъчим да измисляме етикеция за страшилища — засмях се. Бих я целунал, ала изведнъж нещо привлече вниманието ми. Стиснах силно ръката й.

Далече, откъм Гробището на Невинните, долових присъствието, силно като преди.

Тя, също като мен, не помръдваше. Наклони бавно глава на една страна и отмести кичура коса от ухото си.

— Чуваш ли го? — попитах.

Тя ме погледна.

— Още един! — тя присви очи и отново погледна нататък, откъдето идеше излъчването.

— Отстъпник! — изрече тя на глас.

— Какво? — отстъпник, отстъпник, отстъпник. Зави ми се свят, сякаш си припомнях някакъв сън. Фрагмент от сън.

Ала не можех да мисля. Бях изтощен, след като я бях преобразил. Трябваше да пия.

— То ни нарече отцепници — изрече тя. — Ти чу ли го? — и тя се заслуша отново, ала то бе изчезнало и никой от нас не го чуваше, и не можех да бъда сигурен, че бях доловил това отчетливо пулсиране, отстъпник, ала ми се струваше, че бях!

— Не му обръщай внимание, каквото и да е то — казах. — Никога не се приближава повече от това — ала щом го изрекох, осъзнах, че този път то бе по-озлобено. Исках да се махна по-далече от Гробището на невинните. — То живее в гробищата — измърморих. — Може би не е способно да живее другаде… твърде дълго.

Ала преди да се доизкажа, отново го усетих и то сякаш се разширяваше и излъчваше най-силната злоба, каквато бях усещал у него досега.

— То се смее! — прошепна тя.

Вгледах се в нея. Тя без съмнение го чуваше по-ясно от мен.

— Предизвикай го! — възкликнах. — Наречи го страхливец! Кажи му да се покаже!

Тя ме изгледа слисано.

— Наистина ли искаш това? — промълви тя една чуто. Трепереше леко, и аз я подкрепих. Тя обви ръце около кръста си, сякаш отново разтърсена от спазъм.

— Тогава, нека не е сега — казах. — Не му е времето. А и пак ще го чуем, точно когато напълно сме забравили за него.

— Отиде си — рече тя. — Но то, това нещо, ни мрази…

— Да се махаме по-далече от него — рекох презрително, прегърнах я и я поведох бързо по-надалече.

Не й казах за какво си мислех, какво ми тежеше много повече от присъствието и обичайните му номера. Щом и тя като мен долавяше присъствието, дори още по-ясно, значи тя притежаваше всички мои способности, включително да изпраща и да долавя образи и мисли. Ала въпреки това вече не бяхме способни да се чуваме един друг.

3

Открих си жертва веднага щом пресякохме реката и щом забелязах мъжа, още по-дълбоко осъзнах, че всичко, което бях вършил досега сам, отсега нататък щях да върша с нея. Тя щеше да ме гледа сега и да се учи. Стори ми се толкова интимно, че кръвта се втурна към лицето ми.

И докато подмамвах жертвата навън от кръчмата, докато го дразнех, подлудявах и после го превзех, бях наясно, че се фукам пред нея, държа се малко по-жестоко, по-игриво. И когато жертвата падна, това бе толкова разтърсващо, че след това се чувствах изтощен.

Тя беше във възторг. Следеше всичко, сякаш можеше да всмуче всяка гледка така, както смучеше кръв. Отново се събрахме и аз я взех в прегръдките си, усетих топлината й, и тя усети моята. Кръвта нахлуваше в мозъка ми. И ние се прегръщахме, дори и тънкия покров на нашите дрехи ни се струваше чужд, две пламтящи статуи в мрака.

След това нощта загуби всичките си обичайни измерения. Всъщност тя остава една от най-дългите нощи, която съм преживял в безсмъртния си живот.

Тя бе безкрайна, и бездънна, и опияняваща, и имаше моменти, когато ми се искаше да се защитя някак от насладите и изненадите, които тя ми поднасяше, и не можех.

И макар че повтарях нейното име отново и отново, за да стане това съвсем естествено, за мен тя все още не беше Габриел. Тя бе просто тя, онази, от която се нуждаех цял живот с цялото си същество. Единствената жена, която бях обичал някога.

Действителната й смърт не се проточи дълго.

Намерихме една празна стая в мазе, където останахме, докато всичко свърши. И там, докато траеше то, аз я прегръщах и й говорех. Разказах й отново всичко, което ми се беше случило, този път с думи.

Разказах й всичко за кулата. Повторих й всичко, което ми бе казал Магнус. Обясних всички появи на присъствието. И как почти бях свикнал с него и бях започнал да го презирам, и не желаех да го преследвам. Отново и отново се опитвах да й изпращам образи, ала без полза. Нищо не казах за това. Нито пък тя. Но ме слушаше много внимателно.

Говорих й за подозренията на Ники, за които, разбира се, той изобщо не й бе споменавал. И й обясних, че сега се боя още повече за него. Още един отворен прозорец, още една празна стая, и този път имаше и свидетели, които да потвърдят колко странно е било всичко.

Но карай да върви, щях да пробутам на Роже някаква история, която да прозвучи правдоподобно. Трябваше да намеря някакъв начин да се откъсна от Ники, да скъсам веригата от подозрения, която го приковаваше към мен.

Всичко това като че смътно я очароваше, но за нея то не бе важно. Важното беше какво й предстои оттук нататък.

И след като смъртта й приключи, тя бе неудържима. Нямаше стена, която да не може да изкатери, нито врата, през която да не желае да влезе, и никой покрив не беше прекалено стръмен.

Сякаш не вярваше, че ще живее вечно, а по-скоро си мислеше, че са й дарили тази една-единствена нощ на свръхестествена жизненост и всичко трябва да бъде опознато и свършено, преди смъртта да дойде да я вземе призори.

Много пъти се опитах да я убедя да се приберем в кулата. Часовете се нижеха, и ме повали духовно изтощение. Имах нужда да поостана на спокойствие, да поразмишлявам за случилото се. Отварях очи, и за миг виждах само мрак. Ала тя искаше само експерименти и приключения.

Тя ми предложи да влезем в личните жилища на смъртните, за да й потърсим дрехи, от каквито се нуждаеше. Разсмя се, когато й казах, че винаги купувам дрехите си така, както е редно.

— Ние можем да чуем, когато една къща е безлюдна — каза тя, докато вървеше бързо по улиците и очите й обхождаха прозорците на потъналите в тъмнина сгради. — Можем да чуем дали прислугата спи.

Съвсем разумно звучеше, въпреки че аз никога не бях предприемал нищо подобно. И скоро вече я следвах нагоре по тесни задни стълбища и надолу по застлани с килими коридори, изумен от леснината на всичко и очарован от детайлите в неофициалните покои, в които живееха смъртните. Открих, че ми харесва да докосвам личните вещи: ветрилата, кутийките за енфие, вестникът, който стопанинът на къщата е чел, ботушите му върху камината. Беше си голямо забавление, също като надничането през прозорците.

Но тя си имаше цел. В будоара на една дама в голяма къща в Сен Жермен тя откри цяло съкровище от разкошни дрехи, в които да облече новото си, закръглено тяло. Помогнах й да свали старата тафта и да се премени в розово кадифе и да събере косата си в подредени къдрици под шапка с щраусово перо. Отново ме потресоха видът й и странното, призрачно чувство, докато обикалях с нея из твърде пищно обзаведената къща, изпълнена с миризми на смъртни. Тя събра няколко предмета от тоалетката — стъкленица с парфюм, малки златни ножички. Огледа се в огледалото.

Отново отидох при нея да я целуна и тя не ме спря. Целувахме се като любовници. Това бе картината, която представлявахме с нея — белолики любовници, когато изтичахме надолу по стълбището за прислугата и изскочихме навън, на улицата, в късната вечер.

Влязохме и излязохме от Операта и от Комеди, преди да затворят, после и на бала в „Пале Роял“. Възхити я как смъртните ни виждаха, без да прозрат какви сме, как ги привличахме и как тънеха в пълна заблуда.

След това доловихме присъствието много остро, докато оглеждахме църквите, и после то отново изчезна. Катерехме се по камбанарии, за да огледаме своето царство, а после се сгушвахме за малко в препълнени кафенета, просто за да почувстваме и усетим мириса на смъртните около нас, да си разменяме тайни погледи, да се смеем тихо тет-а-тет.

Тя изпадаше в мечтания, загледана в парата, издигаща се над чашата й с кафе, в слоевете цигарен дим, витаещ около лампите.

Тя се влюби в тъмните празни улици и свежия въздух повече от всичко друго. Искаше да се катери по клоните на дърветата и отново по покривите. Дивеше се, че невинаги се придвижвам из града по покривите или се возя на покрива на карети, както сега, с нея.

По някое време след полунощ се разхождахме сами из пустия пазар ръка за ръка.

Току-що пак бяхме доловили присъствието, ала никой от нас не можеше да различи някакво отношение в него, както преди. Това ме озадачаваше.

Ала всичко около нас продължаваше да я смайва — отпадъците, котките, които гонеха дребните гадини, странният покой, това, че най-тъмните кътчета на мегаполиса не криеха опасност за нас. Тя го отбеляза. Може би тъкмо то я очароваше най-много — че можехме да се промъкваме покрай бърлогите на крадците, без да ни чуят, че лесно можехме да победим всеки, проявил глупостта да ни закача, че и двамата бяхме й видими, и невидими, осезаеми и напълно непонятни.

Не я припирах и не я разпитвах. Просто се носех доволен заедно с нея и понякога потъвах в размишления за това непознато доволство.

И когато един красив младеж с крехко телосложение се приближи на кон между потъналите в тъмнина сергии, аз го проследих с очи, вее едно бе привидение, нещо, преминало от земята на живите в земята на мъртвите. С тъмната си коса и черните си очи, и с невинното и в същото време скръбно изражение на лицето си той ми напомняше на Никола. Не биваше да се скита по пазара сам. Беше по-млад от Ники и много глупав, наистина.

Но точно колко глупав беше разбрах чак когато тя пристъпи напред като голяма розова котка и го събори почти тихомълком от коня.

Бях потресен. Невинността на нейните жертви не я тревожеше. Тя не водеше моите морални битки. Ала и аз също не ги водех вече, защо да я съдя? И все пак лекотата, с която тя уби младежа — изящно пречупи врата му, когато малката глътка, която пое от него, се оказа недостатъчна да го убие — ме разгневи, въпреки, че беше изключително вълнуващо да я наблюдаваш.

Тя бе по-студена от мен. Тя бе по-добра във всичко, помислих си. Магнус бе казал: „Не проявявай никаква милост.“ Но дали искаше да каже, че трябва да убиваме, когато няма нужда?

След миг ми се проясни защо го бе сторила. Тя разкъса там, на място, колана и полите от розово кадифе и облече дрехите на момчето. Беше го избрала заради кройката на дрехите му.

И, по-вярно казано, щом облече дрехите, тя се превърна в момчето.

Тя обу кремавите му копринени чорапи и ален брич, облече дантелената риза и жълтата жилетка, а после и аления редингот, и дори свали алената панделка от косата на момчето.

Нещо в мен въставаше срещу чара на всичко това, срещу нея, изправена дръзко, облечена в новите дрехи, с буйна коса, спускаща се по раменете — сега тя приличаше повече на лъвска грива, отколкото на прелестните женски букли отпреди малко. А после ми се прииска да я разкъсам. Затворих очи.

Когато отново я погледнах, свят ми се виеше от всичко, което бяхме видели и извършили заедно. Не можех да понасям близостта на мъртвото момче.

Тя върза цялата си руса коса с алената панделка и остави дългите кичури да се стелят надолу по гърба й. Покри с розовата рокля тялото на момчето, закопча на кръста си неговия меч, извади го и отново го прибра в ножницата и взе кремавото му наметало.

— Е, хайде да тръгваме, любими — каза ми тя и ме целуна.

Не можех да се помръдна. Искаше ми се да се върна в кулата и само да бъда близо до нея. Тя ме погледна и притисна главата ми, за да ме накара да тръгна. И почти мигом побягна напред.

Тя трябваше да почувства свободата на ръцете и краката си и аз тежко се втурнах след нея — трябваше да се напрегна, за да я настигна.

Това никога не ми се бе случвало с никой смъртен, разбира се. Тя сякаш летеше. И когато я видях как прехвърча над обкованите с дъски дюкяни и купчините боклук, едва не загубих равновесие. Отново се спрях.

Тя се върна при мен и ме целуна.

— Но вече няма никаква причина да продължа да се обличам така, нали? — попита тя. Все едно говореше на дете.

— Не, няма, разбира се — отвърнах. Може би бях благословен, че тя не можеше да чете мислите ми. Не можех да спра да гледам краката й, тъй съвършени в кремавите чорапи. И начинът, по който рединготът обхващаше тънкото й кръстче. Лицето й бе като пламък.

Спомнете си, в онези времена не можеше просто така да се видят женски крака. Нито пък копринения брич, изпънат върху коремчето й, нито бедра.

Ала тя сега не бе истинска жена, нали? Не повече, отколкото аз бях мъж. За един мълчалив миг ужасът от всичко това се просмука в мен.

— Ела, искам пак да се качим на покривите! — извика тя. — Искам да отида на булевард „Дю Тампл“. Иска ми се да видя театъра, онзи, който си купил и после си затворил. Ще ми го покажеш ли? — докато ми задаваше въпроса, тя ме оглеждаше внимателно.

— Разбира се — отвърнах. — Защо не?

Два часа ни оставаха от безкрайната нощ, когато най-сетне се завърнахме в „Ил Сен Луи“ и застанахме на огрения от луната кей. Далече надолу по павираната улица видях кобилата ми вързана там, където я бях оставил. Може би никой не я бе забелязал в суматохата, която сигурно бе последвала нашето тръгване.

Внимателно се ослушахме за някакви признаци от Ники или Роже, но къщата изглеждаше тъмна и безлюдна.

— Ала те са близо — прошепна тя. — Мисля, че някъде по-надолу…

— Апартаментът на Ники — казах. — А от апартамента на Ники някой може да наблюдава кобилата, прислужник, сложен да варди дали няма да се върнем.

— По-добре да оставим коня и да откраднем друг — предложи тя.

— Не, кобилата е моя — отвърнах, но усетих как хватката около ръката ми се затяга.

Пак нашият стар приятел, присъствието, и този път то се движеше покрай Сена от другата страна на острова, към Левия бряг.

— Отиде си — каза тя. — Да вървим. Ще откраднем друго ездитно животно.

— Чакай. Ще се опитам да я накарам да дойде при мен. Да скъса въжето.

— Можеш ли?

— Ще видим — съсредоточих цялата си воля върху кобилата и безмълвно й наредих да отстъпи назад, да се освободи от въжето, с което бе вързана, и да дойде при мен.

След миг тя започна да се мята и да се мъчи да събори седлото. После се изправи на задни крака и въжето се скъса.

Тя дойде при нас, чаткайки с копита по камъните, и ние мигом се метнахме на гърба й. Габриел скочи първа, и аз — след нея, събрах остатъците от поводите и пришпорих кобилата в стремглав бяг.

Щом преминахме по моста, усетих зад гърба ни нещо — някаква суматоха, врява от мислите на смъртни.

Ала вече се бяхме загубили в черната ехтяща килия на Ил дьо ла Сите.

Когато стигнахме в кулата, запалих насмолената факла и я заведох долу в тъмницата. Сега нямаше време да й покажа горната стая.

Очите й бяха оцъклени и тя се оглеждаше вяло наоколо, докато слизахме по витото стълбище. Алените й дрехи грееха на фона на тъмните камъни. Влагата я караше съвсем леко да се свива.

Вонята от килиите долу я разтревожи, но аз нежно й обясних, че тя няма нищо общо с нас. И след като влязохме в огромната гробница, миризмата остана отвъд тежката, обкована с желязо врата.

Светлината на факлата освети ниските сводове на тавана и трите големи саркофага с дълбоко изсечените образи.

Тя не изглеждаше уплашена. Казах й да провери дали може да повдига капака на този, който си избере. Може би щеше да се наложи аз да й го повдигам.

Тя огледа трите изваяния. И след кратък размисъл избра не саркофага на жената, а този, върху чийто капак бе изсечен рицар в доспехи. И бавно избута капака, за да може да погледне вътре.

Силите й не бяха като моите, ала бе достатъчно силна.

— Не се плаши — рекох.

— Не, за това изобщо не бива да се тревожиш — отвърна тя тихо.

Гласът й притежаваше прелестна дрезгавина, лека нотка на тъга.

Когато прокара ръце по камъка, изглеждаше така, сякаш сънуваше.

— По това време — рече тя — сигурно вече щяха да са нагласили трупа на майка ти. И стаята щеше да се е изпълнила със смрад и пушека на стотици свещи. Помисли си колко е унизителна смъртта. Непознати щяха да я съблекат, измият, облекат — непознати, които са я видели, измършавяла и беззащитна в последния й сън. И онези, които си шепнат по коридорите, щяха да разправят за доброто си здраве и как в тяхното семейство не е имало никакви болести, не, никаква охтика в техните семейства. „Клетичката маркиза“ — щяха да казват. Щяха да се чудят тя имала ли е свои пари? На синовете си ли ги е оставила? И старицата, когато дойде да вземе изцапаните чаршафи, щеше да открадне един от пръстените на ръката на мъртвата.

Кимнах. И ето, сега стоим в тази крипта тъмница, искаше ми се да кажа, и се готвим да полегнем в каменни легла, и само плъховете ще са ни компания. Ала е безкрайно по-добре, отколкото онова, нали? Да вървиш вечно през земите на кошмара, това си има своето мрачно великолепие.

Тя изглеждаше изнурена, сякаш цялата мръзнеше. Сънено извади нещо от джоба си.

Бяха златните ножички, които бе взела от тоалетката във Фобур Сен Жермен. Те проблясваха на светлината на факлата като някаква дрънкулка.

— Не, майко! — извиках. Гласът ми ме стресна. Той проехтя твърде рязко под сводестия таван. Фигурите, изсечени върху капаците на другите саркофази, изглеждаха като безмилостни свидетели. Болката, изпълнила сърцето ми, ме зашеметяваше.

Злостен звук — щракане, срязване. Косите й се посипаха по пода на дълги, тежки кичури.

— Ооо, майко!

Тя погледна надолу към тях, посъбра ги мълчаливо с върха на обувката си, а после безмълвно вдигна очи към мен. И сега тя несъмнено бе младеж, късата й коса се къдреше край бузата й. Ала очите й се затваряха. Тя посегна към мен и ножиците изпаднаха от ръката й.

— Сега — почивка — прошепна тя.

— Това е само заради изгряващото слънце — уверих я аз. Тя отпадаше по-бързо от мен. Извърна се от мен и тръгна към ковчега. Вдигнах я на ръце и очите й се затвориха. Избутах капака на саркофага още повече вдясно и я положих вътре, и оставих гъвкавите й крайници да се отпуснат естествено и грациозно.

Лицето й вече бе унесено в сън, косата й го обрамчваше с къдрите на младо момче.

Мъртва изглеждаше тя, покойница, сякаш магията се бе развалила.

Продължавах да я гледам.

Зъбите ми се врязаха във връхчето на езика ми, докато усетих болката и вкуса на горещата кръв. После се наведох ниско и оставих кръвта да покапе на мънички лъскави капки върху устните й. Очите й се отвориха. Виолетово-сини, искрящи, те се взряха в мен. Кръвта потече между разтворените й устни и тя бавно издигна глава, за да посрещне целувката ми. Езикът ми проникна в нея. Устните й бяха студени. И моите бяха студени. Ала кръвта бе гореща, и тя струеше помежду ни.

— Лека нощ, свидна моя — рекох. — Мой черен ангел, Габриел.

Щом я пуснах, тя отново потъна в покой. Затворих каменния капак над нея.

4

Пробуждането в черната подземна крипта не ми хареса. Не ми харесваше мразовитият въздух и слабата воня от затвора долу, чувството, че тук лежи всичко мъртво.

Обзе ме страх. Ами ако тя не се пробудеше? Ами ако очите й никога повече не се отвореха? Какво знаех аз за стореното?

Ала ми се струваше нагло, непристойно да сваля отново капака от ковчега и да я съзерцавам, докато спи, както бях сторил снощи. Обхвана ме срамът на смъртните. У дома никога не бих посмял да отворя вратата й, без да почукам, не бих посмял да дръпна завесите на леглото й.

Тя щеше да се пробуди. Длъжна бе. И по-добре бе да вдигне сама капака, да знае как да се пробуди, и жаждата да я накара да се пробуди в нужния момент, както бе накарала мен.

Запалих й факлата на стената и излязох за малко да вдишам чист въздух. После оставих подире си вратите отключени и се качих в килията на Магнус, за да гледам как здрачът се стапя в небето.

Реших, че ще я чуя, когато се пробуди.

Трябва да е изминал час. Лазурният светлик угасна, звездите изгряха и далечният Париж запали своите безброй мънички фенерчета. Откъснах се от перваза, където бях седнал до желязната решетка, отидох при сандъка и започнах да избирам скъпоценности за нея.

Бижутата тя все още обичаше. Бе взела старите си за спомен, когато напуснахме стаята й. Запалих свещите, за да мога по-добре да виждам, въпреки че нямах нужда от тях. Светлината бе прекрасна за мен. Прекрасно играеше по скъпоценностите. И открих изключително изящни и прелестни бижута за нея — украсени с перли игли, които тя би могла да носи на реверите на мъжкия си малък редингот, и пръстени, които щяха да изглеждат мъжествено на малките й ръце, ако тя го искаше.

От време на време се ослушвах за нея. И студ сковаваше сърцето ми. Ами ако тя не се пробудеше? Ами ако си останеше с онази единствена нощ? Ужасът туптеше в мен. И морето от скъпоценни камъни в сандъка, отблясъците на свещите, които танцуваха по шлифованите камъни и по златните обкови, те не значеха нищо.

Но не я чувах. Чувах вятъра навън, мекото шумолене на многобройните дървета, слабото далечно подсвиркване на конярчето, което обикаляше из плевнята, цвиленето на конете ми.

Далече заби камбаната на селска църква.

И тогава съвсем внезапно ме обзе чувството, че някой ме гледа. То ми беше толкова непознато, че изпаднах в паника. Обърнах се, едва, не се препънах в сандъка и се вгледах в тайния тунел. Нямаше никой.

Нямаше никой и в тази малка, празна светая светих, а отблясъците на свещите играеха по скъпоценните камъни и мрачното изражение на Магнус върху саркофага.

После погледнах право пред мен, към зарешетения прозорец.

И я видях. Гледаше ме.

Тя сякаш се рееше във въздуха, вкопчила се в решетката с две ръце, и се усмихваше.

В гърлото ми се надигна вик. Отстъпих назад и цялото ми тяло плувна в пот. Изведнъж се засрамих, че са ме сварили неподготвен, че така очебийно се стреснах.

Но тя не се помръдваше и продължаваше да се усмихва, изражението й постепенно от ведро се промени в палаво. На светлината на свещите очите й блестяха твърде ярко.

— Не е много любезно да плашиш така другите безсмъртни — казах.

Тя се разсмя — много по-свободно и леко, отколкото някога, докато бе жива.

Щом се размърда и издаде звуци, в тялото ми се разля облекчение. Знаех, че се изчервявам.

— Как се добра дотам? — попитах. Отидох до прозореца, проврях ръце през решетките и стиснах двете й китки.

Малката й уста бе само сладост и смях. Косата й — огромна блещукаща грива около лицето.

— Изкатерих се по стената, разбира се — рече тя. — Как си мислиш, че съм попаднала тук?

— Слез тогава. Не можеш да минеш през решетките. Ще те посрещна.

— За това си съвсем прав — отвърна тя. — Обиколих всичките прозорци. Посрещни ме при зъбците долу. По-бързо е.

Тя заслиза, като с лекота заклещваше обувките си в решетката, а после изчезна.

Тя преливаше от приповдигнато настроение, също както предната нощ, когато слязохме заедно по стълбите.

— Защо се мотаем тук? — попита тя. — Защо сега да не отидем в Париж?

Имаше нещо в нея, което не беше наред, колкото и прелестна да бе, нещо не бе наред… Какво бе то?

Сега тя не искаше целувки, не искаше дори и разговори. И това малко ме жегваше.

— Искам да ти покажа вътрешната стая — рекох. — И съкровищата.

— Съкровища? — попита тя.

Не ги бе видяла през прозореца. Капакът на сандъка й бе попречил. Тя влезе първа в стаята, където бе изгорял Магнус, а после легна и се промъкна в тунела.

Още щом видя сандъка, тя изпадна в потрес.

Преметна коса малко нетърпеливо през рамо и се наведе да разгледа брошките, пръстените и дребните украшения, които така приличаха на онези наследствени накити, които бе принудена да продаде един по един много отдавна.

— Брей, сигурно ги е събирал векове наред — възкликна тя. — И какви изящни предмети! Подбирал е какво да вземе, а? Какво създание трябва да е бил той!

И отново, почти гневно, тя отметна косата си. Тя изглеждаше по-светла, по-сияйна, по-гъста. Великолепна.

— Перлите, погледни ги — казах. — И тези пръстени — показах й тези, които вече й бях избрал. Поех ръката й и сложих пръстените на пръстите й. Пръстите й мърдаха, сякаш живееха свой живот и изпитваха наслада. И тя отново се засмя.

— Ах, че разкошни дяволи сме, а?

— Ловци в Дивата градина — отвърнах.

— Тогава да вървим в Париж! — възкликна тя. Лека сянка на болка по лицето й — жаждата. Тя прокара език по устните си. Дали бях поне наполовина толкова пленителен за нея, колкото тя бе за мен?

Тя приглади назад падащата на челото й коса и очите й потъмняха от страстта в думите й.

— Искам тази вечер да се нахраня бързо — рече тя — и после да изляза от града в гората. Да отида там, където наоколо няма мъже и жени. Там, където има само вятър и тъмни дървета, и звездите на небето. Блажена тишина.

Тя отново отиде до прозореца. Гърбът й бе тесен и изправен, а по отпуснатите й отстрани ръце блещукаха скъпоценните камъни на пръстените. И изпод плътните маншети на мъжкия редингот дланите и изглеждаха още по-фини и изящни. Сигурно е съзерцавала мъглявите облаци високо горе, звездите, горящи зад лилавия воал на вечерната мъгла.

— Трябва да отида при Роже — прошепнах аз. — Трябва да се погрижа за Ники, да им разкажа някаква лъжа за това какво се е случило с теб.

Тя се обърна, и лицето й внезапно изглеждаше мъничко и студено, както у дома, когато тя не одобряваше нещо. Но тя никога повече нямаше да изглежда така.

— Защо да им разказваш за мен? — попита тя. — Защо изобщо да се занимаваш с тях повече?

Това ме потресе. Но не ме изненада напълно. Може би го очаквах. Може би винаги съм ги усещал в нея — неизговорените въпроси.

Исках да й кажа, „Ники седя до леглото ти, докато ти умираше — това нищо ли не означава?“ Ала колко сантиментално, колко смъртно звучеше това, каква глупост, наистина!

Ала не беше глупост.

— Не искам да те съдя — рече тя, скръсти ръце и се облегна на прозореца. — Просто не разбирам. Ти защо ни пишеше? Защо изпращаше всички тези подаръци? Защо не взе този бял огън от луната и не тръгна с него, накъдето си пожелаеш?

— Но къде би трябвало да пожелая да отида? — попитах. — Далече от всички, които съм познавал и обичал? Не исках да спра да мисля за теб и за Ники, дори за баща ми и братята ми. Постъпих така, както желаех.

— Значи съвестта не е изиграла никаква роля?

— Ако следваш съвестта си, ти правиш каквото желаеш — отвърнах. — Но беше по-просто. Аз исках да имате това богатство, което ви дадох. Аз исках… да сте щастливи.

Тя дълго размишлява.

— Ти би ли ме накарала да те забравя? — попитах. Въпросът ми прозвуча злобно, гневно.

Тя не отговори веднага.

— Не, разбира се, че не — рече тя. — А ако беше обратното и аз никога не бих те забравила. Убедена съм. Но останалите? Пет пари не давам за тях. Никога повече няма да разменя и дума с тях. Никога няма да ги погледна.

Кимнах. Ала това, което казваше тя, ми бе противно. Тя ме плашеше.

— Не мога да преодолея мисълта, че съм умряла — рече тя. — Че съм напълно откъсната от всички живи същества. Аз вкусвам, виждам, чувствам. Пия кръв. Но съм нещо невидимо, нещо, което не може да повлияе върху нищо.

— Не е така — възразих. — И колко дълго мислиш, че ще те крепи осезанието и зрението, и докосването, и вкусването, ако няма обич? Ако си нямаш никого?

Отново същото неразбиращо изражение.

— Ах, защо изобщо си правя труда да ти обяснявам? — възкликнах. — Аз съм с теб. Ние сме заедно. Ти не знаеш какво беше, докато бях сам. Не можеш да си го представиш.

— Аз ти създавам тревоги, а не искам — рече тя. — Кажи им каквото си пожелаеш. Може би ще успееш да измислиш някаква приемлива история. Не зная. Ако искаш да дойда с теб, ще дойда, ще направя всичко, което поискаш от мен. Но имам един въпрос към теб — тя сниши глас. — Ти несъмнено нямаш намерение да делиш тази власт с тях!

— Не, никога! — тръснах глава, за да покажа, че това е немислимо. Гледах скъпоценностите, мислех за всички подаръци, които бях изпратил, мислех за кукленската къща. Бях им изпратил кукленска къща. Помислих си за актьорите на Рено, в безопасност отвъд Ламанша.

— Дори и с Никола?

— Не, Господи, не!

Погледнах я.

Тя кимна леко, все едно одобряваше отговора. И отново отметна разсеяно косата си.

— Защо не с Никола? — попита.

— Защото той е млад — отвърнах — и животът е пред него. Той не е на ръба на смъртта — сега вече не бях просто нервен, бях нещастен. — След време той ще забрави за нас… — за нашия разговор, искаше ми се да додам.

— Той може утре да умре — каза тя. — Може да го блъсне карета на улицата…

— Аз ли искаш да го сторя! — изгледах я сърдито.

— Не. Не искам да го сториш ти. Та коя съм аз, да ти нареждам какво да правиш? Опитвам се да те разбера.

Дългата й тежка коса отново се бе разпиляла по раменете й. Вбесена, тя я прихвана с две ръце.

После изведнъж тя изсъска тихо и тялото й се скова. Тя стискаше дългите си букли и ги гледаше втренчено.

— Боже мой! — прошепна. А после се загърчи, пусна косата си и изпищя.

Писъкът й ме парализира. Бяла мълния от болка прониза главата ми. Никога не бях я чувал да пищи. И тя отново изпищя, сякаш изгаряше в пламъци. Беше залитнала към прозореца и надаваше все по-силни писъци, втренчена в косата си. Докосна я и отдръпна пръста си от нея, все едно гореше. Замята се на прозореца, пищеше и се гърчеше, сякаш се опитваше да избяга от собствената си коса.

— Престани! — креснах, сграбчих я за раменете и я разтърсих. Тя се задъхваше. Веднага разбрах каква бе причината. Косата й бе израсла отново! Докато е спала, тя бе израсла отново до предишната си дължина. И беше още по-гъста и още по-лъскава. Ето какво не беше наред с външността й, бях го забелязал, и в същото време не бях го видял! И тя току-що го бе видяла сама.

— Престани, престани веднага! — креснах по-силно. Тялото й се гърчеше толкова яростно, че едвам успявах да я удържа в прегръдките си. — Израснала е отново, това е всичко! Това е естествено за теб, не виждаш ли? Нищо и никакво!

Тя се давеше, опитваше се да се успокои, пипаше косата си и пищеше, сякаш по пръстите й се издуваха мехури. Опита се да се изтръгне от мен, после заскуба косата си, обзета от истински ужас.

Този път я разтърсих мощно.

— Габриел! — извиках. — Разбираш ли ме? Израсла е отново и ще израства всеки път, когато я отрежеш! В това няма нищо ужасно, в името на ада, спри! — струваше ми се, че ако тя не престане, аз сам ще се развилнея. И аз треперех като нея.

Тя спря да пищи, само охкаше тихичко. Никога не бях я виждал такава, през всичките дълги години в Оверн. Тя се остави да я заведа до пейката край камината, на която я накарах да седне. Тя притисна с ръце слепоочията си и се опита да успокои дъха си, тялото й бавно се люлееше напред-назад.

Огледах се за ножици. Нямах. Златната ножичка бе паднала на пода в криптата долу. Извадих ножа си.

Тя тихичко ридаеше, захлупила лице в шепи.

— Искаш ли пак да я отрежа? — попитах я.

Тя не отговори.

— Габриел, чуй ме! — хванах ръцете й и ги дръпнах от лицето. — Пак ще ти я отрежа, ако желаеш. Всяка нощ ще я отрязвам и ще я изгарям. Това е всичко.

Тя ме гледаше, изведнъж обзета от такъв съвършен покой, че не знаех какво да правя. По лицето й бе размазана кръв от сълзите й, по ризата й имате кръв. Кръв по цялата й риза.

— Да я отрежа ли? — попитах я отново.

Тя изглеждаше така, сякаш някой я бе ударил и разкървавил. Лицето й. Очите й бяха широко отворени и учудени, кървавите сълзи се лееха от тях и се стичаха по гладките й бузи. И докато гледах, те спряха да текат, потъмняха и засъхнаха по бялата й кожа.

Избърсах внимателно лицето й с дантелената си кърпичка. Отидох при дрехите, които държах в кулата, одеждите, шити за мен в Париж, които бях докарал и сега държах тук.

Свалих редингота й. Тя не се помръдна — нито да ми помогне, нито да ме спре. Разкопчах ленената й риза.

Видях гърдите й, и те бяха идеално бели, освен съвсем бледорозовите на цвят малки зърна. Като се мъчех да не ги поглеждам, й облякох чистата риза и бързо я закопчах. После сресах косата й, решех ли решех и не исках да я отрязвам с ножа. Сплетох я на една дълга плитка и отново й облякох редингота.

Виждах как самообладанието и силата й се завръщат. Явно не се срамуваше от случилото се. И аз не исках тя да се срамува. Тя просто размишляваше върху нещо. Ала не говореше. И не помръдваше.

Заговорих й аз:

— Когато бях малък, ти ми разказваше за всички онези места, където си била. Показваше ми картини от Неапол и Венеция, помниш ли? Онези стари книги? И имаше дреболии за спомен от Лондон и от Санкт Петербург, от всички места, на които си ходила.

Тя не отговори.

— Аз искам да обиколим всички тези места. Искам сега да ги видя. Искам да ги видя и да поживея в тях. Искам да отида дори още по-далеч, на места, които не съм и мечтал да видя, когато бях жив.

В лицето й се появи някаква промяна.

— Ти знаеше ли, че тя ще порасне отново? — попита тя шепнешком.

— Не. Тоест, да, тоест, не се досетих. Трябваше да се досетя, че така ще стане.

Дълго време тя се взираше в мен, все така неподвижно и безучастно.

— Във всичко това, нищо ли… никога… не те плаши? — попита тя. Гласът й бе гърлен и непознат. — Нищо ли… никога… не те спира? — устата й бе разтворена и съвършена, приличаше на човешка уста.

— Не зная — прошепнах безпомощно. — Не виждам смисъла — ала се почувствах объркан. Отново й казах да отрязва косата си всяка нощ и да я изгаря. Просто е.

— Да, ще я изгарям — въздъхна тя. — Иначе с времето всички стаи в кулата ще се напълнят с нея, нали? Ще е като косата на Марулка от приказката. Ще е като златото, което мелничарската дъщеря трябвало да плете от слама в приказката за злото джудже Сторипакост.

— Ние сами пишем своите приказки, любов моя — казах. — Поуката от тази е, че нищо не може да те унищожи такава, каквато си сега. Всяка рана ще заздравява. Ти си богиня.

— И богинята е жадна — рече тя.

Часове по-късно, докато вървяхме ръка за ръка като двама студенти през тълпата по булеварда, жаждата вече бе забравена. Лицата ни бяха зачервени, кожата — топла.

Ала не я оставих сама, за да отида при адвоката си. А тя не потърси тихата природа, както бе поискала. Останахме един с друг, а едва доловимият трепет на присъствието от време на време ни караше да извръщаме глави.

5

В три часа, когато стигнахме до конюшните под наем, където бяхме оставили конете, вече знаехме, че присъствието ни преследва.

В продължение на по половин час или четирийсет и пет минути не го долавяхме. После приглушеният шум отново се завръщаше. Вбесяваше ме.

И въпреки, че упорито се мъчехме да доловим някакви членоразделни мисли в него, успявахме да различим само злоба и от време на време — суматоха, като зрелището на сухи листа, изгарящи сред лумналите пламъци.

Тя се радваше, че си тръгваме. Не защото онова нещо я дразнеше, а само заради онова, което бе казала по-рано — че искаше извънградската пустош и покой.

Когато пред нас се ширна равнината, яздехме толкова бързо, че чуваше само вятъра, и ми се струва, че я чух да се смее, ала не бях сигурен. И тя като мен обичаше да я брули вятърът, обичаше новия блясък на звездите над потъналите в мрак хълмове.

Ала аз се питах дали тази нощ не е имало мигове, когато тя е ридаела вътрешно и аз не съм знаел. Имаше моменти, в които тя ставаше потайна и мълчалива и очите й трепкаха, сякаш плачеха, ала никакви сълзи не бликваха.

Струва ми се, че бях потънал в дълбоки размишления за това, когато наближихме гъста гора, растяща покрай бреговете на плитък ручей, и съвсем внезапно кобилата се изправи на задни крака и залитна настрани.

Едва не изхвърчах от седлото, толкова неочаквано беше. Габриел се вкопчи здраво в десницата ми.

Всяка нощ аз яздех през тази горичка и минавах по тесния дървен мост над потока. Обичах чаткането на конските подкови по дървото и изкачването по полегатия склон. И кобилата ми знаеше пътя. Но сега не искаше и да стъпи на него.

Подплашена и заплашваща отново да се изправи на задни крака, тя самоволно се обърна и се втурна в галоп обратно към Париж. Трябваше да приложа цялата сила на волята си, за я обуздая и спра.

Габриел се бе обърнала назад и се взираше в гъстата гора, в гъсталака от тъмни, поклащащи се клони, скриващ потока. А после се чу тънкият вой на вятъра и онова тихо шумолене на листата, ясно различимият пулс на присъствието сред дърветата.

Доловихме го в един и същи миг, несъмнено, защото аз прегърнах по-здраво Габриел и тя кимна и стисна ръката ми.

— То е по-силно! — изрече тя бързо. — И не е едно-единствено.

— Да — потвърдих разгневен. — И е застанало между мен и леговището ми! — Извадих меча си и прегърнах Габриел с лявата си ръка.

— Няма да преминеш през него! — извика тя.

— Няма, друг път! — възкликнах, като се мъчех да удържа коня. — Не ни остават и два часа до изгрев-слънце! Вади си меча!

Тя се опита да се обърне и да ми каже нещо, ала аз вече бях подкарал коня напред. И тя извади меча си, както й наредих — малката й ръка го стискаше също тъй здраво, все едно беше мъж.

Разбира се, онова щеше да побегне веднага щом стигнем горичката, сигурен бях. Та това проклето нещо никога не бе предприемало нищо, само подвиваше опашка и побягваше. И бях бесен, че уплаши коня ми и плашеше Габриел.

С рязко пришпорване и напрегнал ум с пълна сила, за да я подчиня, подкарах кобилата право към моста.

Стиснах оръжието. Приведох се ниско, закрил Габриел с тяло. Издишвах гняв като дракон и когато копитата на кобилата затропаха по кухото дърво над водата, аз ги видях — видях демоните за пръв път!

Бели лица и бели ръце над нас — мярнах ги за не повече от секунда и от устата им се разнасяха най-ужасните писъци. Те разтърсваха клоните и ни обсипваха с порой от листа.

— Проклети да сте, глутница харпии! — изкрещях, щом стигнахме полегатия склон от другата страна, ала Габриел нададе писък.

Нещо бе скочило върху кобилата зад мен и тя се хлъзгаше върху мократа земя, а чудовището се бе вкопчило в рамото и в ръката, с която се опитвах да замахна с меча.

Издигнах меча над главата на Габриел, замахнах покрай лявата си ръка и яростно започнах да нанасям удари по чудовището, видях как то отхвърча — бяло петно в мрака, и още едно скочи към нас, протегнало ръце, подобни на ноктести лапи. Острието на Габриел от тъмна стомана преряза ръцете му. Видях как едната ръка изхвърча нагоре във въздуха и кръвта шурна като фонтан. Писъците се сляха в мъчителен вой. Искаше ми се да накълцам всяко едно от тях на парчета.

Обърнах кобилата обратно тъй рязко, че тя се изправи на задни крака и едва не се строполи на земята.

Ала Габриел я сграбчи за гривата и отново я насочи към открития път.

Докато препускахме към кулата, дочухме воя им, когато ни погнаха. А когато на кобилата й свършиха силите, ние я зарязахме и хукнахме, хванати за ръце, към портата.

Знаех, че трябва да стигнем през тайния проход до вътрешната стая, преди да са се изкатерили по външната стена. Не биваше да ни видят как вадим камъка от мястото му.

Бързешком заключих портата и вратите зад мен и понесох на ръце Габриел нагоре по стълбите.

Когато се добрахме до тайната стая и отново издърпахме камъка на мястото му, чух воя и писъците им долу и първите им дращения по стените.

Грабнах наръч дърва и го метнах под прозореца.

— Бързо, подпалките! — извиках.

Ала половин дузина бледи лица вече надничаха през решетките. Писъците им отекваха страховито в малката килия. В първия миг само заотстъпвах назад, вперил поглед в тях.

Вкопчени в железните решетки, те приличаха на многобройни прилепи, ала не бяха прилепи. Бяха вампири, и то вампири като нас, в човешки тела.

Черни очи се взираха в нас под разрешени мръсни коси, воят ставаше все по-силен и по-свиреп, по пръстите, стискащи железата, бе полепнала мръсотия. Бяха облечени, доколкото виждах, в избелели дрипи. И вонята, която се носеше от тях, бе смрад на гробища.

Габриел хвърли подпалките към стената и отскочи, щом те запротягаха ръце да я хванат. Те оголиха зъби. Закряскаха. Ръце се мъчеха да награбят цепениците и да ги хвърлят по нас. Всички заедно дърпаха решетката, сякаш можеха да я изкъртят от камъка.

— Вземи огнивото! — изкрещях. Награбих една по-яка цепеница и я забих в най-близкото лице, и с лекота блъснах чудовището във въздуха. Слабаци. Чух писъците му, докато падаше, но другите бяха докопали дървото и вече се бореха с мен, и аз изблъсках още трийсетина малки демони. Но Габриел вече бе успяла да запали съчките.

Пламъците се стрелнаха нагоре. Воят секна и те задърдориха трескаво:

— Огън, дръпнете се, слизайте, разкарайте се, идиоти!

Долу, долу! Решетките се нажежиха! Махайте се, бързо!

Съвсем нормален френски! Всъщност — засилващ се порой от просторечни ругателства.

Избухнах в смях, затропах с крак и започнах да ги соча с пръст, като гледах към Габриел.

— Проклет да си, осквернителю! — писна един от тях. После огънят близна ръцете му, той нададе вой и падна назад.

— Проклети да са нечестивите, отцепниците! — разнесоха се писъци отдолу. Хор от гласове бързо ги подхвана. — Проклятие за отцепниците, посмели да влязат в Божия дом! — ала те лазеха надолу към земята. Тежките цепеници се бяха подпалили и огънят се бе разгорял чак до тавана.

— Връщайте се в гробището, откъдето сте дошли, банда шегобийци! — бих ги обсипал с огън, ако можех да стигна до прозореца.

Габриел стоеше неподвижно, присвила очи — очевидно се ослушваше.

Виковете и писъците долу продължаваха. Нов химн от проклятия към нарушителите на свещените закони, богохулствали и предизвикали гнева на Бога и сатаната. Те дърпаха вратата и прозорците на долния етаж. Правеха глупости — замеряха стената с камъни.

— Не могат да влязат — изрече Габриел с тих, монотонен глас, наклонила предпазливо глава. — Не могат да строшат вратата.

Аз не бях толкова сигурен. Вратата бе ръждясала и много стара. Не ни оставаше нищо друго, освен да чакаме.

Тя също седна до стената, с протегнати напред крака. Гърдите й леко се вълнуваха, а плитката й се бе разрошила. Косата й обграждаше лицето като качулка на кобра, измъкнали се кичури полепваха по белите й бузи. Сажди се стелеха по дрехите й.

Жегата от огъня бе съкрушителна. Задушната стая се изпълни с изпарения, буйните пламъци скриха нощта. Ала все пак можеше да се диша. Страдахме единствено от жегата и изтощението.

И постепенно осъзнах, че тя беше права за портата. Те не бяха успели да я строшат. Чувах ги как се оттеглят.

— Дано Божият гняв накаже нечестивците!

Откъм конюшните се чу суматоха. Видях в мислите си как извлачват моето клето смъртно конярче, изпаднало в ужас, от скривалището му. Гневът ми се удвои. Те ми изпращаха мислено изображения от убийството на онзи клетник. Проклети да са.

— Кротувай — обади се Габриел. — Късно е.

Очите й се разшириха и после отново се присвиха, докато се ослушваше. Той издъхваше, клетият нещастник.

Усетих смъртта му, както бях видял едно малко черно птиче внезапно да изхвърча от конюшнята. Тя се наведе напред, сякаш също го виждаше, а после се свлече назад, сякаш бе загубила свяст, въпреки че бе в съзнание. Измърмори нещо, което прозвуча като „червено кадифе“, но толкова тихо, че не успях да различа думите.

— Ще ви накажа за това, шайка обесници! — изрекох на глас, и изпратих мисълта подире им. — Нападате къщата ми. Кълна се, че ще си платите за това!

Ала крайниците ми все повече се изпълваха с тежест. Жегата от огъня направо ме упойваше. И странните случки от тази нощ си вземаха своето.

Изнурен и заслепен от сиянието на огъня, не можех да разпозная колко е часът. Мисля, че за миг засънувах и се събудих разтреперан, не знаех колко време е изминало.

Вдигнах очи и видях фигурата на неземно младо момче, изящно младо момче да крачи из стаята.

Разбира се, това бе само Габриел.

6

Докато крачеше напред-назад, тя внушаваше впечатлението за необуздана сила, ала изцяло сдържана от непокорна грация. Тя риташе цепениците и гледаше как черните руини на огъня припламнаха за миг и после пак угаснаха. Виждах небето. Оставаше може би час.

— Но кои са те? — попита тя. Стоеше над мен с разкрачени крака, а ръцете й плавно се движеха в призивни жестове. — Защо ни наричат отцепници и осквернители?

— Разказах ти всичко, което знам — признах. — Допреди тази вечер не знаех, че те притежават лица, крайници, истински гласове. Изправих се и изтупах дрехите си.

— Те ни проклинаха, задето сме влизали в църкви! — възкликна тя. — Ти улови ли образите, идващи от тях? И не знаят как сме успели. Те самите не смеят.

Едва сега забелязах, че тя трепереше. Имаше и други дребни признаци на тревога: трептенето на плътта около очите й и как отново отмяташе свободните кичури, паднали над челото й.

— Габриел… — опитах се да говоря властно, окуражително. — Сега най-важното е да се измъкнем оттук. Не знаем колко рано се пробуждат тези създания и колко скоро след залез-слънце ще се завърнат. Ще трябва да си намерим друго скривалище.

— Криптата в подземието! — извика тя.

— Тя е по-страшен капан и от този, ако успеят да проникнат през портата — отново погледнах небето и издърпах камъка от тесния проход. — Хайде — подканих я.

— Но къде отиваме? — попита тя. За първи път тази вечер изглеждаше крехка.

— В едно село на изток оттук — отвърнах. — Съвсем очевидно е, че най-безопасното скривалище е в самата селска църква.

— Ти би ли се скрил там? В църквата?

— Да, разбира се. Както знаеш, тия зверчета никога няма да посмеят да влязат! А криптата под олтара е тъмна и дълбока като гроб.

— Но, Лестат, да почиваме под самия олтар?

— Майко, ти ме смайваш! — възкликнах. — Та аз съм вземал жертви в основите на катедралата „Света Богородица“!

Но ми хрумна нещо друго. Отидох при сандъка на Магнус и започнах да ровя из купа съкровища. Издърпах две броеници, едната перлена, другата смарагдова, и двете — с обичайното малко разпятие.

Тя ме гледаше с пребледняло, измъчено лице.

— Ето, ти вземи тази — подадох й аз смарагдовата броеница. — Дръж я у себе си. И ако ги срещнем или когато ги срещнем, покажи им разпятието. Ако съм прав, ще побегнат от него.

— Но какво ще стане, ако не намерим убежище в църквата?

— Откъде да знам, по дяволите? Ще се върнем тук!

Усещах как в нея, докато се колебаеше, загледана през прозореца към гаснещите звезди, се натрупва и започва да се излъчва страх. Тя бе преминала през воала с обещанието за вечност, а сега отново бе в опасност.

Бързо взех от нея броеницата, целунах я и пъхнах броеницата в джоба на редингота й.

— Смарагдите означават вечен живот, майко.

Тя отново заприлича на момче, последното сияние на огъня очертаваше линията на бузата и устата й.

— Както аз казах преди… — прошепна тя. — Ти не се боиш от нищо, нали?

— Какво значение има дали се боя, или не? — свих рамене аз. Хванах я за ръка и я поведох към прохода. — Ние сме тези, от които другите се боят. Запомни го.

Когато стигнахме в конюшнята, видях, че момчето е убито зверски. Съсипаното му тяло лежеше сгърчено върху застлания със слама под, сякаш запокитено от някой титан. Тилът му бе разбит. И явно за да се изгаврят с него или с мен, те го бяха облекли в натруфен редингот на благородник. Червено кадифе. Тези думи бе промърморила тя, когато извършваха престъплението. Аз бях видял само смъртта. Извърнах очи, отвратен. Всички коне ги нямаше.

— Ще си платят за това — казах.

Хванах ръката й. Ала тя се взираше в тялото на нещастното момче, сякаш то я претегляше против волята й. Погледна ме.

— Студено ми е — прошепна. — Крайниците ми отпадат. Трябва, трябва да се скрия на тъмно. Усещам го.

Поведох я бързо нагоре към билото на близкия хълм и към пътя.

В двора на селската църква, разбира се, не се спотайваха виещи малки чудовища. Не ги и очаквах. Отдавна не бяха прекопавали земята на старите гробове.

Габриел вече не искаше да разговаря с мен за това.

Подкрепих я, почти я отнесох до страничната врата на църквата и тихо счупих резето.

— Цялата зъзна. Очите ми горят — промълви отново тя едва-едва. — На тъмно!

Ала тъкмо понечих да я вкарам вътре, и тя се спря.

— Ами ако те са прави? И мястото ни не е в Дома на Бога?

— Брътвежи и дивотии. Бог го няма в Дома на Бога.

— Недей! — изстена тя.

Издърпах я през сакристията и навън, пред олтара. Тя покри лицето си, и когато вдигна очи, погледът й попадна върху разпятието над дарохранителницата. Изпусна тиха, продължителна въздишка. Но пред витражния прозорец затули очи и обърна глава към мен. Изгряващото слънце, което аз дори не усещах, вече я изгаряше!

Вдигнах я на ръце, като миналата нощ. Трябваше да открия стара гробница, неизползвана от години. Втурнах се към олтара на благословената Дева, с почти изтритите надписи. Коленичих, забих нокти под една плоча и бързо я вдигнах — под нея се разкри дълбока гробница с един-единствен прогнил ковчег.

Издърпах я заедно с мен в гробницата и върнах плочата на мястото й.

Мастилен мрак. Ковчегът под мен се разцепи и дясната ми ръка напипа разпадащ се череп. Усетих под гърдите си острите ръбове на други кости. Габриел изрече, сякаш в транс:

— Да. Далеч от светлината.

— В безопасност сме — прошепнах.

Разбутах костите и направих гнездо сред гнилото дърво и праха, толкова стар, че бе изгубил всякакъв мирис на човешко разложение.

Но не заспах още цял час, или повече.

Отново и отново се сещах за конярчето, разкъсано и захвърлено, облечено в онзи натруфен редингот от червено кадифе. Бях виждал този редингот и преди, и не можех да си спомня къде. Дали не беше от моите? Проникнали ли бяха в кулата? Не, това беше невъзможно, не може да са проникнали. Дали бяха поръчали редингот, досущ същият като моя? Толкова усилия, само за да се изгаврят с мен? Не. Как подобни създания да сторят такова нещо? И все пак… Точно този редингот. Имаше нещо в него…

7

Щом отворих очи, чух тихо, прелестно пеене. И, както често се случва със звуците, дори с най-безценните им частици, то ме върна в детството, в една зимна нощ, когато цялото ми семейство бе слязло в черквата в нашето село и стояхме часове наред след горящите свещи, вдишвахме тежкия и чувствен аромат на тамяна, докато свещеникът водеше шествието, вдигнал високо дарохранителницата.

Спомних си гледката на кръглата бяла нафора зад дебелото стъкло, звездния взрив от злато и скъпоценни камъни около нея, а отгоре — бродираният балдахин, който се клатушкаше застрашително, когато иподяконите в дантелени столи се опитваха да го закрепят в движение.

Хиляди Благослови след това гравираха в паметта ми думите на стария химн:

О Salutaris Hostia

Quae caeli pandis ostium

Bella premunt bostilia

Da robur, fer auxilium[3]

Докато лежах сред останките на този разпаднал се ковчег под бялата мраморна плоча в страничния олтар на тази голяма селска църква, а Габриел, притисната в мен, бе все още в плен на сънната парализа, аз много бавно осъзнах, че над мен стотици, стотици човеци в момента точно сега пееха същия този химн.

Църквата бе пълна с хора! И не можехме да се измъкнем от това проклето гнездо от кости, преди всичките да си отидат!

Около мен, в тъмното, усещах как мърдат същества, усещах миризмата на потрошения и разпадащ се скелет, върху който лежах. Усещах и мириса на земята, и влагата, и лютия студ.

Ръцете на Габриел, вкопчени в мен, бяха ръце на мъртвец. Лицето й бе вцепенено като кост.

Опитах се да не мисля за това и да лежа, без да помръдвам.

Стотици човеци дишаха и въздишаха горе. Може би хиляда. И сега те продължиха с втория химн.

Какво следва сега? — помислих си мрачно. Литанията, благословиите? От всички нощи, точно в тази нощ нямах време да лежа тук и да размишлявам. Трябваше да изляза оттук. Картината на онзи червен кадифен редингот отново изплува пред очите ми с някакво безумно чувство за неотложност и спазъм на също тъй необяснима болка.

И, както ми се стори, съвсем внезапно Габриел отвори очи. Разбира се, аз не я видях. Тук цареше пълен мрак. Усетих го. Усетих как крайниците й оживяват.

И още щом се раздвижи, тя се вцепени от тревога. Плъзнах длан върху устата й.

— Не мърдай — прошепнах, ала усещах паниката й.

Всички ужаси от предната нощ сигурно се завръщаха — сега тя се намираше в гробница заедно с натрошен скелет и лежеше под камък, който не можеше да повдигне.

— Ние сме в църквата! — прошепнах. — И сме в безопасност.

Пеенето се усили. Tantum ergo Sacramentum, Veneremur cernui[4].

— Не, това е благослов! — ахна Габриел. Мъчеше се да лежи неподвижно, но рязко загуби борбата и се наложи да я сграбча с две ръце. — Трябва да се измъкнем! — прошепна тя. — Лестат, благословеното причастие е на олтара, за Бога!

Останките от дървения ковчег тракаха и скърцаха по камъка отдолу, и трябваше да се претърколя върху нея и да я притисна с тежестта си.

— Сега лежи и не мърдай, чуваш ли ме! — заповядах. — Нямаме друг избор, освен да изчакаме.

Но паниката й бе заразна. Усетих как парченца кост хрущят под коленете ми и мириса на прогнил плат. Сякаш вонята на смърт се просмукваше през стените на гробницата и бях наясно, че няма да понеса да остана затворен тук с тази смрад.

— Не можем! — изпъшка тя. — Не можем да останем тук, трябва да изляза навън! — хленчеше тя. — Лестат, не мога! — тя опипваше с две ръце стените, а после и камъка над нас. Чух как от устните й се изтръгна глух стон на ужас.

Горе химнът бе замлъкнал. Свещеникът щеше да се качи по стъпалата на олтара и да вдигне дарохранителницата с двете си ръце. После щеше да се обърне към паството, да вдигне Светото причастие и да го благослови. Габриел го знаеше, разбира се, и изведнъж обезумя, гърчеше се под мен, още малко, и щеше да ме изблъска настрани.

— Добре, изслушай ме! — изсъсках. Повече не можех да овладея това. — Излизаме. Но ще го направим като истински вампири, чули! В църквата има хиляда души и ние ще ги уплашим до смърт. Аз ще повдигна камъка и ще се издигнем заедно, и тогава вдигни ръце, направи най-страшното лице, на което си способна и надай вик, ако можеш. Това ще ги накара да се дръпнат, вместо да скочат върху нас и да ни замъкнат в затвора. После ще побегнем към вратата.

Тя не можеше да се кротне дори колкото да ми отговори, вече се мяташе и риташе с пети изгнилите дъски.

Аз станах, бутнах силно с две ръце каменната плоча и изскочих от подземието, точно както бях казал, и развях наметалото си, което описа огромна дъга.

Приземих се на пода пред хора сред сиянието на свещите и нададох най-мощния вик, който можех да изтръгна от себе си.

Стотици хора се изправиха на крака пред мен, стотици усти се разтвориха, за да запищят.

Нададох още един крясък, сграбчих ръката на Габриел, метнах се към тях и прескочих парапета пред олтара. Щом я задърпах по прохода между седалките, тя нададе прелестен пронизителен вой, вдигнала лявата си ръка като ноктеста лапа. Навсякъде цареше паника, мъже и жени стискаха децата си, пищяха и залитаха назад.

Тежката врата веднага поддаде и се разтвори към черното небе и поривистия вятър. Хвърлих Габриел пред мен, обърнах се и нададох оглушителен писък. Оголих зъби към гърчещото се и пищящо паство. Неколцина се втурнаха към мен — не знам дали за да ме преследват, или просто от паника. Бръкнах в джоба си и обсипах мраморния под със златни монети.

— Дяволът хвърля пари! — вресна някой.

Втурнахме се през гробищата и побягнахме през полето.

Само след няколко мига вече бяхме стигнали до гората и аз усетих мириса на конюшнята в голямата къща пред нас, между дърветата.

Замрях неподвижно, прегънат почти на две, съсредоточих се и призовах конете. И щом чухме глухия тропот на копита по дъските, се втурнахме към тях.

Двамата с Габриел прескочихме ниския жив плет, аз изтръгнах вратата от пантите й и тъкмо тогава един прекрасен скопен кон изскочи от разкъртената си клетка и ние скочихме на гърба му. Габриел се намести пред мен и аз я обгърнах с ръка.

Забих пети в хълбоците на коня и препуснах на юг през гората, към Париж.

8

Докато наближавахме града, се опитах да съставя план, но в действителност изобщо не знаех какво да предприемем.

Нямаше как да избегнем тези мръсни малки изчадия. Ние препускахме към битка. И беше малко по-различно от сутринта, в която излязох да убия вълците, разчитайки на своята ярост и воля, за да издържа.

Едва бяхме навлезли след разпръснатите чифлици на Монмартр, когато за частица от секундата доловихме неясното им мърморене, противно като зловонна пара.

Двамата с Габриел бяхме наясно, че трябва да се напием начаса, за да сме подготвени за тях.

Спряхме край един от малките чифлици, промъкнахме се през овощната градина към задния вход и вътре открихме мъж и жена да дремят край незапалената камина.

Когато приключихме, излязохме заедно от къщата в малката овощна градинка, където се поспряхме и се загледахме в седефеносивото небе. Другите не се чуваха. Само покоя и яснотата, които дава прясната кръв, и заплахата за дъжд от скупчилите се горе облаци.

Обърнах се и мълком повиках коня. Хванах поводите и се обърнах към Габриел:

— Не виждам друг начин, освен да отидем в Париж и да се изправим лице в лице срещу тези зверчета — казах. — А докато те се покажат и отново започнат войната, трябва да свърша някои неща. Трябва да помисля за Ники, да поговоря с Роже.

— Не им е сега времето на тези глупости на смъртните — отвърна тя.

Мръсотията от черковната гробница все още бе полепнала по дрехата й и по русата и коса. Приличаше на ангел, влачен в прахта.

— Няма да им позволя да ми попречат — заявих.

Тя вдъхна дълбоко.

— Искаш да заведеш тези твари при своя обичен мосю Роже ли? — попита тя.

Тази мисъл бе твърде ужасна.

Закапаха първите капки дъжд, и ми стана студено, въпреки изпитата кръв. След малко щеше да завали като из ведро.

— Добре — рекох. — Нищо не може да предприемем, докато не приключим с това! — яхнах коня и й протегнах ръка.

— Болката само те пришпорва, нали? — попита тя, като ме оглеждаше. — Тя само ще ти вдъхне сили, каквото и да сторят те, или да се опитат.

— Ето това аз наричам „глупости на смъртните“! — възкликнах. — Хайде!

— Лестат — заговори тя сериозно. — Те облякоха твоя коняр в редингот на благородник, след като го убиха. Ти видя ли дрехата? Виждал ли си я преди?

Този проклет редингот от червено кадифе…

— Аз съм го виждала — продължи тя. — Часове наред го гледах до леглото ми в Париж. Това е рединготът на Никола дьо Ланфан.

Дълго се взирах в нея. Ала изобщо не я виждах. Гневът, който бликаше в мен, бе безмълвен. Ще бъде гняв, докато не получа доказателство, че е скръб, помислих си. А после спрях да мисля.

Смътно се досещах, че тя още няма представа колко силни могат да бъдат нашите страсти — толкова силни, че да ни сковават. Мисля, че устните ми се размърдаха, но от тях не се отрони и звук.

— Не мисля, че са го убили, Лестат — рече тя.

Отново се опитах да кажа нещо. Исках да я попитам „Защо го казваш?“ — ала не можех. Взирах се в градината пред мен.

— Мисля, че той е жив — продължи тя. — И че е техен пленник. Инак щяха да оставят там неговото тяло и изобщо нямаше да се занимават с конярчето.

— Може би да, а може би не — трябваше да се насилвам, за да изговарям думите.

— Рединготът беше послание.

Не издържах вече.

— Аз тръгвам да ги преследвам — рекох. — Ти искаш ли да се върнеш в кулата? Ако се проваля…

— Нямам намерение да те зарежа — каза тя.

Когато пристигнахме на булевард „Дю Тампл“ вече валеше сериозно и лъщящите мокри павета усилваха блясъка на хилядите фенери.

Мислите ми се бяха подредили в стратегии, основаващи се по-скоро на инстинкта, отколкото на разума. И бях готов за битка, както винаги. Но трябваше да разберем в какво положение бяхме. Колко бяха те на брой? И какво искаха всъщност? Дали да ни пленят и унищожат, или да ни уплашат и прогонят? Трябваше да обуздая гнева си, да не забравям, че те са вдетинени, суеверни, вероятно бе лесно да ги разпръснеш или подплашиш.

Щом стигнахме високите старинни жилищни сгради близо до катедралата „Света Богородица“, аз ги чух някъде наблизо — трептенията ни застигаха като сребърни проблясъци и бързо-бързо изчезваха.

Габриел изправи гръб и усетих как лявата й ръка докосва китката ми. Видях и как дясната стисна дръжката на меча.

Бяхме влезли в една крива уличка, която свършваше сляпо в мрака пред нас. Желязното чаткане на конските подкови разтърсваше тишината и аз се мъчех да не се изнервям от самия звук.

Габриел притисна гръб към мен и аз преглътнах пъшкането си, за да не й създавам впечатление на уплашен.

Високо над нас, от двете страни на тесния проход, белите им лица надничаха над стрехите на жилищните сгради — блед отблясък на фона на надвисналите облаци и беззвучните струи на сребристия дъжд.

Пришпорих бързо коня, копитата му застъргаха и зачаткаха по паветата. Горе те се затърчаха по покрива като плъхове. Гласовете им се сляха в тих вой, недоловим за смъртните.

Габриел сподави тихия си вик, щом видяхме белите им ръце и крака да лазят надолу по стените пред нас, а зад нас чувах тихото трополене на краката им по камъните.

— Право напред! — извиках и извадих меча си, и се втурнах право към двете дрипави фигури, тупнали на пътя ни. — Проклети твари, не ми се пречкайте! — креснах и чух писъците им под краката ми.

Мярнах за миг сгърчени от болка лица. Тези горе изчезнаха, а тези зад нас като че загубиха сили. Втурнахме се напред, все по-далече от преследвачите ни, и излязохме на пустия Плас дьо Грев.

Ала те се трупаха отново по краищата на площада, и този път чувах ясно мислите им — един от тях питаше каква сила притежаваме и защо те трябва да се страхуват от нас, а друг настояваше да ни обкръжат.

Несъмнено в този миг някаква сила избликна от Габриел, защото ги видях как се отдръпнаха, когато тя метна поглед към тях и стисна по-здраво меча.

— Спри ги, не им давай да се приближават! — прошепна тя. — Те са в ужас.

После я чух да сипе проклятия. Защото към нас откъм сенките край „Хотел Дьо“ към нас полетяха поне още шест малки демона — тънките им ръце и крака бяха едва прикрити с дрипи, косите им се развяваха, а от устата им се изтръгваше страховит вой. Увличаха след себе си и останалите. Злобата, която ни обкръжаваше, набираше сила.

Конят се изправи на задни крака и без малко не ни хвърли на земята. Те му заповядваха да спре, както аз му заповядвах да продължи.

Сграбчих Габриел за кръста, скочих от коня и хукнах колкото ми крака държат към портите на катедралата „Света Богородица“.

Ужасно подигравателно дърдорене нахлу в ушите ми и вой, викове и заплахи.

— Не смейте, не смейте! — злобата, жарка като жега от доменна пещ, ни помете, краката им тропаха и цапаха около нас, усетих как ръцете им се мъчат да сграбчат наметалото и меча ми.

Ала бях сигурен какво ще се случи, щом стигнем до църквата. С последен напън изблъсках Габриел пред себе си и двамата прескочихме прага, хлътнахме в катедралата и се проснахме на каменните плочи.

Писъци. Ужасни дрезгави писъци се извиха нагоре, а после всичко се разтресе, сякаш бяха разгонили тази паплач с оръдеен изстрел.

Изправих се и избухнах в присмехулен смях. Но не продължих да се ослушвам до вратата. Габриел вече беше на крака и ме дърпаше подире си. Заедно се втурнахме навътре в тъмния неф, префучахме под редуващите се величествени арки и най-сетне приближихме мъждивите свещи, горящи в светая светих, потърсихме си тъмно, пусто кътче до един страничен олтар и заедно паднахме на колене.

— Също като онези проклети вълци! — възкликнах. — Проклета засада!

— Шшшт, млъкни за малко! — сряза ме Габриел, прилепена до мен. — Инак безсмъртното ми сърце ще се пръсне.

9

След продължително изчакване усетих как тя се вцепени. Гледаше към площада.

— Не мисли за Никола — рече тя. — Те причакват и се ослушват. Чуват всичко, което става в умовете ни.

— Но какви са техните мисли? — прошепнах. — Какво става в техните глави?

Усетих я как се съсредоточава.

Притиснах я по-силно и погледнах право в сребристата светлина, която струеше през далечните отворени врати. Сега и аз ги чувах — но само онова тихо трептене, което идеше от всички тях, събрани заедно.

Ала докато гледах дъжда, ме обзе крепко спокойствие, почти чувствено. Струваше ми се, че трябва да отстъпим пред тях, че е глупаво да продължим да се съпротивяваме. Всичко щеше да се разреши, ако ние просто излезем при тях и се предадем. Те нямаше да измъчват Никола, който бе попаднал в тяхна власт, нямаше да му откъсват крайник след крайник.

Видях Никола в ръцете им. Беше само по дантелената си риза и брича, защото му бяха взели връхната дреха. И чух писъците му, когато му изтръгнаха ръцете от ставите. „Не!“ — изкрещях и затиснах с длан уста, за да не стресна смъртните в църквата.

Габриел се пресегна и докосна устните ми с пръсти.

— Не го измъчват — промълви едва чуто тя. — Това е само заплаха. Не мисли за него.

— Значи той е жив — прошепнах.

— Това искат да ни внушат те. Слушай!

Отново ме обзе покой и усетих призивите им — да, точно това бяха — да отидем при тях. Гласът нареждаше: Излезте от църквата. Предайте ни се, добре сте дошли, няма да навредим на никого от вас, само елате.

Обърнах се към вратата и се изправих. Габриел тревожно се изправи до мен и пак ме предупреди с жест на ръката си.

Като че се боеше дори да ми говори. И двамата се загледахме в голямата арка, от която струеше сребриста светлина.

— Вие ни лъжете — казах. — Вие нямате власт над нас — буйният поток на неподчинението се устреми към далечната врата. — Да ви се предадем? Ако го сторим, то какво ще ви попречи да държите в плен и трима ни! Защо да излизаме? Вътре в тази църква нищо не ни заплашва — можем да се укрием в най-дълбоките гробници. Можем да ловуваме сред вярващите, да пием кръвта им в параклисите и нишите толкова умело, че никога да не ни открият, да изпращаме после обърканите си жертви на улицата, за да умрат там. А и какво ще ни сторите вие, дето дори не можете да прекрачите прага! Освен това, не вярваме, че Никола е при вас. Покажете ни го. Нека дойде на вратата и ни поговори.

Габриел се мяташе, объркана. Оглеждаше ме с отчаяно желание да разбере какво казвам. И явно ги чуваше — а аз не можех, докато изпращах тези импулси.

Пулсът им като че отслабна, ала не заглъхна.

Всичко продължи като преди, сякаш не им бях отговорил, сякаш някой си тананикаше. То пак обещаваше примирие и сега заговори за екстаз и как в огромната наслада от сливането с него всички противоречия ще бъдат разрешени. Отново бе чувствено, беше прекрасно.

— Нещастни страхливци, паплач такава — въздъхнах. Този път произнесох думите на глас, за да чува и Габриел. — Пратете Никола в църквата.

Жуженето на гласовете изтъня. Продължи, ала отвъд него се долавяше глухо мълчание, сякаш другите гласове замлъкнаха и бяха останали само един-два. После долових рехави, хаотични спорове и бунтове.

Габриел присви очи.

Тишина. Сега се чуваха само смъртните, които вървяха, лъкатушейки, срещу вятъра по Плас дьо Грев. Не ми се вярваше да се оттеглят. А сега какво да предприемем, за да спасим Ники?

Примигах. Внезапно ме обзе умора, граничеща с отчаяние. И си помислих объркано: това е нелепо, та аз никога не се отчайвам! Други се отчайват, не аз. Аз продължавам да се боря, каквото и да се случи. Винаги. И в изтощението и гнева си видях как Магнус подскача и се мята в огъня. Видях гримасата на лицето му, преди пламъците да го погълнат и да изчезне. Отчаяние ли бе това?

Тази мисъл ме скова. Ужаси ме толкова, колкото и реалността на случилото се тогава. И ме обзе престранното чувство, че и някой друг ми говори за Магнус. Тъкмо затова ми бе и хрумнала мисълта за Магнус!

— Твърде е хитро… — прошепна Габриел.

— Не го слушай. То прави фокуси с мислите ни — рекох.

Ала когато погледнах към вратата, видях как на нея се появи дребна фигурка. Беше стегната — фигура на младо момче, не на мъж.

Копнеех да е Никола, но веднага познах, че не е. Беше по-дребен от Никола, макар и доста набит. И това създание не бе човек.

Габриел издаде тихо възклицание на почуда. Толкова благоговейно, че прозвуча като молитва.

Създанието не бе облечено така, както сега се обличат мъжете. Носеше препасана с пояс туника, много изящна, а стройните му крака бяха обути с дълги чорапи. Ръкавите му бяха широки и висяха отстрани. Всъщност бе облечен като Магнус и за миг през ума ми се стрелна безумната мисъл, че чрез някаква магия Магнус се е завърнал.

Глупава мисъл. Това бе момче, както казах, и имаше буйна дълга, къдрава коса, вървеше право и неотклонно към църквата в сребристата светлина. Поколеба се и килна глава, сякаш поглеждаше нагоре. А после тръгна през нефа, право към нас, като стъпваше напълно беззвучно по камъните.

Стигна до страничния олтар и сиянието на свещите го огря. Дрехите му бяха от черно кадифе, някога красиви, а сега разядени от времето, и по тях бе полепнал дебел пласт мръсотия. Ала лицето му бе сияйно бяло и съвършено, приличаше на лице на бог, на Купидон на Караваджо, изкусително, ала и безплътно, с кестенява коса и тъмнокафяви очи.

Гледах го и притисках Габриел до себе си, и нищо в него, в това нечовешко създание, не ме порази толкова, колкото втренченият му в нас поглед. Той оглеждаше всяка подробност от нашите особи, а после много внимателно протегна ръка и докосна камъка на олтара отстрани. Вгледа се в олтара, в разпятието и светците, а после отново ни погледна.

Бе само на няколко метра от нас и след ненатрапчивия му оглед на лицето му се появи изражение, почти възвишено. И гласът, който чувах преди, излезе от това създание и отново ни призова, запридумва ни да се предадем и с неописуема нежност твърдеше, че ние трябва да се обичаме — той и Габриел, която не нарече по име, и аз.

Имаше нещо наивно в това той да стои там и да изпраща призивите си.

Бързо го отблъснах. Инстинктивно. Усетих как погледът ми става непроницаем, сякаш се бе издигнала стена и бе зазидала прозорците към моите мисли. И все пак усещах такъв копнеж по него, такъв копнеж да му се подчиня и да го последвам, а той да ме води, че всички мои минали копнежи изглеждаха незначителни. За мен той бе мистерия, също като Магнус. Само че той бе прекрасен, неописуемо прекрасен, и в него се долавяше някаква безкрайна сложност и дълбочина, каквато Магнус не притежаваше.

Болката от безсмъртния ми живот натрапчиво ми го внушаваше. Той казваше:

— Елате при мен. Елате при мен, защото само аз и подобните на мен можем да сложим край на самотата ви.

Думите му докосваха извора на неизразима тъга, проникваха в дълбините на тъгата и гърлото ми пресъхна, и на мястото на гласа ми се появи малък стегнат възел, ала аз упорствах.

— Ние двамата сме заедно — настоях и притиснах още по-здраво Габриел. А после го попитах: — Къде е Никола?

Зададох му този въпрос, и се вкопчих в него, и не се поддавах на нищо, което виждах и чувах.

Той навлажни устни, съвсем по човешки. И мълчаливо тръгна към нас, докато най-накрая застана на не повече от две стъпки от нас, като поглеждаше ту единия, ту другия. И заговори с напълно нечовешки глас:

— Магнус — каза той, ненатрапчиво, гальовно. — Той е влязъл в огъня, казваш ти?

— Не съм го казвал — отвърнах. Съвсем човешкият ми глас ме стресна. Ала аз знаех, че той ми говори за съвсем скорошните ми мисли. — Вярно е — продължих. — Той влезе в огъня. Защо ми е да мамя някого за това?

Опитах се да проникна в мислите му. Той разбра какво правя и хвърли срещу мен такива странни образи, че аз ахнах.

Какво бях видял само за миг? Дори не знаех. Адът и раят или двете в едно, вампири в рай, пиещи кръв от самите цветя, които се провесваха, пулсиращи, от дърветата.

Обля ме погнуса. Все едно той бе нахлул в най-съкровените ми сънища като сукуб.

Ала той спря. Очите му се поприсвиха и той заби поглед надолу в някаква смътна почит. Моята погнуса го изгаряше. Не бе очаквал такъв отклик от мен. Не бе очаквал… какво? Такава сила?

Да, и сега ми даваше да го разбера по почти любезен начин.

Върнах любезността. Позволих му да ме види в стаята в кулата заедно с Магнус. Припомних си думите на Магнус, преди да влезе в огъня. Дадох му да научи всичко.

Той кимна, и когато произнесох думите, изказани от Магнус, изражението му неуловимо се промени — бръчките по челото се изгладиха, или пък цялата му кожа се обтегна. В отговор той не ми предложи подобни знания за себе си.

Тъкмо напротив, и за голяма моя изненада той извърна очи от нас към главния олтар на черквата. Плъзна се покрай нас и ни обърна гръб, сякаш нямаше защо да се бои от нас и засега ни бе забравил.

Тръгна към големия проход между пейките и пое бавно по него, ала не вървеше като човек. По-скоро толкова бързо притичваше от една сянка към друга, че сякаш изчезваше и възникваше пак. Никога не се показа на светло. И десетките хора, тълпящи се в църквата, само трябваше да го погледнат и той мигом се скриваше.

Дивях се на сръчността му — защото това бе сръчност и само толкова. И, любопитен да проверя дали и аз мога да се придвижвам така, аз тръгнах подир него към хора. Габриел ме последва безмълвно.

Мисля, че и за двама ни бе по-просто, отколкото си го представяхме. Ала той явно се стресна, когато ни видя, застанали до него.

И със самата си почуда той ми позволи за миг да прозра най-голямата му слабост — гордостта. Чувстваше се унизен, че сме се промъкнали след него тъй леко, като същевременно сме успели да прикрием мислите си.

Но най-лошото тепърва предстоеше. Щом той осъзна, че аз съм забелязал това… то се разкри за частица от секундата… яростта му се удвои. От него лъхна изпепеляваща горещина — всъщност изобщо не бе горещина.

Габриел издаде тих презрителен звук. Тя го стрелна с очи само за миг и между тях затрептя някаква размяна на мисли, от която бях изключен. Той изглеждаше озадачен.

Ала той бе притиснат в хватката на някаква по-голяма борба, която се мъчех да разбера. Огледа вярващите около себе си и олтара, и всички символи на Всемогъщия и на Дева Мария навсякъде, накъдето се обърнеше. Бе съвършеният бог, изрисуван от Караваджо, светлината играеше по твърдата белота на неговия невинен лик.

После той промуши ръка под моето наметало и обгърна кръста ми. Допирът му бе толкова странен, тъй сладък и тъй изкусителен, красотата на лицето му — тъй омагьосваща, че аз не се отдръпнах. С другата си ръка той обгърна кръста на Габриел, и тази гледка — те двамата заедно, един ангел и още един ангел — ме смути.

— Трябва да дойдете — рече той.

— Защо? Къде? — попита Габриел в отговор. Усетих мощен натиск. Той се опитваше да ме накара да помръдна против волята си, ала не успяваше. Стъпих здраво на каменния под.

Видях как лицето на Габриел се ожесточи, когато го погледна. И той отново се смая. Изпадна в ярост, и не можеше да го скрие от нас.

Значи бе подценил както физическата, така и умствената ни сила. Интересно.

— Длъжни сте да дойдете сега! — рече той и ме притисна с цялата мощ на волята си, прекалено очевидно за мен, че да се подлъжа. — Излезте, и моите следовници няма да ви навредят.

— Лъжеш ни — отвърнах. — Отпратил си своите следовници и искаш да излезем, преди да се завърнат, защото не искаш те да те видят как излизаш от църквата. Ти не искаш те да узнаят, че си влязъл в нея!

И отново Габриел се изсмя презрително.

Сложих длан на гърдите му и се опитах да го отблъсна. Той може би бе силен като Магнус. Но аз не се поддадох на уплахата.

— Защо не искаш те да видят? — прошепнах, втренчен в очите му.

Промяната, настъпила в него, бе тъй поразителна и противна, че ми секна дъхът. Ангелският му лик повяхна, очите му се разшириха, а устните му се извиха надолу от смаян ужас. Цялото му тяло се разкриви, сякаш едва се удържаше да не заскърца със зъби и свие юмруци.

Габриел се отдръпна. Аз се изсмях. Неволно — ала не можех да се сдържа. Това, което се случваше, бе ужасяващо, ала същевременно и много смешно.

Поразително внезапно тази страховита илюзия, ако бе илюзия, избледня и той отново доби първоначалния си вид. Дори и възвишеното изражение се завърна. С постоянен поток от мисли той ми съобщи, че съм безкрайно по-силен, отколкото е предполагал. Ала ако другите го видели да излиза от църквата, щели да се уплашат, и затуй трябвало веднага да тръгнем.

— Отново лъжи! — прошепна Габриел.

А аз разбрах, че такава гордост не би простила нищо никому. Бог да е помощ на Никола, ако не успеем да измамим този!

Обърнах се, хванах ръката на Габриел и ние поехме по прохода към портите. Габриел се обръщаше назад и попоглеждаше въпросително ту мен, ту него с пребледняло, напрегнато лице.

— Търпение! — прошепнах. Обърнах се и го видях, далеч от нас, с гръб към главния олтар, и втренчените му очи бяха толкова големи, че ми изглеждаше ужасен, противен, подобен на призрак.

Щом стигнах вестибюла, аз с цялата си мощ излъчих призив към останалите, като шепнех на глас, за да ме чува Габриел. Казах им да се върнат и да влязат в църквата, ако поискат, че там нищо няма да им навреди, че водачът им стои в църквата пред самия олтар, невредим.

Заговорих по-високо, като с всяка дума излъчвах призиви. И Габриел се присъедини и заповтаря заедно с мен.

Усетих го как идва към нас от главния олтар, и изведнъж го загубих. Не знаех къде зад нас се намираше.

Внезапно той се материализира до мен, сграбчи ме и блъсна Габриел на пода. Опитваше се да ме вдигне и да ме запокити през вратата.

Но аз се възпротивих. И, като отчаяно събирах всичките си спомени за Магнус — странната му походка и странните движения на това създание — аз го захвърлих. Той не просто изгуби равновесие, както би се случило с някой тежък смъртен, а изхвърча право във въздуха.

И точно както подозирах, той направи салто и връхлетя върху стената.

Смъртните се размърдаха. Забелязаха движение, чуха шумове. Ала той пак бе изчезнал. А ние с Габриел в мрака не изглеждахме по-различно от останалите млади господа.

Дадох знак на Габриел да се отдръпне. После той се появи и се стрелна към мен, но аз бях предвидил какво ще се случи и се дръпнах встрани.

На около двайсет стъпки от мен го видях проснат на камъните, и ме гледаше със страхопочитание, все едно бях бог. Дългата му кестенява коса бе разчорлена, кафявите му очи — огромни, когато погледна нагоре. И въпреки цялата нежна невинност на лицето му, волята му ме заливаше — врял поток от заповеди, убеждаваше ме, че съм слаб и несъвършен, и глупак, и че неговите следовници щели да ме разкъсат, крайник по крайник, щом дойдат. Щели бавно да опекат смъртния ми любовник, докато умре.

Разсмях се беззвучно. Всичко това бе съвсем нелепо, като караница от старите комедии.

Габриел поглеждаше ту единия, ту другия.

Отново изпратих призива към останалите и този път, щом го изпратих, ги чух да ми отговарят, да задават въпроси.

— Влезте в църквата — повтарях отново и отново, дори и когато той се изправи и отново ме нападна в сляпата си, непохватна ярост. Габриел го хвана, аз също и двамата го стиснахме така, че не можеше да помръдне.

В миг на пълен ужас за мен той се опита да забие зъби във врата ми. Видях как очите му се окръглят и празния му поглед, щом зъбите му се показаха над изопнатата устна. Блъснах го назад и той отново изчезна.

Другите се приближаваха.

— Той е в църквата, вашият водач, вижте го! — повтарях. — И всеки от вас може да влезе в църквата. Няма да пострадате.

Чух Габриел да надава предупредителен писък. Но беше късно. Той се изправи точно пред мен, сякаш изникна от самия под и ме удари в челюстта, главата ми отхвърча назад и аз видях църковния таван. И преди да успея да се съвзема, той ми нанесе як удар в средата на гърба, който ме запрати през вратата върху каменните плочи на площада.

Четвърта част

Децата на мрака

1

Не виждах нищо, освен дъжда. Ала ги чувах навсякъде около мен. И той раздаваше заповеди.

— Тези двамата не притежават голяма сила — обясняваше им той с мисли, притежаващи странна простота, все едно се разпореждаше с безпризорни деца. — Вземете ги в плен.

— Лестат, не се съпротивлявай. Няма смисъл да протакаме това — рече ми Габриел.

И аз знаех, че е права. Ала никога през живота си не бях се предавал на никого. Дръпнах я и се запътих покрай „Хотел Дьо“ към моста.

Пробихме си път през навалицата от мокри наметала и оплескани с кал карета, ала те ни настигаха, тичаха толкова бързо, че бяха почти невидими за смъртните, и вече почти не се страхуваха от нас. В тъмните улички на Левия бряг играта приключи.

Бели лица се появиха горе над мен и долу под мен, като демонични херувими, и когато посегнах да извадя оръжието си, почувствах как ръцете им стисват моите.

— Остави — чух да казва Габриел.

Стиснах здраво меча, ала не можех да им попреча да ме вдигнат от земята. Вдигнаха и Габриел.

И сред взрив от ужасяващи образи разбрах къде ни отнасят те. В Гробището на Невинните, само на метри оттам. Вече усещах трептенето на огньовете, които всяка нощ горяха сред вонящите отворени гробове, пламъците, които уж прогонваха миризмите.

Обгърнах здраво шията на Габриел и извиках, че не понасям тази смрад, ала те ни носеха бързо в мрака, през вратата и между беломраморните гробници.

— И вие несъмнено не я понасяте! — възпротивих се аз. — Защо живеете сред мъртвите, щом сте създадени да се храните от живота?

Но ме бе обзела такава погнуса, че не можех да водя ни словесна, ни физическа борба. Навсякъде около нас лежаха тела в различни стадии на разложение, и тази смрад се носеше дори и от богаташките гробници.

И щом навлязохме в най-тъмната част на гробището, в една грамадна гробница, аз разбрах, че и те мразят вонята също като мен. Усещах отвращението им, и въпреки това те разтваряха усти и дробове. Габриел трепереше до мен, впила пръсти в шията ми.

Минахме през друга врата и после слязохме по изкопано в пръстта стълбище, осветено от мъждиви факли.

Вонята се усили. Тя сякаш се излъчваше от пръстенните стени. Извърнах лице надолу и повърнах тънка струя блестяща кръв върху стъпалата под мен, и тя изчезна под бързите ни стъпки.

— Живеете сред гробове! — извиках яростно. — Кажете, защо по свой избор вече се мъчите в ада?

— Тихо! — прошепна една от тях близо до мен, тъмноока жена с рошава коса като вещица. — Ти, богохулнико! Ти, проклет осквернителю!

— Не се оставяй дяволът да те подмами като глупачка, миличка! — ухилих се аз. — Освен ако не те възнагради с проклето зрение, по-добро от това на Всемогъщия!

Тя се засмя. Или по-скоро се разсмя, но после млъкна, сякаш смехът й бе забранен. Ама че весела и интересна вечеринка се очертаваше!

Слизахме все по-надолу и по-надолу под земята.

Трепкащата светлина, стъргането на босите им нозе по пръстта, допира на мръсни дрипи по лицето ми. За миг мярнах ухилен череп. После още един, после цял куп, изпълнили една ниша в стената.

Опитах се да се изтръгна, кракът ми се удари в друга купчина и костите с тракане се пръснаха по стълбите. Вампирите затегнаха хватката си и се помъчиха да ни издигнат по-високо. Сега преминавахме покрай отвратителното зрелище на разложени трупове, поставени в стената като статуи — кости, увити в прогнили дрипи.

— Каква гнусотия! — процедих през стиснати зъби.

Бяхме стигнали подножието на стъпалата и ни понесоха през огромна катакомба. Чувах тихите, забързани удари на тимпани.

Напред пламтяха факли, и над хоровия жален вой се разнесоха и други писъци, далечни, ала изпълнени с болка. Ала нещо по-важно от тези озадачаващи викове привлече вниманието ми.

Сред цялата тази гадост аз долових близкото присъствие на смъртен. Това бе Никола и той бе жив, аз го чувах — топлия и крехък поток на мислите му, примесен с миризмата му. Но мислите му бяха ужасяващо объркани, в тях цареше пълен хаос.

Не можех да узная дали и Габриел го е доловила.

Внезапно хвърлиха и двама ни в прахта. И другите се отдръпнаха от нас.

Изправих се на крака и вдигнах и Габриел. И видях, че се намираме в огромна зала с купол, оскъдно осветена от три факли, които вампирите държаха така, че оформяха триъгълник, в чийто център бяхме.

В дъното на залата имаше нещо огромно и черно; мирис на дърво и катран, мирис на влажен, мухлясал плат, мирис на жив смъртен. Никола беше там.

Косата на Габриел напълно се беше освободила от панделката и падаше по раменете й. Тя се прилепи до мен и се заоглежда с привидно спокоен, предпазлив поглед.

Навсякъде около нас се надигна вой, ала най-пронизителните жалби идеха от онези, другите създания, които бяхме чули преди, създания, скрити нейде дълбоко в земята.

И аз разбрах, че вият затворени в гробници вампири, виеха за кръв, молеха за прошка и освобождение, молеха дори за огньовете на ада. И воят им бе също тъй непоносим като вонята.

Ники не излъчваше истински мисли, само безформения трепет на своя разум. Сънуваше ли? Полудял ли бе?

Барабанният бой сега бе много силен и идеше много отблизо, ала онези писъци все така пронизваха тътена, отново и отново, без ритъм и без предупреждение. Писъците на най-близките до нас вампири утихнаха, ала барабаните продължаваха да бият и изведнъж затътнаха в главата ми.

Като отчаяно се мъчех да не запуша ушите си с ръце, аз се огледах наоколо.

Беше се оформил голям кръг — бяха поне десет, тези твари. Видях млади, стари, мъже и жени, едно младо момче, всичките облечени в остатъци от човешко облекло, изцапано с пръст, боси, с коси, сплъстени от мръсотия. Там беше и жената, с която бях разговарял на стълбището — добре сложеното й тяло бе облечено в мръсна роба, подвижните й черни очи блестяха като скъпоценни камъни сред мръсотията, докато ни оглеждаше. А зад тях, зад авангарда, в тъмното двама удряха тимпаните.

Мълчаливо се помолих за сила. Опитвах се да чувам Никола, без да мисля за него. Тържествена клетва: ще измъкна всички ни оттук, въпреки че в момента не зная точно как.

Барабанният бой забавяше темпо и премина в грозни тактове, които превърнаха непознатото чувство на страх в свит юмрук в гърлото ми. Един от факлоносците се приближи.

Усещах очакването на останалите, осезаемата възбуда, когато поднесоха пламъка към мен.

Грабнах факлата от изчадието и извих дясната му ръка, докато падна на колене. С мощен ритник го проснах на земята, и щом останалите ме връхлетяха, замахнах широко с факлата и ги отпъдих.

После дръзко захвърлих факлата на земята.

Това ги свари неподготвени и усетих как изведнъж настана тишина. Възбудата бе утихнала или по-скоро бе преминала в по-търпеливо и не толкова избухливо усещане.

Барабаните продължаваха да бият настойчиво, ала те сякаш не им обръщаха внимание. Те гледаха втренчено токите на обувките ни, косите ни и лицата ни, така измъчено, че изглеждаха заплашителни и гладни. И младото момче, със страдалческо изражение, се протегна да докосне Габриел.

— Назад! — изсъсках аз, и той ми се подчини, отдръпна се и вдигна факлата.

Ала вече знаех със сигурност, че ни гледат със завист и любопитство и това е най-силното предимство, което притежаваме.

Огледах ги един подир друг. И съвсем бавно започнах да изтупвам пръстта от редингота и брича си. Пригладих си наметалото и изпъчих рамене. После пригладих с длан косата си, застанах със скръстени ръце — въплъщение на праведното достойнство, и се заоглеждах.

Габриел се подсмихна. Стоеше спокойна, с ръка върху дръжката на меча.

Това предизвика у всички поголовно смайване. Тъмнооката жена бе като омагьосана. Намигнах й. Тя щеше да е разкошна, ако някой я бутнеше под водопад и я държеше там половин час. Безмълвно й го казах. Тя отстъпи две крачки назад и придърпа робата върху гърдите си. Интересно. Много интересно.

— Как ще обясните всичко това? — попитах, като се взирах в тях един по един, сякаш бяха някакво чудато зрелище. И отново Габриел се подсмихна. — А вие какви сте? Образи на боговете, дрънчащи с вериги, обитаващи гробищата и древните замъци?

Те се споглеждаха изнервено. Барабаните бяха спрели да бият.

— Дойката ми много пъти ме е карала да се разтреперя с приказки за такива изчадия — продължих. — Разправяше ми, че те всеки миг могат да изскочат от доспехите вкъщи и да ме отнесат надалече с писъци — тропнах с крак и скочих напред. — Такива Ли Сте?

Те се разпищяха и се дръпнаха назад.

Ала чернооката жена не помръдна.

Засмях се тихо.

— И телата ви са същите като нашите, нали? — попитах бавно. — Гладки, безупречни, а в очите ви виждам доказателство за собствената си сила. Твърде странно…

Излъчваха объркване. А воят, разтърсващ стените, като че притихна, сякаш погребаните се вслушваха, въпреки страданията.

— Много ли ви е приятно да живеете в такава мръсотия и воня? — попитах. — Затова ли живеете така?

Страх. Отново завист. Как бяхме успели ние да избегнем тяхната участ?

— Наш водач е Сатаната — изрече рязко тъмнооката жена. Обработен глас. Като смъртна тя не е била коя да е. — И служим на Сатаната, тъй както ни е отредено.

— Защо? — попитах учтиво.

Смаян ужас навсякъде около нас.

Слаб трепет откъм Никола. Тревога без посока. Дали бе чул гласа ми?

— Вие с вашето незачитане ще докарате гнева на Бога върху всички ни! — възкликна момчето, най-малкият от тях, на не повече от шестнайсет, когато е бил преобразен. — В суета и поквара вие не зачитате Обичаите на мрака. Вие живеете сред смъртни! Излизате на светло!

— А вие защо не го правите? — попитах. — Ще се възнесете в рая, пърхащи с бели крилца, когато му дойде края на вашето покаяние? Това ли ви обещава Сатаната? Спасение? На ваше място не бих разчитал на него.

— Ще ви хвърлят в преизподнята заради вашите грехове! — обади се друга, дребна стара вещица. — И няма вече да имате власт да вършите злини на земята!

— А кога ще стане това? — попитах. — От половин година съм такъв, какъвто съм. И Бог, и Сатаната не са ме закачали! Тормозите ме вие!

Те се вцепениха. Защо смъртта не ни поразяваше, когато влизахме в църквите? Как бе възможно да сме такива, каквито сме?

Бяха все едно попилени и пребити. Ами Ники? Де да бяха целенасочени мислите му, можех да добия някаква представа какво точно имаше зад огромния куп от тлеещо черно платно.

Не откъсвах очи от вампирите.

Дърво, катран, несъмнено там имаше клада. И тези проклети факли.

Тъмнооката жена пристъпи предпазливо напред. Без озлобление, единствено с интерес. Но момчето я избута встрани и тя се вбеси. То дойде толкова близо, че усещах дъха му по лицето си.

— Копеле! — кресна то. — Ти си бил преобразен от изгнаника Магнус, потъпкал Обичаите на мрака, напук на сборището! И ти си дал Мрачния дар на тази жена в припряност и суета, както е бил даден и на теб!

— Щом Сатаната не налага наказание — обади се дребната жена, — ще го наложим ние, по наш дълг и наше право!

Момчето посочи черната, увита в платно клада, и даде знак на другите да се дръпнат.

Тимпаните отново гръмнаха, забързано и шумно. Кръгът се разшири, факлоносците се приближиха до платното.

Други двама смъкнаха парцаливата драперия, огромни парчета черен шевиот, които вдигнаха задушаващ облак прах.

Кладата бе голяма колкото онази, погълнала Магнус.

А на върха на кладата, в грубо скована дървена клетка, коленичеше, свлечен върху решетките, Никола. Той се взираше невиждащо в нас и нито по лицето му, нито в мислите му не намирах ни най-малък признак, че ни е разпознал.

Вампирите вдигнаха високо факлите си, за да виждаме. И усетих как възбудата им отново се надига, също както когато за пръв път ни вкараха в залата.

Габриел стискаше ръката ми, за да ме предупреди да не губя самообладание. В изражението й не настъпи никаква промяна.

По гърлото на Ники имаше синкави белези. Дантелата на ризата му бе изцапана, също като техните дрипи, а бричът му бе съдран и раздърпан. Целият бе в рани, и изтощен почти до смърт.

Страхът безмълвно се взриви в сърцето ми, ала аз знаех, че те искаха да видят точно това. И аз го заключих в себе си.

Клетката е нищо и никаква, мога да я строша. И факлите са само три. Въпросът е кога да нападна и как. Нямаше да загинем така, не и така.

Взирах се хладнокръвно в Никола, в снопите подпалки, в грубите цепеници. Яростта бушуваше в мен. Лицето на Габриел бе съвършена маска на омразата.

Групата като че го усети и незабележимо се отдръпна, а после се приближи, отново обзета от объркване и несигурност.

Габриел ме докосна по ръката.

— Водачът идва — рече тя.

Някъде се бе отворила врата. Барабанният бой се усили, а затворниците в стените се загърчиха в агония, умоляваха за прошка и освобождение. Вампирите около нас подеха виковете им като обезумели. Отчаяно се борех да не запуша ушите си с ръце.

Един силен инстинкт ми подсказваше да не поглеждам водача. Ала не можех да му устоя — и бавно се обърнах, за да го огледам и отново да преценя силите му.

2

Той се приближаваше към центъра на големия кръг, гърбом към кладата, а до него вървеше непозната вампирка.

Когато се взрях в него на светлината на факлите, отново изпитах същия потрес, както когато той влезе в катедралата „Света Богородица“.

Не бе само заради красотата му, а заради смайващата невинност на момчешкото му лице. Движеше се толкова леко и чевръсто, че не виждах крачките му. Огромните му очи ни гледаха без гняв, в косата му, колкото и прашна да беше, играеха червени отблясъци.

Опитах се да проникна в разума му — какъв бе той, защо едно такова благородно създание трябва да стои начело на тези тъжни призраци, когато можеше да броди по целия свят. Опитах се отново да открия онова, което почти ми се бе разкрило, когато застанахме пред олтара на катедралата — това създание и аз. Ако го знаех, може би бе по силите ми да го победя, и щях да го победя.

Стори ми се, че той ми откликва с някакъв безмълвен отговор, с мигновена картина от рая сред самата преизподня на ада. В неговото невинно изражение сякаш дяволът бе запазил лицето и тялото на ангел и след падението.

Ала имаше нещо зловещо. Водачът не проговаряше. Барабаните думкаха тревожно, ала нямаше единодушие. Тъмнооката жена не зави заедно с другите. А другите също бяха замлъкнали.

И жената, която бе дошла заедно с водача, странно създание в одежди на древна царица — парцалива рокля и разръфан пояс, започна да се смее.

Сборището, или както и да се наричаха сами, съвсем понятно се слиса. Единият тимпан спря да бие.

Кралицата изчадие се смееше все по-силно и по-силно. Белите й зъби проблясваха през мръсния воал на сплъстената й коса.

Някога е била прекрасна. И не възрастта й на смъртна я бе съсипала. По-скоро приличаше на умопобъркана — устата й бе изкривена в ужасна гримаса, очите — взрени безумно напред, тялото й, щом се засмя, изведнъж се изопна в дъга, както и Магнус се бе огъвал, докато танцуваше около собствената си погребална клада.

— Не ви ли предупредих? — кресна тя. — Не го ли сторих?

Далече зад нея Никола се размърда в малката си клетка. Усетих как смехът го обгори. Ала той се взираше в мен и чертите му носеха печата на предишната чувствителност, макар и разкривени. В него страхът се бореше със злобата и всичко това бе преплетено с почуда на ръба на отчаянието.

Кестенявият водач се взираше в кралицата вампир с неразгадаемо изражение, момчето с факлата пристъпи напред и кресна на жената да млъкне веднага. Сега то имаше царствена осанка, въпреки дрипите.

Жената му обърна гръб и застана с лице към нас. Тя занарежда думи с дрезгав, безполов глас, който отстъпи на глъхнещ смях.

— Хиляда пъти го повторих, обаче вие не щете да ме слушате! — заяви тя. Разтрепери се и роклята потръпна около нея. — И ми викахте луда, мъченица на времето, блудна Касандра, покварена от твърде дългото й бдение на тази земя. Е, виждате, всичките ми предсказания се сбъднаха.

Водачът не й обръщаше ни най-малко внимание.

— И бе нужно туй създание… — тя се приближи до мен, лицето й бе отвратителна комична маска, също като лицето на Магнус. — … този палав кавалер, за да ви го докаже веднъж завинаги.

Тя изсъска, вдъхна шумно и се изправи. И само за един миг на съвършена неподвижност доби красота. Копнеех да среша косите й, да ги измия със собствените си ръце и да я облека в съвременно облекло, да я видя в огледалото на моето време. Всъщност мислите ми за миг пощуряха от тази идея, да я преобразя и отмия от нея маската на злото.

Стори ми се, че за миг в мен се разгаря идеята за вечността. Тогава познах безсмъртието. С нея всичко бе възможно, или поне така изглеждаше в онзи единствен миг.

Тя ме погледна, долови виденията и лицето й стана още по-прелестно, ала лудостта се завръщаше.

— Накажи ги! — беснееше момчето. — Призови съда на Сатаната! Запали огъня!

Ала никой в обширната зала не помръдна.

Старицата затананика със стиснати устни някаква зловеща мелодия с ритъма на реч. Водачът продължаваше все така да се взира.

Но момчето, изпаднало в паника, настъпваше към нас. То оголи зъби и вдигна ръка като ноктеста лапа.

Грабнах факлата от него и невъзмутимо го блъснах в гърдите, ударът ми го запрати на другия край на прашния кръг и той се хлъзна сред съчките, струпани около кладата. Забих факлата в пръстта и я угасих.

Кралицата вампир се разсмя пискливо и смехът й явно ужаси другите, ала лицето на водача изобщо не се измени.

— Няма да стоя тук и да чакам никакъв съд на Сатаната! — заявих аз и огледах кръга. — Освен ако не доведете Сатаната тук.

— Да, кажи им го, дете! Накарай ги да ти отговорят! — провикна се тържествуващо старата жена.

Момчето отново се бе изправило на крака.

— Знаете престъпленията им! — ревна то, щом се завърна в кръга. Бе изпаднало в ярост и излъчваше сила, и сега разбрах колко невъзможно бе да преценяваш, когото и да било от тях по вида на смъртен, който бяха съхранили. Той спокойно би могъл да бъде старейшина, дребната старица — новаче, юношата водач — най-старият от всички.

— Вижте! — възкликна то и се приближи, и сивите му очи блеснаха, щом усети вниманието на другите. — Това изчадие не е било послушник нито тук, нито никъде; той не е молил да бъде приет. Не е дал клетва на Сатаната. Не е предал душата си на смъртно легло, и всъщност не е и умрял! — гласът му изтъня и се извиси. — Той не е бил погребан! Не се е вдигнал от гроба като Дете на мрака! И смее да скита по улиците на света под маската на живо същество! И върти сделки насред самия Париж като смъртен!

Откъм стените в отговор се понесоха писъци. Но вампирите от кръга мълчаха, щом ги погледна. Челюстта му трепереше.

Той издигна ръце и нададе вой. Един-двама от другите го подеха. Лицето му бе обезобразено от гняв.

Старата кралица вампир се разтресе от смях и ме погледна с най-налудничавата усмивка.

Ала момчето не отстъпваше.

— Той търси уюта на огнището, строго забранен! — кресна то и тропна с крак, и дрехите му се разтресоха. — Той влиза в дворците на плътските наслади и там се смесва със смъртните, докато те свирят музика! Докато танцуват!

— Стига си беснял! — Срязах го. Но в действителност ми се искаше да го изслушам.

Той продължи да кряска и завря пръст в лицето ми.

— Никой обред не може да го пречисти! Късно е вече за Обета на мрака, за Мрачния благослов…

— Обети на мрака? Мрачни благослови? — обърнах се към старата царица. — Вие какво ще кажете за всичко това? Вие сте също толкова стара, колкото бе и Магнус, когато влезе в огъня… Защо вие продължавате да търпите това страдание!

Внезапно очите й се завъртяха, сякаш водеха самостоятелен живот, и от нея отново изригна онзи поривист смях.

— Никога няма да ти навредя, младежо — рече тя. — И на двама ви.

— Тя погледна с обич Габриел. — Вие сте тръгнали по пътя на Дявола към голямо приключение. Какво право имам да се меся в онова, което идните векове са ви подготвили?

Пътят на Дявола. Първата фраза, произнесена от когото и да било от тях, на която душата ми откликна звънко. Само като я погледнех, и ме обземаше веселие. По свой начин тя бе близначка на Магнус.

— О, да, стара съм като този, който те роди! — тя се усмихна, белите й зъби едва докоснаха долната устна и изчезнаха. Тя погледна водача, който я наблюдаваше без ни най-малък интерес или въодушевление. — Мен вече ме имаше тук, в това сборище, когато Магнус открадна от нас нашите тайни, хитрецът, алхимикът Магнус… когато изпи кръвта, която щеше да му дари вечен живот така, както Светът на мрака дотогава не бе виждал. Три века изминаха, и той предаде своя чист неопетнен Дар на мрака на теб, прекрасно дете!

Лицето й отново се превърна в злобно ухилената комична маска, съвсем като лицето на Магнус.

— Покажи ми я, дете — рече тя. — Силата, която той ти даде. Знаеш ли какво значи да те преобрази във вампир някой толкова могъщ, който никога преди не е давал този Дар? Тук, дете, това е забранено, никой толкова стар не може да предаде силите си! Защото дари ли го, роденото от него пиле голишарче като нищо ще победи този милостив водач и неговото сборище.

— Прекрати тези фантасмагорични безумия! — намеси се момчето.

Но всички слушаха. Тъмнооката хубавица се бе приближила до нас, за да вижда по-добре старата царица и вече напълно бе забравила страха и омразата към нас.

— Преди сто години изприказва достатъчно! — изрева момчето на старата царица, вдигнало ръка, за да й заповяда да мълчи. — Ти си луда, както и всички останали старци са луди. Това е вашата мъчителна смърт. Казвам ти, всички тези изгнаници трябва да бъдат наказани! Редът ще се възстанови, когато той и преобразената от него жена бъдат унищожени пред всички ни.

С възобновена ярост той се обърна към останалите.

— Казвам ви, вие ходите по тази земя като всички зли изчадия, по Божия воля, за да карате смъртните да страдат в името на Божественото му величие. И по волята Божия ще бъдете унищожени, щом богохулствате, и хвърлени в казаните на ада сега, защото сте прокълнати души, и вашето безсмъртие ви се дава само с цената на мъки и страдания.

Надигна се колеблив вой.

— А, ето я, значи, най-накрая — рекох аз. — Цялата философия — и тя цялата се гради върху лъжа. А вие се свивате като селяни вече попаднали в ада по свой собствен избор, оковани по-тежко и от най-низшия смъртен, и искате да ни накажете, защото ние не постъпваме така? Последвайте примера ни, защото ние не живеем така!

Някои от вампирите се взираха в нас, други трескаво разговаряха, тези разговори се водеха навсякъде около нас. Отново и отново те поглеждаха водача и старата царица.

Ала водачът не казваше нищо.

Момчето с крясък призова към ред.

— Не стига, че оскверни светини — заговори пак то, — не стига, че се подвизава като смъртен. Тази нощ, в едно село в покрайнините, той вкара в ужас паството на цяла църква! Цял Париж говори за този ужас — кръвопийци се вдигнали от гроба под самия олтар, той и неговия женски вампир, върху когото той приложи Магията на мрака без съгласие и без обред, точно както и той е бил създаден!

Чуха се ахкания и още мърморене. Ала старата царица изпищя от възторг.

— Това са тежки престъпления — рече той. — Казвам ви, те не могат да останат ненаказани! А кой сред нас не знае за неговите подигравки на сцената на булевардния театър, който той самият държи като смъртен! Там пред хиляда парижани той се перчеше със способностите си на Дете на мрака! И тайната, която пазехме от векове, биде престъпена за негова забава и забавата на простолюдието!

Старата царица потри ръце, наклони глава встрани и ме загледа.

— Вярно ли е всичко това, дете? — попита тя. — Седял ли си в ложа в Операта? Заставал ли си под светлините на сцената на „Театр Франсез“? Танцувал ли си с краля и кралицата в двореца Тюйлери, ти и тази красавица, която ти сътвори тъй съвършена? Вярно ли е, че кръстосваш булевардите със златна каляска?

Тя се смееше ли смееше и погледът й от време на време се плъзваше по останалите и ги усмиряваше, сякаш тя излъчваше топъл светлинен лъч.

— Ах, каква изисканост и какво достойнство — продължи тя. — Какво се случи в голямата катедрала, когато влязохте? Разкажи ми сега!

— Абсолютно нищо, мадам! — заявих.

— Тежки престъпления! — изрева възмутеното момче вампир. — Това са страхотии, които могат да вдигнат срещу нас цял град, ако не и кралство! След като векове наред сме дебнали из този мегаполис крадешком и сме пораждали само най-нежен шепот за нашите велики сили. Призраци сме ние, нощни създания, обречени да подхранват човешките страхове, не бесни демони!

— Ах, но туй е твърде възвишено — пропя старата царица, вперила поглед в обречения таван. — На моето каменно възглаве съм сънувала сънища за света на смъртните горе. Слушала съм гласовете му, новата му музика и те са ме унасяли като приспивни песни в моя гроб. Представяла съм си неговите фантастични открития, познала съм куража му в предвечното светилище на моите мисли. И макар и той да ме отхвърля в ослепителните си форми, копнея за някого, който да притежава силата да скита из него без страх, да язди по Дяволския път през самото му сърце.

Сивоокото момче не бе на себе си.

— Пропуснете изпитанието! — викна то, вперило сърдит поглед във водача. — Запалете кладата!

Царицата отстъпи от пътя ми с пресилен жест, щом момчето посегна към най-близката до него факла. Втурнах се към него, изтръгнах му факлата и го запратих към тавана, то се завъртя презглава и продължи да се върти чак докато падна долу. Стъпках факлата.

Оставаше още една. Сред сборището бе настанала пълна суматоха, неколцина се притекоха на помощ на момчето, други си шушнеха, а водачът не помръдваше, като в сън.

И в този промеждутък аз излязох отпред, покачих се на кладата и изкъртих предната стена на малката дървена клетка.

Никола приличаше на жив труп. Очите му бяха оловни, а устата му се гърчеше все едно ми се усмихваше с омраза от другата страна на гроба. Измъкнах го от клетката и го спуснах на пръстения под. Той имаше треска и въпреки че аз не му обръщах внимание и бих го прикрил, стига да можех, той ме блъскаше и мълвеше проклятия.

Старата царица гледаше запленена. Погледнах Габриел, която наблюдаваше без капка страх. Извадих перлената броеница от жилетката си и я окачих, с увисналото разпятие, на шията на Никола. Той се вторачи вцепенено в кръстчето, а после започна да се смее. Презрението и злобата бликаха от него и се изливаха в този тих металически звук. Той бе пълната противоположност на издаваните от вампирите звуци. В него се чуваше човешката кръв, човешката му плътност отекваше в стените. Внезапно изглеждаше зачервен, горещ и странно недовършен, единственият смъртен сред нас, като дете, захвърлено сред порцеланови кукли.

Сборището бе по-объркано отвсякога. Двете угаснали факли лежаха, все още недокоснати.

— Сега, според собствените ви правила, вие не можете да му навредите! — заявих. — Ала свръхестествена защита му е осигурил вампир. Обяснете, как може да се проумее това?

Понесох Ники напред. Габриел веднага протегна ръце да го поеме в прегръдките си.

Той го прие, въпреки, че се втренчи в нея, сякаш не я познаваше, и дори вдигна пръсти, за да докосне лицето й. Тя отстрани ръката му, както би отстранила ръката на бебе, като продължаваше да се взира във водача и мен.

— Ако вашият водач няма какво да ви каже сега, то аз имам — рекох. — Вървете се изкъпете във водите на Сена и се облечете по човешки, ако си спомняте как, и излезте да дебнете сред хората, както очевидно ви е било отредено.

Победеното момче вампир разбута грубо онези, които му помогнаха да се изправи, и се върна в кръга.

— Арман! — примоли се то на мълчаливия кестеняв водач. — Въдвори ред в сборището! Арман! Спаси ни сега!

— Защо, в името на ада — надвиках го аз — дяволът ви е дал красота, гъвкавост, очи, за да съзирате видения, ум, за да правите магии?

Всички до един се бяха втренчили в мен. Сивоокото момче отново извика Арман по име, ала напразно.

— Пропилявате си дарбите! — продължих. — И още по-лошо, пропилявате безсмъртието си! Няма на света нищо по-безсмислено и противоречиво, освен смъртните, които живеят, притиснати в хватката на суеверията от миналото!

Възцари се пълна тишина. Чувах бавното дишане на Ники. Усещах топлината му. Усещах как нямата заплененост, в която бе изпаднал, се бори със самата смърт.

— Няма ли у вас хитрост? — попитах останалите и гласът ми прокънтя в безмълвието. — Няма ли сръчност? Как аз, сирак, попаднах на толкова много възможности, а вие, под грижите на тези зли родители… — млъкнах и се втренчих във водача и разяреното момче — … креете като слепи изчадия под земята?

— Мощта на Сатаната ще те запрати в ада! — кресна момчето, събрало остатъка от всичките си сили.

— Постоянно го повтаряш — отвърнах. — А то все не се случва, както виждаме всички!

Шумно одобрително мърморене!

— А ако наистина си вярвал, че ще се случи — продължих, — изобщо нямаше да си направиш труда да ме доведеш тук.

Още по-шумно одобрение.

Погледнах дребната, самотна фигура на водача. И всички погледи се извърнаха от мен към него. Дори и лудата кралица вампир го гледаше.

И в безмълвието чух как той прошепна:

— Свърши се.

Дори и страдалците в стените не издаваха нито звук.

И водачът отново заговори:

— Вървете сега, всички. Дойде краят.

— Арман, не! — примоли се момчето.

Ала другите отстъпваха назад, прикрили лица с ръце, и си шушнеха. Зарязаха барабаните, прикрепиха единствената факла на стената.

Гледах водача. Знаех, че думите му не ни носят освобождение.

И след като мълчаливо изпъди протестиращото момче навън заедно с другите и с него остана само царицата, той отново обърна поглед към мен.

3

Голямата празна стая, покрита с огромен купол, в която само двамата вампири ни гледаха, изглеждаше още по-призрачна, единствената факла я осветяваше със слаба, мъждива светлина.

Мълчаливо се питах: дали другите щяха да излязат от гробището, или щяха да кръжат около изхода на стълбището? Дали някой от тях щеше да ми позволи да отведа Ники жив от това място? Момчето ще остане наблизо — ала момчето е слабо; старата кралица няма да предприеме нищо. Остава само водачът всъщност. Но сега не бива да се поддавам на пориви.

Той ме гледаше и не казваше нищо.

— Арман? — произнесох с уважение. — Мога ли да се обръщам към теб по този начин? — приближих се, като следях и за най-малката промяна в изражението му. — Ти очевидно си водачът. И си този, който може да ни обясни всичко това.

Но тези думи бяха неумело прикритие за мислите ми. Аз го призовавах, молех го да обясни как ги е въвлякъл във всичко това, той, който изглеждаше също тъй древен като старата царица, проникнал в дълбини, които те не биха разбрали. Представих си го пак как се взира в олтара на „Света Богородица“ с онова неземно изражение на лицето. И открих, че имам пълна увереност в него и във възможността за неговото съществуване, на това древно създание, което през цялото време не бе издало ни звук.

Струва ми се, че потърсих в него поне частица човешко чувство. Мислех си, че това ще разкрие мъдростта. И смъртният в мен, уязвимият, когото видението на хаоса в хана бе разплакало, попита:

— Арман, какъв е смисълът на всичко това?

Стори ми се, че кафявите очи трепнаха. Но после изражението на лицето му така неуловимо се преобрази в ярост, че аз се отдръпнах.

Не вярвах на сетивата си. Внезапните промени, настъпили у него в „Света Богородица“, бяха нищо в сравнение с това. По-съвършено въплъщение на злобата не бях виждал. Дори и Габриел се отдръпна. Тя вдигна десница, за да заслони Ники, а аз заотстъпвах назад, докато застанах до нея и ръцете ни се докоснаха.

Но по същия чуден начин омразата се стопи. Лицето отново бе лице на сладко и свежо смъртно момче.

Старата кралица вампир се усмихна почти изнурено и прокара белите си хищнически пръсти през косата си.

— Ти се обръщаш към мен за обяснения? — попита водачът.

Погледът му плъзна към Габриел и зашеметената фигура на Никола, отпуснал се върху раменете й. После се върна върху мен.

— Бих могъл да говоря до края на света — рече той, — и пак да не мога да ти обясня какво унищожи ти тук.

Стори ми се, че старата царица издаде някакъв присмехулен звук, ала бях прекалено съсредоточен върху него, върху мекотата на речта му и огромния гняв, бушуващ в гърдите му.

— Тези мистерии съществуват от самото начало на времето — рече той. Изглеждаше дребен сред тази просторна зала, гласът му се лееше без усилия, ръцете му бяха отпуснати край тялото. — От древни времена такива като нас бродят из човешките градове и дебнат човеците нощем, както и Бог, и Дяволът са ни наредили. Ние сме избраници на Сатаната и приетите в нашите редове трябваше първо да се докажат чрез сто престъпления, преди да им се даде Мрачния дар на безсмъртието.

Той пристъпи малко по-близо до мен, светлината от факлата блещукаше в очите му.

— Пред техните близки те привидно умираха — продължи той, — и със съвсем малко вливане на наша кръв издържаха на ужаса в ковчега, докато ни чакаха да дойдем. Тогава и само тогава се даваше Дарът на мрака и после те отново биваха заравяни в гроба, докато жаждата им даде силата да строшат тесния сандък и да се вдигнат.

Гласът му леко се извиси и доби звучност.

— В тези тъмни покои те познаваха смъртта. Те проумяваха смъртта и силата на злото, преди да се вдигнат, строшили ковчега и железните врати, които ги удържаха в него. Жалко за слабите, за неспособните да се освободят. За тези, чийто вой довеждаше смъртните на другия ден — защото никой не би откликнал нощем. За тях нямахме милост.

Но тези, които се вдигнеха, ах, те бяха вампирите, които бродеха по земята — изпитани, пречистени, Деца на мрака, родени от кръвта на новопосветен — никога от пълната мощ на древен господар, — за да може времето да им донесе мъдростта, с която да използват Дара на мрака, преди силата им да укрепне. И те се подчиняваха на Законите на мрака. Да живеят сред мъртвите, защото ние сме мъртви и винаги се връщаме в гроба си или в някой гроб, много подобен на него. Да избягват светлите места, да подмамват жертвите и да ги откъсват от компанията на другите, за да посрещат смъртта си в нечестиви, призрачни места. И вечно да почитат властта на Бога, разпятието, окачено на шията, Тайнствата. И никога, никога да не влизат в Дома на Бога, инак той ще ги лиши от силите им, ще ги запрати в ада и ще тури край на земното им царство в огнени мъки.

Той замълча и за пръв път погледна старата царица — като че нейното лице го вбесяваше, макар и да не можеше да се каже със сигурност.

— Ти презираш всичко това — заговори й той. — Магнус презираше всичко това! — той се разтрепери. — Такава бе природата на неговата лудост, както й на твоята, но аз ти казвам, ти не разбираш тези мистерии! Ти ги трошиш като стъкло, ала ти нямаш друга сила, нямаш друга власт, освен невежеството. Ти само рушиш и нищо повече.

Той се обърна и като че се поколеба дали да не замлъкне и се огледа из просторната крипта.

Чух как старата кралица вампир много тихо запя.

Тя нареждаше нещо едва чуто, и се залюля напред-назад, наклонила глава настрани, със замечтан поглед. Отново изглеждаше красива.

— За моите деца всичко свърши — прошепна водачът. — Всичко свърши, защото сега те знаят, че могат да не зачитат всичко това! Всичко, което ни свързваше, даваше ни сила да издържим като прокълнати създания! Мистериите, които ни пазеха тук!

Той отново ме погледна.

— И ме молиш за обяснения, сякаш всичко е необяснимо! Ти, за когото Магията на мрака е проява на безсрамна алчност! Ти, който я даде на утробата, която те е родила! Защо не и на този, на дяволския цигулар, когото ти боготвориш отдалече всяка нощ?

— Не ти ли казах! — обади се царицата вампир. — Не сме ли го знаели винаги? Няма нищо страшно в кръстния знак, ни в светената вода, ни в самото Тайнство… — тя заповтаря думите едва чуто, като променяше мелодията и добавяше и нови. — И старите обреди, тамянът, огънят, изричаните обети, когато ни се струваше, че виждаме Злия в мрака да шепне…

— Тихо! — заповяда водачът, снишил глас. Ръцете му се вдигнаха към ушите в странно човешки жест. Приличаше на момче, объркано момче. Боже, нашите безсмъртни тела за нас можеха да бъдат най-разнообразни затвори, безсмъртните ни лица — маски за истинските ни души!

И отново той впери поглед в мен. Помислих си, че отново ще последва някое от призрачните му превъплъщения или изблик на необуздано насилие, и се стегнах.

Но той мълчаливо ме разглеждаше.

Защо се случи така? Гласът му почти пресъхна в гърлото, когато го повтори на глас, като се мъчеше да овладее гнева си.

— Обясни ми! Защо ти, силен колкото десет вампири и притежаващ смелостта на целия пълен с дяволи ад, ти, който вървиш през света, облечен в брокат и с кожени ботуши, и помиташ всичко край себе си, ти — Лелио, актьорът от Дома на театралите, ни превръщаш във велика булевардна драма? Кажи ми! Кажи ми защо!

— Заради силата на Магнус, гения на Магнус — пропя вампирката с мечтателна усмивка.

— Не! — той тръсна глава. — Казвам ти, той е отвъд всякакви обяснения! Той не познава граници и затова няма граници за него! Но защо?

Той се приближи мъничко — сякаш не пристъпи, а по-скоро дойде по-ясно на фокус, като привидение.

— Защо ти, който имаш дързостта да вървиш по техните улици, да чупиш ключалките им, да ги наричаш по име? Те ти правят прически, те ти шият дрехи по мярка! Ти играеш комар на техните маси! Мамиш ги, прегръщаш ги, пиеш кръвта им само на няколко крачки оттам, където другите смъртни се смеят и танцуват! Ти, който страниш от гробищата и изскачаш от крипти в църквата! Защо ти? Безразсъден, нагъл, невежа и надменен! Ти ми дай обяснение! Отговори!

Сърцето ми туптеше учестено. Лицето ми бе топло и кръвта в него пулсираше. Вече не се страхувах от него, ала бях гневен и гневът ми надхвърляше всякакъв смъртен гняв, и не разбирах съвсем защо.

Неговият разум… Исках да проникна в неговия разум, и ето какво чувах, тези суеверия, тези нелепости! Той не бе възвишен дух, който разбира онова, което следовниците му не проумяват. Той не вярваше във всичко това, но вярваше в силата му, а това бе хиляда пъти по-лошо!

И аз съвсем ясно осъзнах какво е той — той не беше нито демон, нито ангел. Не. Беше дух, закален в мрачните времена, когато малкото слънчево кълбо е пътешествало по небесния купол и звездите са били само фенерчета, които в тъмната нощ са рисували богове и богини. Време, когато човекът е бил център на този голям свят, в който бродим ние, време, когато за всеки въпрос е имало отговор. Ето какво бе той — дете на древните времена, когато вещиците са танцували под луната и рицари са се борили с дракони.

Ах, тъжно, загубено дете, скитащо из катакомбите под големия град в един непонятен век! Може би твоята форма на смъртен ти подхожда повече, отколкото предполагах.

Ала нямаше време да го жаля, колкото и красив да бе той. Онези, погребаните в стените, страдаха по негова заповед. Онези, които бе изпратил навън, можеха да бъдат извикани обратно.

Трябваше да измисля отговор на въпроса му, приемлив за него. Истината не бе достатъчна. Трябваше да го подредя поетично, както старите мислители биха го подредили в света, какъвто е бил, преди да дойде векът на разума.

— Моят отговор? — заговорих тихо. Събирах мислите си и долавях предупреждението на Габриел, страха на Ники. — Не ме бива в мистериите, не съм любител на философията. Ала тук се случи нещо много просто.

Той ме оглеждаше със странна сериозност.

— Щом толкова се страхуваш от властта на Бога — продължих, — значи учението на Църквата не ти е непознато. Трябва да ти е известно, че формата на доброто се променя с вековете, че под небето всяко време си има свои светци.

Той очевидно се заслуша в това, думите, които изричах, му допадаха.

— В древни времена е имало мъченици, потушили пламъците, които са напирали да ги изгорят, мистици, въздигали се във въздуха, щом чуят гласа на Бога. Ала светът се е изменял, светците също. Какво са те сега, освен послушни монахини и свещеници? Те строят болници и сиропиталища, ала не призовават ангели да разгромят войски или да укротят дивия звяр.

Не забелязвах промяна в него, ала продължих.

— Същото важи и за злото, очевидно. То променя своята форма. Колко хора в този век вярват, че кръстовете плашат твоите следовници? Мислиш ли, че смъртните горе беседват помежду си за рая и ада? Те беседват за философия и за наука! Какво ги интересува дали белолики страшилища дебнат по тъмно из гробищата? Още няколко убийства сред цяла пустиня от убийства? Как това може да интересува Бога, дявола или човека?

Отново чух смеха на старата царица вампир.

Но Арман не проговори и не помръдна.

— Дори ще ти отнемат площадката за игра — продължих. — Това гробище, в което се криете, ще бъде премахнато изобщо от Париж. Дори и костите на предците ни вече не са светини в този светски век.

Лицето му изведнъж омекна. Той не можеше да прикрие своя потрес.

— Гробището на невинните — разрушено! — прошепна той. — Ти ме лъжеш…

— Аз никога не лъжа! — отсякох безцеремонно. — Поне не лъжа тези, които не обичам. Жителите на Париж не желаят повече около тях да вони на гробища. Те не държат на символите на мъртвите като вас. След няколко години на това място ще има пазари, улици и къщи. Търговия. Практичност. Такъв е светът от осемнайсети век.

— Престани! — прошепна той. — Гробището на невинните е съществувало, откакто съществувам аз! — Момчешкото му лице се напрегна. Старата царица бе невъзмутима.

— Не виждаш ли? — рекох тихо. — Настанала е нова епоха. И на нея й е нужно ново зло. И аз съм това ново зло — млъкнах и го загледах. — Аз съм вампирът на днешното време.

Той не бе предвидил моята гледна точка. И за пръв път мернах у него проблясъка на ужасно прозрение, първият проблясък на истински страх.

Направих малък жест на приемане.

— Случката от тази вечер в селската църква… — продължих предпазливо. — Тя бе вулгарна, склонен съм да се съглася. Още по-просташка и от моите подвизи на театралната сцена.

Но това са гафове. И ти знаеш, че не те са източник на твоята ненавист. Забрави ги засега и се опитай да си представиш моята красота и моята сила. Опитай се да видиш злото, което съм аз. Аз дебна из света, облечен като смъртен — най-ужасното изчадие, чудовището, което досущ прилича на всички останали.

Вампирката се разсмя и смехът й прозвуча като тиха песен. Откъм него долавях само болка, а откъм нея — топлото излъчване на обичта й.

— Помисли си, Арман — настоях предпазливо. — Защо Смъртта да се спотайва в мрака? Защо Смъртта да причаква на портата? Няма спалня, няма бална зала, в която аз да не мога да вляза. Смъртта, огряна от огнището, Смъртта, пристъпваща на пръсти по коридора — това съм аз. Говориш ми за Даровете на мрака — аз ги прилагам. Аз съм Смъртта — благородник, облечен в коприна и дантели, дошъл да угаси свещите. Язвата в сърцето на розата.

Никола изстена тихо.

Стори ми се, че чух Арман да въздиша.

— Няма място, където да се скрият от мен — продължих, — тези безбожници, които ще разрушат Гробището на невинните. Няма ключалка, която да ме удържи навън.

Той се взираше безмълвно в мен. Изглеждаше тъжен и спокоен. Очите му бяха малко потъмнели, ала не ги тревожеха ни злоба, ни гняв. Той дълго не проговори, а после каза:

— Величава мисия е тази — да ги измъчваш безмилостно, живеейки сред тях. Но ти си този, който още не разбира.

— Как така? — попитах.

— Ти не можеш да устоиш в света, живеейки сред хората, не можеш да оцелееш.

— Но аз оцелявам — отвърнах простичко. — Старите тайнства са отстъпили пред новия стил. А кой знае какво ще последва? Във вас няма романтика. Но в мен има велика романтика!

— Не може да си толкова силен — отвърна той. — Ти не знаеш какво говориш, ти си се появил едва наскоро, млад си.

— То обаче е много силно, това дете — отбеляза царицата, — както и прекрасната му новородена спътница. Тези двамата са изчадия, изповядващи възвишени идеи и притежаващи голям разум.

— Ти не можеш да живееш сред тях! — настоя отново Арман.

За миг лицето му се зачерви. Ала той вече не беше мой враг, по-скоро бе старейшина в почуда, който се мъчеше да ми обясни опасна истина. И същевременно приличаше на дете, което ме умолява, и в тази борба бе същината му — дете и родител, който ме умолява да изслушам какво има да ми каже.

— И защо да не мога? Казвам ти, че мястото ми е сред хората. Тяхната кръв ме прави безсмъртен.

— Ах, да, безсмъртен, ала ти още не си започнал да го проумяваш — отвърна той. — Това е само една дума. Размисли върху участта на своя създател. Защо Магнус влезе в пламъците? За нас съществува стародавна истина, за която ти дори не си се досетил. Живееш ли сред хората, изминаващите години ще те докарат до лудост. Да виждаш как другите остаряват и умират, възхода и падението на царства, да загубваш всички, които разбираш и цениш — кой може да го понесе? Това ще те докара до бълнувания на малоумен и до отчаяние. Безсмъртните като теб — те са твоята закрила, твоето спасение. Древните обичаи, не разбираш ли — които са неизменни!

Той замлъкна, потресен, че е произнесъл думата „спасение“, и тя отекна в залата, отронила се отново от устата му.

— Арман — пропя тихо старата царица. — Знаем, че лудостта застига старците, без значение дали се придържат към старите обичаи, или са ги изоставили — тя замахна към него с белите си хищни ръце, сякаш го нападаше и избухна в креслив смях, когато той впери в нея студен поглед. — Аз се придържах към старите обичаи толкова дълго, колкото и ти, и полудях, нали? Може би тъкмо затова държах на тях толкова строго!

Той сърдито тръсна глава. Не беше ли той живото доказателство, че не е нужно това да се случва?

Ала тя се приближи до мен, хвана ме за лакътя и завъртя лицето ми към нея.

— Магнус нищо ли те ни каза, дете? — попита тя.

Усетих, че от нея струи необятна сила.

— Докато другите бродеха из това свято място — рече тя, — аз тръгнах сама през снежните поля, за да намеря Магнус. Сега моята сила е толкова голяма, че сякаш имам криле. Изкатерих се до прозореца му и го намерих в стаята му, и заедно обикаляхме покрай назъбените стени, невидими за всички, освен за далечните звезди.

Тя се приближи още повече, хватката й се затегна.

— Много неща знаеше Магнус — продължи. — И не лудостта е твоят враг, не и ако си истински силен. Вампирът, напуснал своето сборище, за да живее сред човеците, се изправя пред ужасен ад, преди да дойде лудостта. Той неустоимо обиква смъртните! Започва да разбира всичко в любовта.

— Пуснете ме да си отида — прошепнах меко. Погледът й ме задържаше също тъй уверено, колкото и ръцете й.

— В течение на времето той опознава смъртните така, както те сигурно никога не биха се опознали — продължи тя непоколебимо, вдигнала вежди. — И най-сетне идва мигът, когато за него става непоносимо да отнеме живот, да причини страдания и нищо, освен лудостта или собствената му смърт, не може да облекчи мъките му. Такава е съдбата на старите, която Магнус ми описа, Магнус, сполетян накрая от всички злочестини.

Най-сетне тя ме пусна и бавно се стопи, като образ в далекогледа на моряк.

— Не вярвам на това, което казваш — прошепнах, ала шепотът ми прозвуча като съскане. — Магнус? Да е обичал смъртните?

— Разбира се, че не вярваш — отвърна тя с печалната си шутовска усмивка.

Арман също я гледаше така, все едно не разбира.

— Моите думи сега нямат смисъл — додаде тя, — но ти имаш цялото време на света, за да го разбереш.

Смях, смях — вой, който дереше тавана на криптата. Отново викове в стените. Тя отметна глава и продължи да се тресе от смях.

Арман я гледаше, ужасен. Сякаш виждаше как смехът се излъчва от нея като ярко сияние.

— Не, та това е лъжа, отвратително опростяване! — възкликнах. Изведнъж главата ми започна да пулсира. Очите ми пулсираха. — Та това е идея, родена от морално малоумие, тази идея за любовта!

Притиснах слепоочията си с ръце. Раздираше ме смъртоносна болка. Болката замъгляваше зрението ми, проясняваше спомена ми за тъмницата на Магнус, за смъртните пленници, издъхнали сред разлагащите се тела на заключените преди тях във вонящата крипта.

Сега Арман ме гледаше така, сякаш го измъчвах, както старата царица го измъчваше със своя смях. И тя продължи да се смее, смехът й се издигна и утихна. Ръцете на Арман се протегнаха към мен, сякаш искаше да ме докосне, ала не смееше.

Целият възторг и цялата болка от последните месеци се смесиха в мен. Внезапно ми се стори, че ми иде да ревна като на сцената на Рено. Тези чувства ме разтърсваха. Отново мърморех на глас безсмислени срички.

— Лестат! — прошепна Габриел.

— Да заобичам смъртните? — възкликнах. Взрях се в нечовешкото лице на старата царица и внезапно се ужасих от черните мигли като пики, обграждащи блестящите й очи, плътта й, подобна на оживял мрамор. — Да заобичам смъртните? Триста години ли са нужни! — погледнах сърдито Габриел. — Още в първите нощи, когато ги притисках към себе си, аз ги обикнах! Когато изпивам живота им, смъртта им, аз ги обичам! Мили Боже, не е ли това самата същност на Мрачния дар? — гласът ми набираше сила, също както онази вечер в театъра. — О, какви сте вие, та не ги обичате? Що за мерзавци сте? Та това е цялата ви мъдрост — най-обикновената способност да изпитваш чувства!

Заотдалечавах се от тях, като оглеждах огромната гробница и свода от влажна пръст над главите ни. Мястото от материално преминаваше в халюцинация.

— Боже, разума ли си губите с Магията на мрака, с вашите обреди, със заравянето на новосъздадените в гроба? Или, докато сте били живи, сте били чудовища? Как всички ние да не обичаме смъртните с всяко наше вдишване?

Никакъв отговор, освен безумните викове на гладуващите. Никакъв отговор. Само неясното туптене на сърцето на Ники.

— Е, изслушайте ме, каквито и да сте.

Посочих с пръст Арман, после старата царица.

— Аз никога не съм обричал душата си на дявола заради това! И когато преобразих нея, беше, за да я спася от червеите, които изгризват труповете тук! Ако любовта към смъртните е адът, за който говорите, аз вече съм в него! Моята участ ме е сполетяла. Оставете ме на нея, и всички сметки са уредени.

Гласът ми секваше. Задъхвах се. Пригладих косата си с ръце. Арман се приближи до мен — той сякаш излъчваше сияние. Лицето му бе чудо на привидната чистота и благоговение.

— Мъртъвци, мъртъвци… — изрекох. — Не се приближавайте. Да говорите за лудост и любов сред тази смрад! И онова старо изчадие Магнус — да ги заключва в тъмницата си! Как ги е обичал той — своите пленници? Както момчетата обичат пеперудите, когато им късат крилата!

— Не, дете — ти си мислиш, че разбираш, ала не разбираш — пропя невъзмутимо вампирката. — Ти едва си започнал да обичаш — тя се засмя тихо, напевно. — Жал ти е за тях, това е всичко. И за теб — за това, че не можеш едновременно да си човек и да не си. Не е ли така?

— Лъжи! — възкликнах. Приближих се до Габриел и я обгърнах с ръка.

— Накрая ще разбереш всичко за любовта, когато сам ти си създание на злото и омразата — продължи тя. — Това е твоето безсмъртие, дете. Все по-дълбокото му осъзнаване — и тя отново вдигна ръце и зави.

— Проклети да сте! — извиках, подхванах Габриел и Ники и ги понесох назад, към вратата. — Вие вече сте в ада и аз възнамерявам да ви оставя в ада.

Измъкнах Никола от прегръдките на Габриел и побягнахме през катакомбата към стълбището.

Старата царица се заливаше зад нас в безумен смях.

И съвсем по човешки, може би като Орфей, аз спрях и се огледах назад.

— Лестат, побързай! — прошепна Никола в ухото ми, а Габриел отчаяно ми замаха да тръгна след нея.

Арман не се бе помръднал, а старата жена все още стоеше до него и се смееше.

— Сбогом, храбри деца — извика тя. — Препускайте смело по Пътя на дявола! Препускайте по Пътя на дявола, колкото се може по-дълго!

Сборището се бе пръснало като подплашени призраци в студения дъжд, когато изскочихме от гробницата. Смаяни, те ни гледаха как изскочихме от Гробището на невинните и се втурнахме по оживените парижки улици.

Само след мигове вече бяхме откраднали карета и се носехме през града към полето.

Пришпорвах впряга безмилостно. Ала бях така смъртно уморен, че свръхестествената сила ми се струваше само идея. На всеки завой и от всеки храст очаквах мръсните демони да изскочат и пак да ни обкръжат.

Но някак си успях да се сдобия от един селски хан с храна и напитки, от които Никола щеше да има нужда, и одеяла, за да го топлят.

Той изгуби свяст дълго преди да стигнем в кулата и аз го отнесох нагоре по стълбите във високата килия, където първоначално ме държеше Магнус.

Гърлото му още бе подуто и посинено там, където бяха смукали от кръвта му. И въпреки че спеше дълбоко, когато го положих върху сламеника, усетих жаждата в него, страховития копнеж, който ме обзе, когато Магнус бе пил от мен.

Е, вино за него имаше в изобилие, когато се събуди, и храна в изобилие. И знаех — макар и да не можех да кажа откъде го зная — че той няма да умре.

Как ли ще прекарва дневните часове, трудно можех да си представя. Но врътнех ли ключа в ключалката, той щеше да е на сигурно място. И без значение какво е бил за мен и какъв щеше да е за в бъдеще, никой смъртен не можеше да се скита на свобода из моето леговище, докато спя.

Повече от това не можех да разсъждавам. Чувствах се като смъртен, който ходи насън.

Все още го съзерцавах и долавях смътните му, объркани сънища — сънища за ужасите в Гробището на невинните, — когато влезе Габриел. Тя бе приключила със заравянето на онзи клетник, нещастното конярче, и отново приличаше на прашен ангел — косата й бе рошава, сплъстена и сияйна от изящно пречупената светлина.

Тя дълго гледа Ники, а после ме изведе от стаята. Заключих и тя ме поведе надолу към криптата. Там тя ме обви с ръце и ме притисна здраво, сякаш и тя бе изтощена до припадък.

— Чуй ме — каза тя най-сетне, щом се отдръпна, вдигна ръце и хвана лицето ми. — Ще го изкараме от Франция още щом се вдигнем. Никой няма да повярва на налудничавите му разкази.

Не й отговорих. Не бях способен да проумея нито основанията, нито намеренията й. Главата ми бе замаяна.

— Ти можеш да си играеш на кукловод с него — продължи тя. — Както си играеше с актьорите на Рено. Можеш да го изпратиш в Новия свят.

— Заспивай — прошепнах. Целунах я по разтворената уста. Прегърнах я със затворени очи. Пред погледа ми отново изникна подземието, чух техните странни, нечовешки гласове. Всичко това нямаше да има край.

— След като той замине, можем да поговорим за останалите — рече тя спокойно. — Дали изобщо да напуснем Париж за известно време…

Пуснах я, извърнах се, отидох при саркофага и се облегнах на каменния капак. За първи път в моя безсмъртен живот копнеех за тишината на гроба, за чувството, че всичко е извън моя власт.

И тогава ми се стори, че тя каза още нещо. Не прави това!

4

Щом се пробудих, чух неговите викове. Той думкаше по дъбовата врата и ме проклинаше, че го държа в плен. Гласът му кънтеше в кулата и мирисът му пропиваше през каменните стени — сочен, ах, тъй сочен. Мирис на жива плът и кръв, неговата плът и кръв.

Тя все още спеше.

Не прави това.

Симфония на злобата, симфония на лудостта, преминаваща през стените, философия, която се напрягаше да побере ужасяващите картини, мъченията, да ги въплъти в думи…

Когато излязох на стълбището, сякаш ме понесе вихърът на неговите викове, на човешкия му мирис.

Ала с него се смесваха всички миризми, които помнех лъчите на следобедното слънце, огряващи дървена маса, червеното вино, димът от малкото огнище.

— Лестат! Чуваш ли ме! Лестат! — думкане на юмруци по вратата.

Спомен за приказка от детството: великанът казва, че усеща мириса на човешка кръв в леговището си. Ужас. Знаех, че великанът ще открие човека. Чувах го как приближава човека, стъпка по стъпка. Човекът бях аз.

Но сега вече — не.

Дим и солена плът, и туптяща кръв.

— Това е мястото на вещиците! Лестат, чуваш ли ме! Това е мястото на вещиците!

Глух трепет на стари тайни помежду ни, обичта, всичко онова, което само ние знаехме, чувствахме. Танците на лобното място на вещиците. Можеш ли да го отречеш? Да отречеш всичко, случило се между нас?

Да го изведа от Франция. Да го изпратя в Новия свят. И после какво? Цял живот ще е от онези донякъде интересни, но общо взето скучни смъртни, които са виждали духове, непрекъснато приказват за тях и никой не им вярва. Задълбочаваща се лудост. Дали най-накрая щеше да стане смешен умопобъркан от онези, за които дори главорезите и побойниците се грижат, и щеше да свири на цигулка, облечен в мръсно палто, на тълпите по улиците на Порт-о-Пренс?

— Стани пак кукловод — бе казала тя. Такъв ли бях? Никой никога няма да повярва на налудничавите му разкази.

Ала той знае къде е леговището ни, Майко. Той знае нашите имена, имената на рода ни — твърде много неща за нас. И никога не би заминал кротко за чужбина. И те може да го преследват, те вече никога няма да го оставят жив.

Къде са те?

Изкачих се по стълбите, подет от вихрушката на ехтящите му викове, проверих зарешетените прозорчета, гледащи към откритото поле. Те трябва да дойдат. Първо бях сам, после тя вече бе с мен, а сега имам тях!

Но къде бе затруднението? В това, че той го искаше? Че крещеше отново и отново, че го лишавам от силата?

Или в това, че сега имах оправдания, имах нужда да го доведа при мен, както желаех още от първия миг? Моят Никола, моята любов. Вечността очаква. Всички велики и разкошни наслади на това да си мъртвец.

Продължих да се изкачвам към него по стълбите и жаждата запя в мен. Да вървят по дяволите виковете му. Жаждата пееше, и аз бях инструмент на нейната песен.

А виковете му бяха станали нечленоразделни — чистата същност на проклятията му, унили означения на нещастието, което долавях, без да имам нужда от звуци. Имаше нещо божествено плътско в накъсаните срички, изтръгващи се от устата му, като тихото преливане на кръвта през сърцето му.

Вдигнах ключа, пъхнах го в ключалката и той млъкна, мислите му се отляха назад в него, сякаш океанът би могъл да се влее обратно в мъничките, тайнствени спирали на една-единствена раковина.

Опитах се да видя него в полумрака на стаята, не онова — обичта към него, тягостните, мъчителни месеци на копнеж по него, ужасната и непоколебима нужда от него, страстта. Опитвах се да видя онзи смъртен, който не знаеше какво говори, когато ме изгледа яростно:

— Ти и твоите приказки за доброта! — тих, клокочещ глас, блеснали очи. — Твоите приказки за доброто и злото, за това какво било правилно и какво — грешно, и за смъртта, о, да, смъртта, ужасът, трагедията…

Думи. Понесени от прилива на омразата, като цветя, които се разтварят в потока й, венчелистчетата се разлистват, а после опадат.

— … и ти я сподели с нея, синът на господаря поднесе на съпругата на господаря своя велик дар, Дарът на мрака. Онези, които живеят в замъка, споделят Дара на мрака — те никога не са били влачени до лобното място на вещиците, с локвите от човешка мазнина по земята в подножието на изгорелия кол, не, убийте дъртата вещица, която вече не вижда и затова не може да шие, и малоумното момче, което не може да оре нивата. И какво ни дава той на нас, господарският син, вълкоубиецът, онзи, който крещеше на лобното място на вещиците? Валутата на кралството! Толкова ни стига!

Трепереше. Ризата му бе подгизнала от пот. През разкъсаните дантели се мярка стегната плът. Мамеше, самата гледка мамеше — тесният торс със стегнати мускули, каквито скулпторите тъй обичат да ваят, розови зърна върху тъмната кожа.

— Тази сила… — ломотеше, сякаш цял ден бе повтарял тези думи отново и отново със същата страст и всъщност няма значение, че сега присъствам и аз. — Тази сила, която направи безсмислена всяка лъжа, тази тъмна сила, която се издигна над всичко, тази истина, заличила…

Не. Думи. Не истина.

Винените бутилки бяха опразнени, храната — изгълтана. Тънките му ръце бяха укрепнали и стегнати за боя. Но какъв бой? Кестенявата му коса се бе измъкнала от панделката, очите му — огромни, оцъклени.

Ала изведнъж той се блъсна в стената, сякаш се опитваше да мине през нея, за да избяга от мен — смътен спомен за това как те пият от него, вцепенението, екстазът, ала той начаса залитна отново напред, разпери ръце, за да се закрепи и да се хване за неща, които ги нямаше там.

Ала гласът му бе секнал.

Лицето му се разкриви.

— Как можа да го криеш от мен! — прошепна той. Мисли за древни магии, лъчезарни легенди, някакви огромни призрачни палати, в които всички тъмни създания живееха в разкош, опиянение от забранените знания, които правеха всички естествени неща маловажни. Вече нямаше чудо в падащите от дърветата листа, в слънцето, огряло овощната градина.

Не.

Мирисът лъхаше от него като уханието на благовония, като топлината и виещия се дим на църковните свещи. Сърцето туптеше под голата кожа на гърдите му. Стегнатият малък корем лъщеше от пот, петна от пот по дебелия кожен колан. Кръв, наситена със сол. Едва дишах.

А ние дишаме. Ние дишаме и усещаме вкус и мирис, и чувстваме, и изпитваме жажда.

— Всичко си разбрал погрешно — Лестат ли говори? Звучеше така, сякаш говори друг демон, презряна твар, за която гласът е подражание на човешкия глас. — Погрешно си разбрал всичко, което си видял и чул.

— Аз бих споделил с теб всичко, което притежавам! — гневът отново се надигна. Той протегна ръка. — Ти никога не разбираше! — прошепна.

— Вземай живота си и го живей. Бягай!

— Не виждаш ли, че това е потвърждение на всичко? Съществуванието му е потвърждение на чистото зло, на върховното зло! — тържество в погледа му. Внезапно той се пресегна и притисна длан в лицето ми.

— Не ме дразни! — възкликнах и го ударих толкова силно, че той се строполи назад, кротнал, притихнал. — Когато ми го предложиха, аз отказах. Отказах, уверявам те! С последния си дъх аз казах „Не“.

— Ти винаги си бил глупак — рече той. — Казвах ти го — ала се пречупваше. Трепереше и гневът му по алхимичен начин се превръщаше в отчаяние. Отново вдигна ръце, но се спря. — Ти вярваше в незначителни неща — каза, почти нежно. — Имаше нещо, което ти не виждаше. Възможно ли е сам да не знаеш какво притежаваш сега? — от изцъклените му очи изведнъж бликнаха сълзи.

Лицето му се сви. От него идеха неизговорени думи на обич.

И ме обзеха ужасни угризения. Мълчаливо и смъртоносно усетих как ме залива моята власт над него и неговото знание за нея. Обичта ми към него нажежи чувството за власт и го превърна в изгарящ срам, който внезапно се преобрази в нещо друго.

Пак бяхме зад кулисите в театъра; бяхме в селото в Оверн, в онова малко ханче. Долавях не просто мириса на кръвта му, а и внезапния ужас. Той бе отстъпил крачка назад. И самото му движение подхрани огъня в мен, също като гледката на покрусеното му лице.

Той се смаляваше, ставаше все по-уязвим. Ала никога не бе изглеждал по-силен и по-пленителен отсега.

Докато се приближавах, лицето му стана напълно безизразно. Очите му бяха чудно ясни. И съзнанието му се отвори, както се бе отворило и съзнанието на Габриел, и само за миг се мярнаха картини на двама ни в мансардата — разговаряхме ли разговаряхме, а луната огряваше снежните покриви, или вървяхме по улиците на Париж и си подавахме бутилка вино, навели глави, за да се защитим от първия полъх на зимния вятър, а пред нас се ширеше цяла вечност, в която ще съзреем и остареем, и толкова радост дори в несгодите, дори в несгодите — истинската вечност, истинското завинаги, тази смъртна мистерия. Ала тези картини избледняха в блещукащото изражение на лицето му.

— Ела при мен, Ники — прошепнах и вдигнах призивно ръце. — Трябва да дойдеш, ако го искаш…

Видях как една птица излита от пещера и се издига над откритото море. И имаше нещо ужасяващо в птицата и безкрая от вълни, над който летеше. Все по-високо и по-високо се издигаше тя и небето стана сребристо, а после постепенно среброто потъмня и небето стана черно. Вечерният мрак, нищо страшно, съвсем нищо. Благословен мрак. Ала той постепенно и неумолимо поглъщаше всичко, освен онова мъничко създание, което грачеше по вятъра над огромната пустиня, която бе светът. Празни пещери, пусти пясъци, пустинно море.

Всичко онова, което обичах да гледам или да слушам, или да докосвам с ръце, бе изчезнало или никога не бе съществувало, а птицата кръжеше и се рееше, летеше все по-надалече и по-надалече, нагоре, над мен или по-вярното беше — над никого, и побираше целия пейзаж без история и без смисъл в безжизнената чернота на едно малко око.

Изпищях — ала без да издам нито звук. Устата ми се изпълни с кръв и всяка глътка се плъзваше в гърлото ми и пропадаше в бездънната жажда. И ми се искаше да кажа, да, вече разбирам, разбирам колко ужасен, колко непоносим е този мрак. Не знаех. Не бих могъл да зная. Птицата се рееше в мрака над голия бряг, над безбрежното море. Мили Боже, спри това. По-ужасно и от ужаса в хана. По-ужасно от безпомощното цвилене на повалената в снега кобила. Ала все пак кръвта бе кръв и сърцето — сладкото сърце, любвеобилното сърце — беше там, повдигнало се на пръсти към устните ми.

Сега, обич моя, сега е мигът. Мога да преглътна живота, който тупти в сърцето ти и да те запратя в забравата, в която нищо не може да бъде разбрано и простено, или да те доведа при мен.

Отблъснах го назад. Притиснах го към мен, като да бе смазан. Ала видението не изчезваше.

Ръцете му се плъзнаха около шията ми, лицето му бе мокро, беше подбелил очи. После езикът му се стрелна навън и стръвно заблиза раната, която бях отворил за него в собственото си гърло. Да, страстно.

Ала моля те, премахни това видение. Спри полета нагоре, скрий ширналия се безцветен пейзаж, спри безсмисленото грачене, надвикващо воя на вятъра. В сравнение с този мрак болката не е нищо. Не искам… Не искам…

Но той се разпадаше. Бавно се разпадаше.

И най-сетне всичко свърши. Воалът на тишината се бе спуснал, също както когато преобразих нея. Тишина. Той се бе отделил от мен. И аз го държах далеч от мен, и той бе готов да се свлече, притиснал с ръце устата си, кръвта се стичаше на струйки по брадата му. Устата му зееше отворена и от нея се изтръгваше жаден звук — въпреки кръвта, жаден вик.

И зад него, отвъд спомена видение за металносивото море и самотната птица — негов единствен свидетел, аз видях на вратата нея. И косата й, стелеща се по раменете, бе златният воал на Дева Мария. И с лице, по което бе изписана огромна тъга, тя каза:

— Беда, сине мой.

В полунощ вече бе ясно, че той няма да проговори, да откликне на ничий глас или да помръдне по своя воля. Оставаше неподвижен и с безизразно лице там, където бе отнесен. И да го измъчваше смъртта, той с нищо не го показваше. И да го изпълваше с възторг новото видение, той го пазеше за себе си. Дори и жаждата не го накара да помръдне.

И Габриел бе тази, която, след като го оглежда мълчаливо часове наред, го хвана за ръка, изчисти го и го облече в нови дрехи. Избра черна вълна — една от малкото тъмни дрехи, които притежавах. И скромна ленена риза, която му придаваше странен вид на млад свещенослужител, малко прекалено сериозен, малко наивен.

И в тишината на криптата, докато ги гледах, аз разбрах без капка съмнение, че всеки от тях можеше да долавя мислите на другия. Безмълвно, тя го водеше, докато го измива и облича. Безмълвно го отпрати да седне на пейката до камината.

Най-сетне тя каза:

— Сега той трябва да излезе на лов — и щом го погледна, той стана, без да извърне очи към нея, все едно му бяха дръпнали конците.

Вцепенен, ги гледах как се отдалечават. Чувах стъпките им по стълбите. А после се промъкнах потайно подир тях и, стиснал решетката на портата, ги гледах как вървят, два котешки духа, през полето.

Нощната пустош бе непобедим студ, който ме обгръщаше и смазваше. Дори и огънят в камината не можа да ме стопли, когато се върнах при нея.

Пустота. И покоят, който си казвах, че желая — просто да остана сам след страшната борба в Париж. Покой и прозрението, което не можах да се принудя да й призная, прозрението, което ръфаше вътрешностите ми като прегладнял звяр — че сега той ми бе така противен, че не можех да го гледам.

5

Когато следващата вечер отворих очи, знаех какво възнамерявам да направя. Дали мога да го гледам, или не мога, не беше важно. Аз бях го направил такъв и аз трябваше да го извадя по някакъв начин от това вцепенение.

Ловът не бе го променил, въпреки че очевидно се бе справил успешно с пиенето и убиването. И сега от мен зависеше да го предпазя от погнусата, която изпитвах, да отида до Париж и да донеса единственото, което би го накарало да се освести.

Цигулката бе единственото, което той бе обичал някога като жив. Може би сега тя щеше да го пробуди. Аз щях да я сложа в ръцете му и той отново щеше да пожелае да засвири на нея, щеше да пожелае да свири с всичките си новопридобити умения, и всичко щеше да се промени, и мразът в сърцето ми щеше да се разтопи.

Щом Габриел се пробуди, аз й казах какво възнамерявам да направя.

— Ами другите? — попита тя. — Не можеш да влезеш сам в Париж.

— Мога — отвърнах. — Нужно е ти да останеш тук, с него. Ако онези дребни вредни твари се домъкнат, в това негово състояние те могат да го подмамят на открито. И освен това искам да разбера какво се случва под Гробището на невинните. Ако наистина сме сключили примирие, искам да го знам.

— Не ми допада идеята да отидеш — поклати глава тя. — Казвам ти, ако не бях убедена, че е нужно пак да говорим с водача, че има какво да научим от него и от старата жена, щях да се съглася тази вечер да отидем в Париж.

— И на какво толкова могат те да ни научат? — попитах ледено. — Че Слънцето наистина се върти около Земята? Че Земята е плоска? — но заради горчивината в думите си се засрамих.

Едно нещо, което те можеха да ми обяснят, бе защо вампирите, създадени от мен, можеха да долавят мислите си взаимно, а аз не можех. Ала бях твърде покрусен заради отвращението, което изпитвах към Ники, за да мисля за всичко това.

Само я гледах и си мислех колко великолепна бе гледката, докато Мрачната магия действаше в нея, да виждам как тя възкресява младежката й красота, отново я превръща в богинята, която бе за мен тя, когато бях малко дете. Докато гледах как Ники се променя, аз наблюдавах смъртта му.

Може би и без да прочете думите в душата ми, тя разбра всичко твърде добре.

Прегърнахме се бавно.

— Внимавай — рече тя.

Трябваше веднага да отида в апартамента и да потърся цигулката му. А трябваше да се оправя и с моя клет Роже. Да го излъжа. И заминаването от Париж все повече и повече изглеждаше най-уместната постъпка.

Но часове наред аз правех само каквото си искам. Ловувах в Тюйлери и по булевардите и се преструвах, че под Гробището на невинните няма никакво сборище, че Ники е още жив и се подвизава някъде здрав и читав, че цял Париж отново е мой.

Но постоянно се ослушвах за тях. Мислех за старата царица. И ги чух, когато най-малко очаквах — на булевард „Дю Тампл“, докато наближавах театъра на Рено.

Странно беше, че са излезли на светло, както се изразяваха те. Ала само след секунди вече знаех, че неколцина от тях се крият зад театъра. И този път нямаше злоба, а само отчаяна възбуда, когато усетиха, че съм наблизо.

После видях бялото лице на вампирката, онази, тъмнооката красавица с коса на вещица. Тя се спотайваше в уличката откъм вратата към сцената и се стрелна напред, за да ми махне.

Подкарах кобилата напред-назад. Булевардът представяше обичайната панорама за пролетна вечер: стотици разхождащи се сред потока от карета, много улични музиканти, жонгльори и акробати, осветените театри, разтворили врати, за да приканват тълпата. Защо трябваше да изоставя всичко това, за да разговарям с тези създания? Ослушах се. Те бяха четирима и отчаяно ме очакваха. Изпитваха ужасен страх.

Добре. Обърнах кобилата и навлязох в уличката, стигнах чак до дъното й, където те се навъртаха около каменната стена.

Сивоокото момче беше там със слисано изражение и това ме изненада. Висок рус мъж вампир стоеше зад него заедно с красива жена. И двамата бяха загърнати в дрипи като прокажени. Красавицата с тъмните очи, която се бе разсмяла на шегичката ми на стълбището под Гробището на невинните, бе тази, която заговори.

— Трябва да ми помогнеш! — прошепна тя.

— Нима? — опитах се да усмиря кобилата. Компанията им не й допадаше. — Защо да ти помагам?

— Той унищожава сборището — отвърна тя.

— Унищожава нас… — додаде момчето, но без да ме поглежда. Бе забило поглед в камъните пред себе си и в мислите му се мярнаха картини от случващото се — запалената клада, Арман, който принуждава следовниците си да влязат в огъня.

Опитах се да си ги избия от главата. Но сега картините заприиждаха откъм всички тях. Тъмнооката красавица ме погледна право в очите, докато се опитваше да избистри изображенията: Арман, размахал грамадна овъглена греда, подкарва другите към огъня, после ги блъсва с гредата в пламъците, докато те се мъчат да избягат.

— Боже мили, та вие бяхте дванайсет! — възкликнах. — Не можехте ли да се преборите?

— Преборихме се и сме тук — рече жената. — Той изгори шестима, а останалите избягахме. Обзети от ужас, ние търсехме странни места за почивка през деня. Никога досега не бяхме го правили — да спим далеч от нашите свещени гробове. Не знаехме какво ще се случи с нас. И когато се пробудихме, той беше там. Успя да унищожи още двама. Само ние останахме. Той дори разкърти дълбоките гробници и изгори гладуващите. Разкърти земята, за да засипе тунелите към нашето сборно място.

Момчето бавно вдигна поглед.

— Ти ни причини това — прошепна той. — Погуби всички ни.

Жената застана пред него.

— Трябва да ни помогнеш! — примоли се тя. — Създай ново сборище с нас! Помогни ни да съществуваме така, както съществуваш ти! — тя погледна нетърпеливо момчето.

— Ами старата жена, великата? — попитах.

— Точно тя го започна — отвърна ожесточено момчето. — Тя се хвърли в огъня. Каза, че щяла да отиде при Магнус. Смееше се. И тогава той подкара другите към огъня, а ние побягнахме.

Склоних глава. Значи нея вече я нямаше. И всичко, което бе видяла и узнала, бе изчезнало заедно с нея. И какво бе оставила след себе си? Простият, отмъстителният, поквареното дете, убедено, че нейните знания са неистински.

— Трябва да ни помогнеш! — настоя тъмнооката. — Виждаш ли, негово право като господар на сборището е да унищожава слабите, онези, които не могат да оцелеят.

— Той не можеше да позволи сборището да пропадне в хаоса — обади се другата вампирка, застанала зад момчето. — Без вярата в Мрачните обичаи другите можеше да сбъркат и да наплашат смъртното население. Но ако ти ни помогнеш да създадем ново сборище, да се усъвършенстваме по нови начини…

— Ние сме най-силните от сборището — додаде мъжът. — И ако успеем да го отблъскваме достатъчно дълго и да продължим да се справяме и без него, то с времето той може да ни остави на мира.

— Той ще ни унищожи! — измърмори момчето. — Той никога няма да ни остави на мира. Ще изчаква мига, в който се разделим…

— Той не е непобедим! — заяви високият мъж. — И е загубил всякаква вяра. Запомни го.

— А ти имаш кулата на Магнус, скривалище… — отчаяно извика момчето, вперило очи в мен.

— Не, нея не мога да споделя с вас — отвърнах. — Трябва сами да спечелите тази битка.

— Но ти несъмнено можеш да ни водиш… — възрази мъжът.

— Нямате нужда от мен — заявих. — Какво сте научили вече от моя пример? Какво научихте от онова, което казах снощи?

— Повече научихме от онова, което ти му каза после — отвърна тъмнооката. — Чухме те да му говориш за ново зло, за злото на сегашните времена, на което му е отредено да броди сред света под красива човешка маска.

— Сложете си маските тогава — рекох. — Вземайте дрехите на жертвите си, вземайте парите от джобовете им. И можете да се движите сред смъртните като мен. С времето ще натрупате достатъчно богатство, за да се сдобиете със своя собствена малка крепост, свое тайно светилище. И тогава няма вече да сте просяци или призраци.

Виждах отчаянието по лицата им. Ала въпреки това те слушаха внимателно.

— Ами кожата ни, тембърът на гласовете ни…? — попита тъмнооката.

— Можете да измамите смъртните. Много е лесно. Нужна е само малко сръчност.

— Ала как да започнем? — попита момчето безизразно, сякаш бе въвлечен във всичко това против волята си. — На какви смъртни да се престорим?

— Изберете сами! — отвърнах. — Огледайте се около вас. Маскирайте се на цигани, ако поискате — това няма да е толкова трудно. Или още по-добре — на артисти — погледнах към светлините на булеварда.

— Артисти! — възкликна тъмнооката и в очите й проблесна искрица на възбуда.

— Да, актьори. Улични артисти. Акробати. Станете акробати. Несъмнено сте ги видели навън. Можете да покриете белите си лица с грим, а екстравагантните ви жестове и изражения изобщо няма да ги забележат. Не бихте могли да изберете по-съвършено прикритие от това. На булеварда ще видите всевъзможните смъртни, които живеят в този град. Ще научите всичко онова, което имате нужда да знаете.

Тя се засмя и огледа другите. Мъжът се бе замислил дълбоко, другата жена размишляваше, момчето не бе уверено.

— С вашите умения лесно можете да станете жонгльори и гимнастици — продължих. — За вас това няма да е нищо. Могат да ви гледат хиляди, които никога не биха се досетили какви сте.

— Но не това се случи с теб на сцената на този малък театър — заяви хладно момчето. — Ти изпълни душите им с ужас.

— Защото аз реших така — отвърнах. Трепет на болка. — Това е моята трагедия. Но мога да измамя всеки, стига да поискам — и вие също.

Бръкнах в джобовете си и извадих шепа златни крони, които дадох на тъмнооката. Тя ги пое с шепи и се взря в тях, като че я изгаряха. Вдигна очи и в тях аз видях себе си на сцената на Рено, как изпълнявам онези страховити подвизи, прогонили тълпата на улицата.

Ала в ума й се въртеше и друга мисъл. Тя знаеше, че театърът е изоставен, че съм изпратил трупата някъде далече.

И за един миг се замислих, оставих болката да се удвои и да премине през мен, като се питах дали другите я долавят. В края на краищата, какво значение имаше?

— Да, моля — рече хубавицата и докосна ръката ми с хладните си бели пръсти. — Пусни ни в театъра! Моля те! — тя се обърна и погледна задния вход на театъра на Рено.

Да ги пусна вътре. Да ги пусна да танцуват на гроба ми.

Но там можеше да са останали стари костюми, зарязаните атрибути на трупа, разполагаща с всички пари на света, за да си купи нови труфила. Стари гърненца с бял грим. Вода в бъчвите. Хиляди. Съкровища, зарязани в бързината при заминаването.

Бях се вцепенил, не можех да мисля за всичко това, не исках да се връщам в миналото и да прегърна всичко, случило се там.

— Много добре — рекох и извърнах очи, сякаш нещо дребно бе отвлякло вниманието ми. — Можете да влезете в театъра, ако желаете. Можете да използвате всичко вътре.

Тя се приближи и внезапно долепи устни до опакото на дланта ми.

— Няма да забравим това — рече тя. — Моето име е Елени, това момче е Лоран, мъжът е Феликс, а жената с него — Йожени. Ако Арман тръгне срещу теб, той тръгва срещу нас.

— Дано преуспеете — отвърнах и странно — казах го съвсем искрено. Зачудих се дали някой от тях, с техните Мрачни обичаи и Мрачни обреди, изобщо е искал някога този кошмар, който всички деляхме. В действителност и тях ги бяха въвлекли в него също като мен. И сега всички ние бяхме Деца на мрака, за добро или за лошо.

— Но в действията си тук проявявайте ум — предупредих. — Никога не водете тук жертви и не убивайте наблизо. Бъдете умни и пазете скривалището си.

Беше три часът, когато преминах по моста към „Ил Сен Луи“. Достатъчно време бях пропилял. Сега трябваше да намеря цигулката.

Но щом наближих къщата на Ники на кея, забелязах, че нещо не беше наред. Прозорците бяха оголени. Всички завеси бяха смъкнати, ала въпреки това вътре светеше, сякаш горяха стотици свещи. Твърде странно. Роже все още не можеше да е сложил ръка на апартамента. Не беше минало достатъчно време, за да предположи, че Ники е бил зле изигран.

Бързо се качих на покрива и слязох по стената до прозореца, гледащ към двора, и видях, че и там са махнали завесите.

Свещи горяха във всички канделабри и във всички настенни светилници. Дори имаше свещи, залепнали в собствения си восък по пианото и писалището. В стаята цареше пълна неразбория.

Всички книги бяха свалени от лавиците. Някои от тях бяха накъсани, от тях бяха откъснати страници. Дори и нотните листове бяха захвърлени един по един върху килима, всички картини бяха пръснати по масите заедно с други дребни предмети — монети, пари, ключове.

Може би демоните бяха погромили къщата, когато са отвели Ники. Но кой бе запалил всички тези свещи? Беше нелепо.

Заслушах се. В апартамента нямаше никой. Или така изглеждаше. Но после чух не мисли, а едва доловими звуци.

Присвих очи, съсредоточих се и се досетих, че чувам прелистването на страници, а после захвърлиха нещо. Пак прелистване на страници, корави страници от стар пергамент. После книгата отново падна.

Вдигнах прозореца възможно най-безшумно. Слабите звуци не секнаха, но нямаше никаква миризма на човек, нито пулсиране на мисъл.

Но някакъв мирис витаеше, по-силен от мириса на застоял тютюн и восъка на свещите. Мирисът на гробищна пръст, който лъхаше от вампирите.

Още свещи в коридора. Свещи в спалнята, и същата неразбория, отворени книги, струпани в безредни купчини, омотани чаршафи, картини, натрупани накуп. Изпразнени шкафове, извадени чекмеджета.

И нямаше цигулка никъде — това успях да го отбележа.

Който и да бе той… И, разбира се, аз се досещах кой трябва да е… Той пет пари не даваше, че аз съм там! Дори не се спря, за да си поеме дъх.

Продължих надолу по коридора, застанах на вратата на библиотеката и вперих в поглед в него. Той продължаваше със заниманието си.

Бе Арман, разбира се. Ала изобщо не бях подготвен за гледката, която той представляваше там.

Восъкът от свещите капеше по мраморния бюст на Цезар, разтичаше се по ярко оцветените държави върху световния глобус. А книгите лежаха, натрупани в цели планини на килима, освен онези на последната лавица в ъгъла, където стоеше той, все още облечен в древните си дрипи, с прашна коса, не ме поглеждаше, докато прелистваше страница след страница, вперил очи в изписаните думи пред него, с полуразтворени устни и изражение, подобно на изражението на насекомо, съсредоточено гризящо листо.

Всъщност изглеждаше направо кошмарно. Изсмукваше всичко от книгите!

Най-сетне пусна тази, която държеше и взе друга, отвори я и започна да я поглъща по същия начин, като прокарваше пръст по изреченията със свръхестествена скорост.

И аз разбрах, че бе прегледал всичко в апартамента по този начин, дори и чаршафите и завесите, картините, свалени от куките си, съдържанието на шкафовете и чекмеджетата. Но от книгите той поемаше концентрирани знания. Всичко — от „Записки за галската война“ на Цезар до съвременни английски романи — се търкаляше на пода.

Но целият ужас не бе само в неговия маниер, а в разрухата, която оставяше след себе си, пълното незачитане на всичко, което използваше.

И пълното му незачитане към мен.

Той довърши последната книга или я захвърли и продължи със стария вестник на една по-ниска лавица.

Заотстъпвах и излязох от стаята, по-далече от него, като вцепенено се взирах в мръсната му фигура. Кестенявата му коса блестеше въпреки мръсотията по нея; очите му горяха като два фенера.

Изглеждаше гротескно сред всички свещи и разливащите се цветове на апартамента, това мръсно безпризорно дете на подземния свят, и въпреки това красотата му покоряваше. Нямаше нужда полумракът в „Света Богородица“ или мъждивата светлина на факлите в криптата да го ласкаят. И на тази ярка светлина в него се забелязваше една свирепост, която не бях забелязал преди.

Изпаднах в непреодолимо объркване. Той бе едновременно опасен и завладяващ. Можех да го гледам вечно, ала един инстинкт надделяваше и ми казваше: Махай се! Остави му това място, щом го иска. Какво значение има сега?

Цигулката! Отчаяно се мъчех да мисля за цигулката. Да спра да следя движението на пръстите му по думите пред него, безжалостната сила на очите му.

Ала тези неща ме вкарваха в транс.

Обърнах му гръб и влязох в салона. Ръцете ми трепереха. Знанието, че той се намира там, ми беше непоносимо. Претърсих навсякъде и не намерих проклетата цигулка. Какво ли би могъл да направи Ники с нея? Не се сещах.

Преобръщане на страници, шумолене на хартия. Тихият шум от падащия на пода вестник.

Връщай се незабавно в кулата.

Бързо тръгнах покрай библиотеката, когато без предупреждение беззвучният му глас се стрелна и ме спря — все едно ръка докосна гърлото ми. Обърнах се и видях, че той ме гледа.

Обичаш ли ги, твоите безмълвни деца? Те обичат ли те? — това ме питаше той, смисълът се разплиташе и измъкваше от безкрайното ехо.

Усетих как кръвта приижда към лицето ми. Горещината се разстла върху мен като маска, когато го погледнах.

Сега всички книги в стаята се въргаляха на пода. Той бе привидение сред руините, посетител, пратен от дявола, в когото вярваше. И все пак лицето му бе толкова нежно, толкова младо.

Тъмната магия никога не носи любов, виждаш ли, тя носи само безмълвие — гласът му сякаш бе по-мек сред това беззвучие, по-ясен, ехото се разпръсваше. — Ние казвахме, че такава е волята на Сатаната, господарят и новопосветеният да не дирят утеха един в друг. В края на краищата, трябваше да се служи на Сатаната.

Всяка дума ме пронизваше. Всяка дума бе приемана с тайно, унизително любопитство и уязвимост. Но аз не исках да му позволя да го види.

— Какво искаш от мен? — попитах сърдито.

Този въпрос бе разтърсващ. В този момент изпитвах повече страх от него, отколкото в предишните битки и спорове, а аз мразя тези, които ми внушават страх, които знаят неща, които аз имам нужда да знам, които с това са по-силни от мен.

— Това е все едно да не можеш да четеш, нали? — изрече той на глас. — А твоят създател, изгнаника Магнус, какво ли го е интересувало твоето невежество? Той не ти е обяснил най-простите неща, нали?

Докато говореше, нищо не трепна в изражението му.

— Не е ли било винаги така? Някога някой било ли го е грижа да те научи на нещо?

— Ти вадиш тези неща от мислите ми… — отвърнах. Бях погнусен. Видях манастира, в който бях живял като момче, безкрайните редици от книги, които не можех да прочета. Габриел, приведена над книгите й, с гръб към всички нас. — Престани! — прошепнах.

Като че мина страшно дълго време. Губех ориентация. Той отново заговори, ала безмълвно.

Те никога не те удовлетворяват — онези, които създаваш. В мълчание, отчуждението и ядът само растат.

Мъчех се да се принудя да се раздвижа, ала не помръдвах. Просто го гледах, а той продължи.

Ти копнееш за мен, и аз за теб, и само ние в цялото това царство сме достойни един за друг. Не го ли знаеш?

Беззвучните думи като че се разтягаха и отекваха като нота на цигулка, разтегляна до края на вечността.

— Това е лудост! — прошепнах. Замислих се за всичко, което той ми бе казал, за обвиненията му към мен и ужасите, описани от другите — че бе хвърлил следовниците си в огъня.

— Лудост ли е? — попита той. — Върви тогава при своите мълчаливци. Дори и сега те споделят помежду си онова, което не могат да кажат на теб.

— Ти лъжеш… — казах.

— И времето само ще укрепва тяхната независимост. Но, учи се сам. Ще ме намериш достатъчно лесно, когато поискаш да дойдеш при мен. В края на краищата, къде ли мога да отида? Какво ли мога да направя? Ти отново ме направи сирак.

— Не съм…

— Не, ти го направи! — възкликна той. — Ти. Ти го погуби — ала въпреки това в думите му нямаше гняв. — Ала аз мога да те изчакам да дойдеш, ще изчакам да ми зададеш въпросите, на които само аз мога да отговоря.

Дълго се взирах в него. Не зная колко дълго. Сякаш не можех да се помръдна, и не виждах нищо друго, освен него, и отново ме обземаше огромния покой, който бях изпитал в „Света Богородица“ — неговата магия отново действаше. Светлините в стаята бяха твърде ярки. Нищо друго не го обкръжаваше, освен светлина, и сякаш той се приближаваше към мен, а аз към него, ала никой от нас не помръдваше. Той ме изпиваше, притегляше ме към себе си.

Обърнах се, препънах се и изгубих равновесие. Но бях вън от стаята. Втурнах се по коридора, излязох навън през задния прозорец и се покатерих на покрива.

Препуснах през Ил дьо ла Сите, сякаш той ме преследваше. И когато вече бях оставил града зад гърба си, сърцето ми продължаваше да бие неистово.

Камбаните на ада бият.

Кулата тънеше в мрак на фона на първите проблясъци на утринните лъчи. Моето малко сборище вече бе полегнало в криптата в подземието.

Не отворих ковчезите да ги погледна, въпреки, че отчаяно ми се искаше — само да видя Габриел и да докосна ръката й.

Заизкачвах се сам към назъбените стени, за да погледам пламтящото чудо на наближаващата утрин, онова, чийто финал никога не биваше да виждам. Камбаните на ада бият, моята тайна музика…

Ала и друг звук стигаше до слуха ми. Разпознах го, докато се изкачвах по стълбите. И се удивих на неговата мощ — успяваше да стигне до мен чак дотук. Той бе като песен, която се издигаше над огромното разстояние, тиха, сладка песен.

Някога, преди години, чух едно селянче да пее, докато вървеше по главния път, който водеше от селото на север.

Той не знаеше, че някой го слуша. Мислеше си, че е сам сред откритото поле, и гласът му притежаваше съкровена сила и чистота, които му придаваха неземна красота. Думите на старата му песен нямаха значение.

И това бе гласът, който сега ме зовеше. Самотният глас, който се издигаше над милите, които ни разделяха, за да събере в себе си всички звуци.

Отново се уплаших. Ала въпреки това отворих вратата в горния край на стълбището и излязох на каменния покрив. Копринен бе утринният ветрец, мечтателно блещукаха последните звезди. Небето не беше балдахин, а по-скоро мъгла, която се издигаше в безкрая над мен, а звездите се възнасяха нагоре и се топяха в мъглата.

Далечният глас се избистряше като нота, изпята във високите планини, и докосна гърдите ми там, където бях положил дланта си.

Той ме прониза така, както лъчът пронизва мрака, и пееше: Ела при мен. Всичко ще е простено, само ела при мен. Сега съм по-самотен отвсякога.

И заедно с гласа дойде и усещането за безкрайни възможности, за почуда и очакване и то донесе със себе си видението на Арман, застанал сам на разтворените порти на „Света Богородица“. Времето и пространството бяха илюзии. Той стоеше, облян от бледа светлина, пред главния олтар — гъвкаво тяло в царствени дрипи, затрептя и се стопи, а в очите му нямаше нищо друго, освен търпение. Сега под Гробището на невинните нямаше подземие. Нямаше я гротескността на парцаливия гост в библиотеката на Ники, който захвърляше книгите, след като приключи с тях, сякаш бяха празни черупки.

Струва ми се, че коленичих и отпуснах глава върху ръбестите камъни. Видях луната да се разтваря като фантом и сигурно слънцето я докосна, защото тя ми причини болка и трябваше да затворя очи.

Но бях изпълнен с възторг и екстаз. Сякаш духът ми можеше да познае без течението на кръвта величието на Мрачната магия — в интимността на гласа, който ме разрязваше и издирваше най-нежните, най-съкровените кътчета на душата ми.

Какво искаш от мен? — искаше ми се да попитам пак. Как може да има прошка, когато съвсем скоро имаше такава ненавист? Твоето сборище — унищожено. Ужаси. Не искам да си представям… Исках отново да повторя всичко.

Ала и сега не можех да го изкажа по-добре отпреди. И този път знаех, че дръзна ли да се опитам, блаженството ще се стопи, ще ме изостави и терзанието ще е по-силно от жаждата за кръв.

Ала въпреки, че не помръдвах, обгърнат от тайнствеността на чувството, аз знаех, че странните образи и чувства не идват от мен.

Видях се как отново се оттеглям в тъмницата и вдигам на ръце безжизнените тела на онези сродни души изчадия, които обичах. Видях се как ги отнасям на покрива на кулата и ги оставям там, безпомощни на произвола на изгряващото слънце. Напразно Камбаните на ада биеха тревога за тях. И слънцето ги пое и ги превърна в пепелни фигури с човешка коса.

Душата ми побягна от тази картина ужасена, побягна в мъчително разочарование.

— Все пак си дете — прошепнах. Ах, болката от разочарованието, угасващата възможност… — Колко глупав си да мислиш, че аз съм способен на това.

Гласът утихна, отдръпна се от мен. И усетих своята самота с всяка пора на кожата си. Сякаш всяко покритие ми бе отнето завинаги и щях завинаги да остана тъй гол и нещастен, както сега.

И далече, далече усетих как една сила се сгърчи, сякаш духът, от когото идеше гласът, се извиваше и гънеше като огромен език.

— Предателство! — произнесох на глас. — Но, о, колко тъжна е тя, погрешната преценка. Как можеш да твърдиш, че желаеш мен!

И то изчезна. Стопи се напълно. И аз отчаяно го възжелах отново, дори и само за да се бори с мен. Желаех отново да изпитам чувството за възможност, онова прелестно сияние.

И видях лицето му в „Света Богородица“, момчешко и почти сладко, като лицето на светец, рисуван от да Винчи. И ме обзе ужасяващото чувство за предопределение.

6

Щом Габриел се пробуди, аз я отведох далеч от Ники сред покоя на гората и й разказах за всичко, случило се предишната нощ. Описах й всичко, което Арман е предложил и казал. Притеснен й заговорих за тишината, която съществуваше между нея и мен и че вече зная, че това няма да се промени.

— Трябва да напуснем Париж възможно най-скоро — заключих най-накрая. — Това създание е твърде опасно. А колкото до онези, на които дадох театъра — те не знаят нищо друго, освен наученото от него. Аз казвам, нека Париж остане за тях, а ние нека поемем по Дяволския път, както казваше старата царица.

Очаквах тя да се разгневи и да се озлоби срещу Арман, ала по време на целия ми разказ тя запази спокойствие.

— Лестат, има твърде много въпроси, които не са получили отговор — рече тя. — Аз искам да узная какво е било началото на старото сборище, искам да узная всичко, което Арман знае за нас.

— Майко, изкушен съм да обърна гръб на всичко това. Не ме интересува какво е било началото. Питам се дали дори и самият той знае.

— Разбирам, Лестат — рече тихо тя. — Разбирам, повярвай. Когато всичко е казано и сторено, мен ме е грижа за тези твари по-малко, отколкото за дърветата в тази гора или за звездите над нас! Бих предпочела да изучавам теченията на ветровете или орнаментите, изрисувани върху падащите листа…

— Точно така.

— Но не бива да прибързваме. Сега най-важно е ние тримата да останем заедно. Трябва да ходим в града заедно и бавно да се подготвяме за съвместното си заминаване. И заедно трябва да се опитаме да осъществим твоя план да пробудим Никола с цигулката му.

Исках да поговорим за Ники. Исках да я попитам какво се крие зад мълчанието му, какво разгадаваше тя? Ала думите пресъхваха в гърлото ми. И сега, както през цялото време, мислех за преценката й още в първите мигове: „Беда, сине мой.“

Тя ме обви с ръце и ме поведе обратно към кулата.

— Аз няма нужда да чета мислите ти, за да знам какво става в душата ти — рече ми тя. — Хайде да го отведем в Париж. Да се опитаме да намерим Страдивариуса — тя се изправи на пръсти и ме целуна. — Ние бяхме поели заедно по Дяволския път още преди това да се случи. И скоро пак ще тръгнем по него.

Да заведем Никола в Париж бе също тъй лесно, както и да го водим във всичко останало. Като призрак той възседна коня си и яздеше до нас, и само тъмната му коса и пелерината му изглеждаха живи, развявани от вятъра.

Докато се хранехме в Ил дьо ла Сите, открих, че не мога да го гледам как ловува и убива.

Да го гледам как върши тези прости неща мудно като сомнамбул не ми вдъхваше надежда. То доказваше единствено, че той би могъл да продължава така до безкрай, нашият безмълвен съучастник, същински възкресен труп.

Ала едно неочаквано чувство ме завладя, докато сновяхме заедно из уличките. Сега вече не бяхме двама, а трима. Сборище. И само да можех да го накарам да се съвземе…

Но посещението на Роже беше на първо място. Аз самичък трябваше да се срещна с адвоката. Затова ги оставих да ме чакат само през няколко врати от къщата му, и докато чуках с чукалото по вратата, аз се стегнах за най-изтощителното изпълнение в театралната ми кариера.

Е, аз много бързо научих един важен урок за смъртните и желанието им да бъдат убедени, че светът е безопасно място. Роже страшно ми се зарадва. Толкова му олекна, че аз съм „жив и в добро здраве“ и не желая да се отказвам от услугите му, че кимаше в знак на съгласие още преди да започна с нелепите си обяснения.

(И този урок за душевния покой на смъртните аз никога не забравих. Дори и призрак да разпарчетосва къщата, мята тенджери навсякъде, излива вода върху възглавниците, кара часовниците да бият по всяко време, смъртните биха предпочели почти всяко предложено „естествено обяснение“ за това, което се случва, без значение колко абсурдно е то, пред очевидното свръхестествено.)

Почти веднага се изясни също и че той вярваше, че ние с Габриел сме се измъкнали от апартамента през входа за прислугата към спалнята, симпатична възможност, за която преди не бях се досетил. А за разкривения канделабър само измърморих нещо, че съм полудял от скръб, когато съм видял майка ми, което той веднага разбра.

Що се отнася до причината за нашето напускане, ами Габриел настояла да я заведат далеч от всички и да я закарат в манастир, в момента била там.

— Ах, мосю, здравето й се подобри по чудо! — възкликнах. — Де да можехте само да я видите… Но няма значение. Ние незабавно заминаваме за Италия с Никола дьо Ланфан и са ни нужни валута, кредитни писма, каквото и да е, а също и карета за път, грамадна карета, и добър екипаж от шестима души. Уредете всичко да бъде готово за петък, привечер. И пишете на баща ми, че ще отведем майка ми в Италия. Баща ми е добре, предполагам?

— Да, да, разбира се, нищо не съм му казал, освен най-окуражителни…

— Колко умно от ваша страна. Знаех си, че мога да ви се доверя. Какво щях да правя без вас? А тези рубини — бихте ли могли да ми ги обърнете в пари незабавно? Тук имам и няколко испански монети за продан, доста стари, струва ми се.

Той дращеше като обезумял, съмненията и подозренията му се топяха от топлината на усмивките ми. Толкова се радваше, че има с какво да се занимава!

— Запазете имота ми на булевард „Дю Тампл“ свободен — заръчах. — И, разбира се, вие ще управлявате всичките ми дела — и прочее, и прочее.

Моят имот на булевард „Дю Тампл“, скривалището на отчаяна, парцалива банда вампири, освен ако Арман вече не ги бе открил и изгорил като стари костюми. Щях доста скоро да намеря Отговора на този въпрос.

Слязох по стълбите, като си подсвирквах съвсем по човешки, радостен, че тази омразна задача най-сетне е изпълнена. И тогава осъзнах, че Ники и Габриел никъде не се виждаха.

Спрях на улицата и се завъртях.

Видях Габриел в мига, в който чух гласа й — млада, момчешка фигура, която изскочи от една уличка, все едно се е материализирала на място.

— Лестат, няма го… Изчезна! — извика тя.

Не можах да й отговоря. Казах някаква глупост от рода на „Как така изчезнал!“ Но мислите, бушуващи в главата ми, пресушаваха думите. Ако до този миг бях имал съмнения в обичта си към него, значи съм се лъгал.

— Обърнах му гръб и се случи за миг, казвам ти! — тя бе колкото наскърбена, толкова и сърдита.

— Ти чу ли някакво друго…

— Не. Нищо. Той просто беше твърде бърз.

— Да, ако се е движил сам, ако не са го отвели…

— Щях да доловя неговия страх, ако Арман го бе отвел! — настоя тя, ужасена и разгневена. Той бе изчезнал в мрака, който се стелеше около нас като гигантско колело около своята ос. Струва ми се, че стиснах юмрук. Сигурно съм направил някой малък несигурен жест на паника.

— Чуй ме — рече тя. — В мислите му има само две неща, които се въртят ли въртят…

— Кажи ми!

— Едното е кладата под Гробището на невинните, на която едва не го изгориха. А другото е малък театър — светлини на рампата, сцена.

— Театърът на Рено — казах.

Двамата с нея заедно бяхме архангели. Не ни отне и петнайсет минути да стигнем на шумния булевард и да тръгнем през дрезгавата тълпа покрай изоставената фасада на театъра на Рено и да завием към задния вход.

Всички дъски бяха откъртени, ключалките — счупени. Но не чувах ни звук от Елени и останалите, когато тихомълком се промъкнахме в коридора, обикалящ около задния край на сцената. Тук нямаше никой.

Може би Арман в края на краищата бе събрал децата си у дома, и това беше мое дело, защото аз не пожелах да ги приема.

Нищо, освен джунглата от декори, огромните платна, изрисувани с нощ, ден, хълмове и долини, и отворените гримьорни, тези претъпкани килерчета, където тук-там на светлината, която се процеждаше през оставената отворена от нас врата, проблясваше огледало.

После ръката на Габриел стисна ръкава ми. Тя посочи право към кулисите. И по лицето й познах, че не бяха другите. Там бе Ники.

Минах отстрани на сцената. Кадифените завеси бяха дръпнати и от двете страни и виждах тъмната му фигура в оркестровата яма. Седеше на старото си място с ръце, сключени в скута. Бе обърнат с лице към мен, ала не ме забелязваше. Гледаше в празното.

И отново ме споходи споменът за странните думи на Габриел в нощта, след като я преобразих — че не може да се отърве от чувството, че е умряла и не може да окаже никакво влияние върху света на смъртните.

Той изглеждаше точно толкова безжизнен и прозрачен. Той бе неподвижното и безизразно привидение, в което почти се препъваш сред полумрака на обитаваната от призраци къща, сляло се с прашните мебели — уплахата, по-ужасна от всяка друга.

Погледнах да видя дали цигулката е там — на пода, или подпряна на стола му, и когато видях, че я няма, си помислих: „Е, все още има шанс.“

— Стой тук и гледай — казах на Габриел. Но сърцето ми тупкаше в гърлото, когато вдигнах очи и огледах тъмния театър, когато вдишах старите аромати. Защо трябваше да ни доведеш тук, Ники? На това обитавано от призраци място? Но пък и кой съм аз, че да питам? И аз се бях върнал, нали?

Запалих първата свещ, която намерих в старата гримьорна на примадоната. Отворени гърненца с грим бяха пръснати навсякъде, а по окачалките висяха много зарязани костюми. Всички стаи, през които минах, бяха пълни със захвърлени дрехи, забравени гребени и четки, повехнали цветя, които все още стояха във вазите, разсипана по пода пудра.

Отново си помислих за Елени и другите и разбрах, че тук витае съвсем слабият мирис на Гробището на невинните. И видях съвсем ясни отпечатъци от боси крака в разсипаната пудра. Да, те бяха влизали тук. И също бяха палили свещи, нали? Защото мирисът на восък бе твърде пресен.

Какъвто и да бе случаят, те не бяха влизали в старата ми гримьорна — стаята, която с Ники споделяхме преди всяко представление. Тя все още бе заключена. И когато разбих вратата и я отворих, изпаднах в тежък потрес. Стаята беше точно такава, каквато я бях оставил.

Беше чиста и подредена, дори и огледалото бе лъснато, и пълна с моите вещи, точно както беше в последната ми вечер тук. Старото ми палто, дрипата, която бях носил на село, висеше на закачалката, чифт сбръчкани ботуши и моите бурканчета с грим, идеално подредени, и моята перука, която носех само в театъра, бе нахлупена върху дървената си глава. Малко снопче писма от Габриел, стари броеве на английски и френски вестници, в които бяха споменали пиесата, и недопита бутилка вино с изсъхнала коркова тапа.

И там, в тъмното под мраморната тоалетка, частично закрита от навито на вързоп черно палто, лежеше лъскав калъф за цигулка. Не беше онзи, който бяхме донесли чак от дома с нас. Не. В него трябваше да е безценният дар, който му бях купил — цигулката „Страдивариус“.

Наведох се и отворих капака. Да, това бе най-прекрасният инструмент, изящен и с мрачна лъскавина, и лежеше там, сред всички тези маловажни вещи.

Зачудих се дали Елени и другите биха го взели, ако бяха влезли в тази стая? Дали щяха да знаят на какво е способен той?

Оставих за малко свещта, извадих го внимателно, затегнах конските косми на лъка, както бях виждал Ники хиляди пъти да прави. А после отново изнесох инструмента и свещта на сцената, наведох се и започнах да паля свещите в дългата редица светлини на рампата.

Габриел ме гледаше безстрастно. После ми се притече на помощ. Палеше свещ след свещ, а после запали и стенния светилник зад кулисите.

Ники като че помръдна. Ала може би това бе илюзия на нарастващата светлина, осветила профила му, меките лъчи, които от сцената разсейваха мрака в залата. Дълбоките гънки на кадифето оживяха навсякъде; богато украсените малки огледала отпред на галерията и на ложите, сами се превърнаха в светлини.

Прекрасно бе това местенце, нашето местенце. Портата към света за нас, когато бяхме смъртни. И накрая — портата към ада.

Щом приключих, се изправих на пода и огледах позлатените парапети, новият полилей, висящ от тавана, и нагоре към арката с маските на комедията и трагедията, като две лица върху една и съща шия.

Празна, тази сграда изглеждаше толкова по-малка. Никой театър в Париж не изглеждаше по-голям от нея, когато бе препълнена.

Навън се чуваше приглушеният гръм на движението по булеварда, тънички човешки гласове сегиз-тогиз като искрици се издигаха над бръмченето. Сигурно точно тогава премина тежка карета, защото всичко в театъра потрепери: пламъците на свещите срещу отражателите, грамадните сценична завеси, събрани отляво и отдясно, платното отзад, изящно изрисувано с градина и облаци над нея.

Подминах Ники, който дори не ме погледна, слязох по малкото стълбище зад него и дойдох при него с цигулката.

Габриел отново се отдръпна зад кулисите, изражението на малкото й лице бе хладно, ала търпеливо. Тя се подпря на гредата до нея с лекотата на странен дългокос мъж.

Спуснах цигулката над рамото на Ники и я положих в скута му. Усетих, че той се размърда, сякаш бе вдъхнал дълбоко. Тилът му се притисна в мен. И бавно той вдигна лявата си ръка, за да хване грифа на цигулката, а с дясната хвана лъка.

Коленичих и го хванах за раменете. Целунах го по бузата. Нечовешка сцена. Без човешка топлина. Скулптура на моя Никола.

— Свири — прошепнах. — Посвири тук само на нас.

Той бавно се обърна с лице към мен и за първи път след мига на Мрачната магия ме погледна в очите. Издаде някакъв едва доловим звук. Беше толкова напрегнат, сякаш вече не можеше да говори. Органите на речта се бяха стегнали. Ала после той прокара език по устната си и толкова тихо, че едва го чух, прошепна:

— Дяволският инструмент.

— Да — отвърнах. — Ако трябва да вярваш в това, то вярвай. Но свири.

Пръстите му запърхаха над струните. Той почука с пръст по кухото дърво. И после, разтреперан, започна да подръпва струните, за да ги настрои и започна да върти ключовете много бавно, сякаш откриваше процеса, идеално съсредоточен, за първи път.

Притисна инструмента до ухото си. И ми се стори, че отново не помръдна цяла вечност, а после бавно се изправи на крака. Излязох от оркестровата яма и се изкачих сред скамейките, и се втренчих в черния му силует, очертан от сиянието на осветената сцена.

Той се обърна с лице към празния театър, както толкова много пъти в мига на интермецото, и вдигна цигулката към брадата си. И с движение, толкова бързо, че сякаш пред очите ми блесна светкавица, докосна с лъка струните.

Първите пълнозвучни акорди запулсираха в тишината, разтегляха се и звученето им придобиваше дълбина, задираха дъното на самия звук. После нотите се издигнаха, богати, мрачни и пронизителни, като че изпомпани от крехката цигулка чрез алхимия, и внезапно бушуващ поток от мелодия наводни залата.

Той сякаш премина през тялото ми, проникна през костите ми.

Не различавах движенията на пръстите му, ударите на лъка — виждах само как се полюшва тялото му, измъчената му стойка, той се оставяше музиката да го огъва, да го навежда напред, да го отмята назад.

Тя звучеше все по-високо, пронизително, по-бързо, ала тонът на всяка нота бе самото съвършенство. Това бе свирене без усилия, виртуозност, за каквато смъртните не биха могли да мечтаят. И цигулката не просто пееше, а говореше. Цигулката подхвана разказ.

Музиката бе ридание, фуга на ужаса и се впримчваше в хипнотични танцови ритми, люлееше още по-бясно Ники насам-натам. Огряна от светлините на рампата, косата му бе рошава и лъщяща. Кървавата пот бе бликнала от него. Долавях мириса на кръвта.

Ала и аз се прегъвах — отдръпвах се от него, свлякох се на една пейка, сякаш за да се скрия от всичко, както веднъж преди в този театър ужасени смъртни бяха треперили пред мен.

И разбрах, разбрах едновременно и в пълнота, че цигулката разказваше всичко, случило се с Ники. Мракът избухна, мракът се стопи и красотата му бе подобна на сиянието на тлеещи въглени — сиянието им бе точно толкова силно, колкото да покаже колко безкраен всъщност е мракът.

Габриел също се напрягаше, за да издържи и да не помръдне под яростния напор, с напрегнато лице, притиснала ръце към главата си. Лъвската й грива падаше около нея, очите й бяха затворени.

Ала и друг звук се надигаше сред чистите вълни на песента. Те бяха тук. Те бяха дошли в театъра и идваха към нас през кулисите.

Музиката достигна невъзможни висини, звукът за миг се задави и после отново се разля. Смесицата от чувства и чиста логика я издигаше над границите на поносимото. И все пак тя не спираше и не спираше.

И другите бавно излязоха иззад завесата на сцената — първо стройната фигура на Елени, после момчето Лоран, и най-сетне Феликс и Йожени. Бяха станали акробати, улични артисти, и бяха облечени в дрехите на тези артисти — мъжете в бели клинове под мърлявите палта на арлекини, жените — с дълги шалвари и надиплени рокли и обути с пантофки за танц. Червилото блестеше по безупречно белите им лица, черен грим подчертаваше ослепителните им вампирски очи.

Те се плъзгаха към Ники, сякаш привлечени от магнит, красотата им още повече разцъфваше под сиянието на свещите, осветяващи сцената, косите им блестяха, движенията им бяха по котешки гъвкави, израженията им — унесени.

Както се гърчеше, Ники бавно се обърна с лице към тях и песента премина в неистова молба, залиташе, изкачваше се и се носеше с рев по мелодичния си път.

Елени го гледаше с широко отворени очи, сякаш ужасена или омагьосана. После ръцете й се издигнаха над главата в бавен драматичен жест, тялото й се напрегна, шията й стана още по-грациозна и дълга. Другата жена бе застанала на пръсти и вдигнала коляно със стъпало, насочено надолу, в първата стъпка на танц. Но високият мъж бе този, който изведнъж хвана такта на музиката на Ники, рязко наклони глава настрани и размърда ръце и крака, все едно е голяма марионетка, окачена на четири конеца, и ги дърпаха от гредите горе.

Другите го видяха. Бяха виждали марионетки на булеварда. И изведнъж всички започнаха да се движат механично, с резки спазматични движения, с лица като дървени маски, напълно безизразни.

Огромна прохладна вълна от наслада се надигна в мен, сякаш внезапно можех да си поема дъх сред горещината на музиката, и аз изстенах от удоволствие, докато ги гледах как скачат и падат, и вдигат крака със стъпала, изпънати към тавана, и се въртят, окачени на невидимите си конци.

Те бяха открили гротескната сърцевина на музиката, самото равновесие между ужасната молба и настоятелното пеене, и Ники бе този, който дърпаше конците им.

Ала това се променяше. Сега той свиреше на тях, а те му танцуваха.

Той направи крачка към сцената, прескочи димящия улей, в който бяха наредени светлините на рампата, и се приземи сред тях. Светлината блещукаше по инструмента и по лъсналото му лице.

Един нов елемент на подигравка се вклини в безкрайната мелодия — синкоп, който разклати песента и я направи едновременно още по-мъчителна и още по-сладка.

Мятащите се кукли с вдървени стави го обкръжиха, тътреха крака и се клатеха по дъсчения под. С разперени пръсти и клатещи се насам-натам глави, те танцуваха жита и се извиваха, докато най-накрая всички се изтръгнаха от сковаността си, а мелодията на Ники се разтопи в покъртителна тъга и танцът мигом стана плавен, сломен и бавен.

Сякаш един-единствен ум ги управляваше, сякаш танцуваха не само на музиката, но и на мислите на Ники и той, както свиреше, затанцува с тях, ритъмът се забърза, той се превърна в селския цигулар край огъня на Ланфан, а те заскачаха по двойки като селски любовници — полите на жените се развяваха, мъжете приклякаха, щом повдигнеха жените, всички заставаха в пози на най-нежна любов.

Вцепенен, аз съзерцавах картината: свръхестествените танцьори, цигуларят чудовище, крайници се движеха нечовешки бавно, с омагьосваща грация. Музиката бе като огън, който поглъщаше всички ни.

Сега тя пищеше от болка, от ужас, от чистия бунт на душата срещу всичко. И те отново я претвориха в картина, с разкривени от терзания лица, като трагичната маска, гравирана върху арката над тях, и знаех, че ако не им обърна гръб, щях да се разплача.

Не исках да слушам повече, не исках да виждам повече. Ники се люлееше напред-назад, сякаш цигулката бе звяр, изплъзващ се от неговата власт. Той шибаше струните с кратки, груби удари на лъка.

Танцьорите преминаваха пред него, зад него, прегръщаха го и го улавяха, когато внезапно той вдигаше ръце нагоре и издигаше цигулката високо над главата си.

Висок, пронизителен смях изригна от него. Той разтрисаше гърдите му, разтърсваше ръцете и краката му. А после той наведе глава и се вторачи в мен. И с цяло гърло изкрещя:

— Представям Ви Театъра На Вампирите! Театърът На Вампирите! Най-Великият Спектакъл На Булеварда!

Смаяни, другите се взираха в него. Ала отново, в пълно единодушие, те запляскаха с ръце и се развикаха. Заподскачаха във въздуха, надавайки радостни писъци. Обвиваха врата му с ръце и го целуваха. Затанцуваха в кръг около него и го завъртяха с ръце. Бликна смях, заизлива се с клокочене от всички тях, а той ги притискаше към себе си и отговаряше на целувките им, и с дългите си розови езици те облизваха потта от челото му.

— Театърът на вампирите! — те се откъснаха от него и ревнаха към несъществуващата публика, към света. Поклониха се на светлините на рампата и с писъци и лудуване подскочиха чак до гредите, а после тупнаха върху дъските с екота на буря.

И последните трептения на музиката заглъхнаха в тази какофония от писъци, тропане и смях, звънлив като камбанки.

Не помня кога съм им обърнал гръб, не помня как съм се изкачил по стъпалата на сцената и съм ги подминал. Но трябва да съм го направил.

Защото внезапно седях на дългата тясна маса в моята малка гримьорна, подпрял гръб в ъгъла, с подвито коляно, опрял чело в студеното стъкло на огледалото. И Габриел беше там.

Дишах хрипливо и хриповете ме тревожеха. Виждах разни неща — перуката, която носех на сцената, мукавения щит и те будеха в мен гръмотевични чувства. Но се задушавах. Не можех да мисля.

И тогава Ники застана на вратата, избута Габриел настрани със сила, която я смая, смая и мен, и ме посочи с пръст.

— Е, не ти ли харесва, мой господарю и покровителю? — попита той, като настъпваше към мен. Думите му се лееха в неспирен поток, сливаха се в една-единствена голяма дума. — Не се ли възхищават от това великолепие, от това съвършенство? Не би ли дарил Театъра на вампирите с богатството си, което притежаваш в такова изобилие? Не искаш ли да видиш как твоят театър изпълнява окончателното си величествено предназначение? Как беше — „новото зло, язвата в сърцето на розата, смъртта в самата сърцевина на всичко“…

От немота той бе преминал в мания и дори и когато млъкна, от устните му продължаваха да се леят тихи, безсмислени, безумни звуци, като вода от извор. Лицето му беше изпито и сурово и лъщеше от кървавите капки по него, които цапаха бялата му ленена риза около врата.

А зад него се разнесе почти невинният смях на другите, освен Елени, която надничаше през рамото му и усилено се мъчеше да проумее както точно се случва между нас.

Той се приближи, като се подсмиваше и ухилен забоде пръст в гърдите ми.

— Е, говори. Не виждаш ли великолепната гавра, гениалността?

— Той се тупна в гърдите. — Те ще идват на нашите представления, ще пълнят касите ни със злато, и никога няма да се досетят какво са приютили, какво процъфтява в ъгълчето на парижкото око! В задните улички ние пием от тях, а те ни ръкопляскат пред ярко осветената сцена…

Момчето зад него се разсмя. Дрънченето на дайре, тънкото пеене на другата жена. Продължителният смях на мъжа — като раздипляща се панделка очертаваше движенията му, докато той търчеше в кръг през тракащите паравани.

Ники се приближи толкова, че затули светлината. Не виждах Елени.

— Великолепно зло! — възкликна той. Бе изпълнен със заплаха, и белите му ръце приличаха на щипците на морска твар, която всеки миг можеше да ме разкъса на парченца. — да служим на бога на тъмните гори така, както никога не са му служили, и то тук, в самия център на цивилизацията! И за това ти запази театъра! Под твоя галантен патронаж се ражда това грандиозно жертвоприношение.

— Това е дреболия! — заявих. — Просто е красиво и хитроумно, нищо повече!

Гласът ми не беше много силен, ала го накара да млъкне, накара и другите да млъкнат. И потресът в мен бавно се претопи в друго чувство, не по-малко болезнено, но просто ми бе по-лесно да го сдържам.

Нищо не се чуваше, освен шумът от булеварда. От Ники се изливаше сърдит гняв, зениците на взрените му в мен очи танцуваха.

— Ти си лъжец, презрян лъжец! — извика той.

— В това няма величие — отвърнах. — Няма нищо възвишено. Да мамите безпомощните смъртни, да им се подигравате, а после да излизате оттук нощем, и да отнемате живот все по същия стар дребнав начин, една смърт след друга, с цялата му неизбежна жестокост и неугледност, за да живеем. Всеки човек може да убие друг човек! Свири на цигулката си вечно. Танцувай както щеш. Дай им това, за което са си платили, щом това ще ти създава занимание и ще поглъща вечността! То е просто хитроумно и красиво. Горичка в Дивата градина. Нищо повече.

— Долен лъжец! — процеди той през зъби. — Ти си Божи глупак, ето какво си! Ти, който притежаваше мрачната тайна, издигнала се над всичко, която лишаваше всичко от смисъл — и какво направи с нея през всички тези месеци, докато царуваше сам в кулата на Магнус? Мъчеше се да живееш като добър човек! Добър човек!

Беше толкова близо, че можеше да ме целуне, кървавата му слюнка шибаше лицето ми.

— Покровител на изкуствата! — присмя се той. — Обсипал с дарове своето семейство, обсипал с дарове и нас! — той се дръпна и ме изгледа презрително. — Е, ние ще вземем малкия театър, който ти си изрисувал със злато и окичил с кадифе, и той ще служи на силите на дявола по-величаво, отколкото някога му е служило старото сборище — той се обърна и погледна Елени, а после и другите. — Ние ще се гаврим с всичко свято. Ще ги водим към все по-голяма простащина и богохулство. Ще ги смайваме. Ще ги очароваме. Но преди всичко ще си живеем царски от тяхното злато и от тяхната кръв, и сред тях ще набираме сила!

— Да — обади се момчето зад него. — Ще станем непобедими — погледът му, вперен в Никола, бе налудничав поглед на ревнител. — Ние ще си създадем име и ще си завоюваме място в техния свят!

— И ще имаме власт над тях — додаде другата жена. — Ще имаме и наблюдателница, от която да ги изучаваме и опознаваме, ще усъвършенстваме методите си за унищожението им, когато решим.

— Аз искам театъра! — заяви ми Никола. — Искам го от теб. Нотариалният акт, парите, за да го отворим отново. Моите помощници са тук и са готови да ме слушат.

— Вземи го, щом желаеш — отвърнах. — Твой е, тъкмо ще ме отърве от теб и от твоята злоба, от осакатения ти разум.

Станах от тоалетката, отидох при него и ми се струва, че той имаше намерение да ми прегради пътя, но се случи нещо непредвидено. Когато видях, че той не желае да се помести, гневът ми се надигна и изригна от мен като невидим юмрук. И го видях да залита назад, сякаш юмрукът ми го е халосал. И се удари в стената неочаквано силно.

Можех да се махна мигом от това място. Знаех, че Габриел само чака да ме последва. Но не си тръгнах. Спрях и се огледах назад към него — той все още се подпираше на стената, сякаш не можеше да помръдне. И той ме гледаше с чиста омраза, неразмътена от спомени за обич, както от самото начало.

Но аз исках да разбера. Наистина исках да узная какво се бе случило. И отново се приближих до него мълчаливо, този път аз бях заплашителният, ръцете ми приличаха на щипци, усещах страха му. Всички те, освен Елени, бяха преизпълнени със страх.

Когато съвсем се приближих до него, аз спрях, и той погледна право в мен й сякаш знаеше точно какво го питам.

— Всичко е недоразумение, обич моя — рече той. От езика му капеше киселина. Кървавата пот отново бе избила, и очите му блестяха, все едно бяха мокри. — Тя беше, за да причиня болка на другите, не разбираш ли, свирнята на цигулка — да ги вбеся, да се укрепя на един остров, където те не могат да се разпореждат. Те щяха да гледат моя крах, неспособни с нищо да ми помогнат.

Не му отговорих. Исках да продължи.

— И когато решихме да заминем за Париж, мислех, че в Париж ще гладуваме, ще пропадаме все по-надолу и по-надолу, и по-надолу. Това исках аз, не онова, което искаха те — аз, любимият син, да се издигна, за тяхна радост. Аз мислех, че ще пропаднем! Ние трябваше да пропаднем!

— О, Ники… — прошепнах.

— Но ти не пропадна, Лестат! — веждите му се повдигнаха. — Студът, гладът — теб нищо не те спираше! Ти бе триумф! — гневът отново уплътни гласа му. — Ти не се пропи и не се търколи в канавката. Ти преобърна всичко наопаки! И във всяка страна от нашия предполагаем провал ти намираше възторг, безкрайни бяха твоето въодушевление и страстта, която бликаше от теб — и светлината, светлината винаги! И в точно съотношение с излъчваната от теб светлина в мен имаше мрак! Всеки възторг ме пронизваше и пораждаше точно толкова мрак и отчаяние! И после — магията, когато ти се сдоби с магията, о, ирония на ирониите, ти ме закриляше от нея! И какво направи ти? Използваше сатанинските си сили да поощряваш дейността на един добър човек!

Обърнах се. Видях ги, разпръснати в полумрака, и по-далече — фигурата на Габриел. Видях как светлината огря ръката й, когато я вдигна и ми помаха да си тръгваме.

Ники протегна ръце и докосна раменете ми. Усещах омразата в докосването му. Противно бе да те докосват с омраза.

— Като нехаен слънчев лъч ти разгроми прилепите в старото сборище — прошепна той. — И с каква цел? Що е то — изчадие — убиец, изпълнено със светлина!

Обърнах се и го ударих така, че го запокитих през гримьорната. Десницата му строши огледалото, а главата му се тресна в далечната стена.

Той се просна като потрошен върху камарата стари дрехи, после погледът му отново се изпълни с решителност, а лицето му се отпусна в бавна усмивка. Изправи се и бавно, като в скандална битка на смъртни, приглади палтото си и разрошената си коса.

Също като моите жестове в Гробището на невинните, когато моите похитители ме блъснаха на земята.

И той се приближи със същото достойнство, а по-уродлива усмивка от неговата не бях виждал.

— Презирам те! — възкликна той. — Но аз приключих с теб. Получих от теб силата и знам как да я използвам, а ти — не! Най-сетне съм в царство, в което избирам да възтържествувам! В мрака вече сме равни. И ти ще ми дадеш театъра, защото ми го дължиш, пък и ти си дарител, нали? Даряваш златни монети на гладни деца. И после никога вече няма да погледна твоята светлина.

Той ме заобиколи и протегна ръце към другите.

— Елате, красавци мои, елате, имаме да пишем пиеси, работа да вършим! Имате да се учите от мен. Аз знам какви са смъртните в действителност. Трябва да се заловим сериозно с изобретяването на нашето мрачно и великолепно изкуство. Ще създадем сборище на сборищата! Ще правим нещо невиждано и нечувано!

Останалите ме поглеждаха — уплашени, колебливи. И в този скован и напрегнат момент аз се чух да вдъхвам дълбоко. Зрителното ми поле се разшири. Аз отново видях кулисите около нас, високите греди, стените на декорите, разцепващи мрака, и по-нататък — малкото сияние в подножието на прашната сцена. Видях театъра, обвит в мрак и в един безкраен спомен пред мен се изниза всичко, случило се тук. И видях как от един кошмар се излюпва друг кошмар и една история свършва.

— Театърът на вампирите — прошепнах. — Ние приложихме върху това местенце Мрачната магия — никой от останалите не посмя да отговори. Никола само се усмихна.

И когато се обърнах и си тръгнах, аз вдигнах ръка в жест, който ги подкани да се втурнат към него. Сбогувах се.

Бяхме недалеч от светлините на булеварда, когато изведнъж се спрях. Безмълвно ме връхлетяха стотици ужаси — че Арман ще дойде и ще го унищожи, че новооткритите му братя и сестри ще се уморят от неговата неистовост и ще го изоставят, че утрото ще го завари да се препъва по улиците, неспособен да си намери скривалище от слънцето. Погледнах към небето. Не можех нито да говоря, нито дори да дишам.

Габриел ме прегърна и аз я притиснах и зарових лице в косите й. Като хладно кадифе бяха кожата й, лицето й, устните й. И нейната любов ме обгради с чудовищна чистота, която нямаше нищо общо с човешките сърца и човешката плът.

Повдигнах я от земята в прегръдките си. И в мрака ние бяхме любовниците, издялани от един и същ камък, които изобщо не помнеха да са живели разделени.

— Той направи своя избор, сине — рече тя. — Стореното — сторено, сега ти си свободен от него.

— Майко, как можа да го кажеш? — прошепнах. — Той не знаеше. И още не знае…

— Пусни го, Лестат. Те ще се погрижат за него.

— Но сега трябва да открия онзи дявол Арман, нали? — рекох уморено. — Трябва да го накарам да ги остави на мира.

Следващата вечер, когато дойдох в Париж, научих, че Ники вече е ходил при Роже.

Беше дошъл един час по-рано и думкал по вратите като луд. С крясъци от тъмното той настоял да му се даде нотариалният акт на театъра и пари, които твърдял, че съм му обещал. Заплашил Роже и семейството му. Освен това наредил на Роже да пише на Рено и на трупата му в Лондон да си дойдат, че ги чакал нов театър, и че той очаквал да се завърнат незабавно. Когато Роже отказал, той поискал адреса на актьорите в Лондон и започнал да тараши писалището му.

Щом чух всичко това, изпаднах в мълчалив гняв. Значи той щеше да превърне всички във вампири, така ли — това демонично новаче, това безразсъдно, неистово изчадие?

Това нямаше да стане.

Казах на Роже да прати в Лондон куриер с известието, че Никола дьо Ланфан е загубил разсъдъка си. Актьорите не биваше са се връщат у дома.

А после отидох на булевард „Дю Тампл“ и го открих на репетиция, също тъй развълнуван и безумен като преди. Пак се беше натруфил и беше сложил накитите си от времето, когато бе любимият син на баща си, ала вратовръзката му бе вързана накриво, чорапите — омотани, а косата — оплетена и чорлава като косата на затворник от Бастилията, който не се е виждал в огледало от двайсет години.

Пред Елени и останалите му заявих, че нищо няма да получи от мен, ако не получа обещание, че нито един актьор и актриса от Париж никога няма да бъдат убити или съблазнени от новото сборище, че Рено и трупата му никога няма да бъдат привлечени в Театъра на вампирите — сега или в идните години и че на Роже, който ще държи кесията на театъра, никога няма да бъде нанесена и най-малка вреда.

Той ми се присмя, подиграваше ми се като преди. Но Елени го накара да млъкне. Тя се ужаси, когато разбра за импулсивните му кроежи. Тя бе тази, която даде обещанията и ги изиска и от другите. Тя го укроти и смути с объркани думи от старите времена, и го накара да се подчини.

* * *

И точно на Елени аз поверих окончателното ръководство на Театъра на вампирите и на доходите му, за които щеше да се погрижи Роже — това и позволяваше да прави с него каквото си пожелае.

Преди да си тръгна от нея онази нощ, аз я разпитах какво знае за Арман. И Габриел беше с нас. Пак бяхме в уличката откъм задния вход.

— Той наблюдава — отвърна Елени. — Понякога позволява да го видят.

Изражението й много ме объркваше. Бе скръбно.

— Но само Бог знае как ще постъпи той — додаде тя боязливо, — когато открие какво се случва тук.

Пета част

Вампирът Арман

1

Пролетен дъжд. Дъжд от светлина, който напояваше всяко свежо листо по дървесата на улицата, пропиваше във всяка плочка от паважа, дъждовните капки вплитаха в светлина самата празнота на мрака.

И балът в „Пале Роял“.

Кралят и кралицата пяха там и танцуваха с народа. Интригантски разговори в сенките. Кого ли го е грижа? Кралства се въздигат и пропадат. Само не горете картините в Лувъра, това е всичко.

Отново изгубен сред цяло море от смъртни; свежа кожа и зачервени бузи, планини от напудрени коси върху женските глави, окичени с всякакви галантерийни нелепици, дори и миниатюрни тримачтови кораби, мънички дървета и птиченца. Пейзажи от перли и панделки. Широкоплещести мъже, като петли в сатенени сюртуци, подобни на разперени крила. От лъщенето на диамантите ме боляха очите.

Гласовете понякога докосваха повърхността на кожата ми, смях, ехото на нечестив смях, венци от ослепителни свещи, пяната на музиката се плискаше по стените.

Дъждът нахлуваше през отворените врати.

Миризма на човеци, която нежно подклаждаше глада ми. Бели рамене, бели шии, силни сърца, отмерващи онзи вечен ритъм, толкова много отсенки сред тези голи деца, скрити в богатства, диваци, които се мъчеха под повои от плюшени шнурове, инкрустации и бродерии, с изтормозени крака, обути в обувки с високи токове, и маски като турели около очите им.

Въздухът излиза от едно тяло и бива вдъхван в друго. А музиката, дали тя излиза от едно ухо и влиза в друго, както твърди старата поговорка? Ние вдишваме светлината, вдишваме музиката, вдишваме мига, преминаващ през нас.

Сегиз-тогиз върху мен се спираха погледи, изпълнени с някакво смътно очакване. Бялата ми кожа ги караше да се спират, но защо ли, когато те самите си пускаха кръв от вените, за да поддържат деликатната си бледност? (Нека ти държа таса и после да го изпия!) А очите ми — какво ли бяха сред това море от фалшиви скъпоценности?

Ала шепотът им се приплъзваше около мен. И тези аромати, ах — нито един не бе подобен на другите. И съвсем ясно, сякаш изказани на глас, идваха призиви от смъртни тук и там, усетили какво съм аз, усетили страстта.

На някакъв древен език те приветстваха смъртта, те копнееха за смъртта, когато тя преминаваше през залата. Ала дали наистина знаеха? Не знаеха, разбира се. И аз също не знаех! Това бе съвършеният ужас! И кой съм аз, че да нося тази тайна в себе си, да жадувам да я споделя, да искам да хвана онази стройна жена там и да изсмуча кръвта от сочната плът на малката й закръглена гърда!

Музиката се лееше — човешка музика. Цветовете на залата припламнаха за миг, сякаш всичко щеше да се стопи. Жаждата се изостри. Тя вече не бе само идея. Тя пулсираше във вените ми. Някой щеше да умре. Да бъде изсмукан до капка само след миг. Не мога да понеса тази мисъл, мисълта за онова, което ще се случи, пръстите на гърлото усещат кръвта във вената, усещат как плътта се поддава, как ми се отдава! Къде? Това е моето тяло, това е моята кръв.

Изпрати своята сила, Лестат, като език на влечуго, да се стрелне и да грабне подходящото сърце.

Сочни ръчички, узрели за изстискване, мъжки лица, които, гладко обръснати, блещукат, мускули се напрягат под пръстите ми, нямаш шанс!

И под тази божествена химия, под тази панорама на отричането на разложението, аз виждах костите!

Черепите под тези нелепи перуки, две зейнали дупки, взиращи се иззад повдигнатото ветрило. Зала, пълна с клатещи се скелети в очакване единствено камбаната да забие. Точно както бях видял публиката онази нощ в залата на театъра на Рено, докато изпълнявах ужасилите ги фокуси. Ужасът щеше да сполети всяко второ същество в тази зала.

Трябваше да се махна оттук. Бях допуснал ужасна грешка.

Това тук бе смъртта, и аз не можех да избягам от нея, просто не можех да се измъкна! Бях оплетен сред смъртни същества, сякаш това чудовищно място бе капан за вампири. Стрелнех ли се навън, това щеше да вкара цялата бална зала в паника. Възможно най-предпазливо се запромъквах към отворените врати.

И до далечната стена, на фона на сатен и филигран, с ъгълчето на очите си аз мярнах, сякаш създаден от въображението ми, Арман.

Арман.

И да е имало зов, аз не го бях чул. И да е имало поздрав, не бях го усетил. Той просто ме гледаше — лъчезарно създание, обкичено със скъпоценности и облечено във фестонирани дантели. И това видение бе Пепеляшка, разкрита на бала, Спящата красавица, отваряща очи под преплетените паяжини, помитаща ги само с един замах на топлата си ръка. Чистият тон на въплътената красота ме накара да ахна.

Да, съвършено облекло на смъртен, ала то го правеше да изглежда още по-свръхестествено, лицето му бе твърде ослепително, тъмните му очи — бездънни, и само за частица от мига проблеснаха така, сякаш бяха прозорци към огньовете на ада. И когато гласът му се разнесе, той бе приглушен и почти дразнещ, принуждаваше ме да се съсредоточа, за да го чуя.

Цяла нощ ти търсеше мен — казваше той. — И ето ме, аз те чакам. От самото начало те чакам.

Струва ми се, че още тогава, докато стоях, неспособен да откъсна очи от него, аз усетих, че никога повече в моите години на скиталчества по този свят няма да постигна такова дълбоко прозрение на истинския ужас, който сме ние.

Той изглеждаше сърцераздирателно невинен сред тълпата.

Ала погледнех ли го, аз виждах подземия и чувах ударите на тимпани. Виждах осветени от факли полета, където никога не съм бил, чувах неясни заклинания, усещах по лицето си жежкия полъх на бушуващи пожари. И те, тези видения, не идваха от него. По-скоро сам ги изтръгвах.

И все пак Никола, смъртен или безсмъртен, никога не е бил тъй пленителен. Никога Габриел не бе ме омайвала така.

Боже мили, това е любов! Страст! И всичките ми минали амурни приключения бяха само нейна сянка.

И като че в ромолящия ритъм на мисълта той ми даде да разбера, че съм бил голям глупак, като съм си въобразявал, че няма да бъде така.

Кой може да ни обича, теб и мен, така, както ние можем да се обичаме? — прошепна той и ми се стори, че устните му наистина трепнаха.

Другите го гледаха. Виждах как се носят с комично бавни движения; виждах как погледите им се вперват в него, видях как светлината пада върху него под нов, разкошен ъгъл, когато наклони глава.

Аз вървях към него. Той като че вдигна ръка и ми махна, но не ми махаше, беше се обърнал и видях пред мен фигурата на младо момче, с тесен кръст, изпъчени рамене и високи стегнати прасци под копринените чорапи, момче, което, щом отвори вратата, се обърна и махна отново.

Хрумна ми безумна мисъл.

Вървях след него и ми се струваше, че всички онези неща не са се случили. Нямаше подземие под Гробището на невинните и не той бе онзи древен, страховит злодей. Нищо не ни заплашваше. Ние бяхме сумата на нашите желания и това ни спасяваше. И огромният, невкусен още ужас на собственото ми безсмъртие не се ширеше пред мен, ние плавахме по спокойни морета с познати фарове и бе време да паднем в прегръдките си.

Попаднахме в тъмна стая, уединена и студена. Суетнята на бала бе далече. Той бе стоплен от изпитата кръв и чувах силния глас на сърцето му. Той ме притегли към себе си, а под високите прозорци проблясваха светлините на преминаващите карети и се разнасяха неясни, несекващи звуци, внушаващи сигурност, уют и всичко онова, което бе Париж.

Никога не бях умирал. Светът се раждаше отново. Протегнах ръце и усетих как сърцето му тупти до мен. И аз зовях моя Никола, опитвах се да го предупредя, да му кажа, че всички сме обречени. Животът се изплъзва от нас малко по малко и когато видях ябълковите дървета в овощната градина, окъпани в зелени слънчеви лъчи, ми се стори, че полудявам.

— Не, не, най-скъпи мой — шепнеше ми той. — Няма нищо друго, освен покоя и сладостта, и твоите ръце в моите.

— Знаеш ли, това беше ужасен късмет! — прошепнах внезапно. — Аз съм дявол по неволя. Плача като дете скитниче. Искам да си ида у дома.

Да, да — устните му имаха вкус на кръв, ала не на човешка кръв. Това бе еликсирът, даден ми от Магнус, и аз усетих как се отдръпвам. Този път можех да се измъкна. Получих втори шанс. Колелото бе направило пълен кръг.

Крещях, че няма да пия, няма — а после усетих двете нажежени остриета да се забиват във врата ми и да стигат чак до душата ми.

Не можех да се помръдна. Той ме заливаше, както ме бе залял онази нощ — екстазът, хилядократно по-голям от онзи, когато държах в прегръдките си смъртни. И аз знаех какво правеше той! Той се хранеше от мен! Той ме пресушаваше.

Паднах на колене и усетих, че той ме крепи, кръвта се изливаше от мен с чудовищно упорство и аз не можех да я спра.

— Дявол! — опитах се да изкрещя. Изтласквах думата все по-нагоре и по-нагоре, докато тя се изтръгна от устните ми и вцепенението отпусна крайниците ми. — Дявол! — изревах отново, хванах го замаян и го захвърлих на пода.

След миг вече го бях докопал, отворих с трясък стъклената врата и го повлякох с мен в нощта.

Токовете му стържеха по каменните плочи, лицето му бе въплъщение на яростта. Стиснах дясната му ръка и го разтърсих, главата му се отметна назад и той не можеше нито да види, нито да прецени къде се намира, нито да се залови за нещо, заудрях го с десницата си и го удрях, и го удрях, докато от ушите му, от очите му, от устата му шурна кръв.

Повлякох го през дърветата далече от светлините на двореца. И докато той се мяташе, докато в изблик на сила се мъчеше да се изправи, той изстреля, че ще ме убие, защото сега притежава силата ми. Бил я изпил от мен и обединена с неговата сила, тя щяла да го направи непобедим.

Разярен, аз го стиснах за гърлото, изтиках главата му надолу и наврях лицето му в пътеката под мен. Приклещих го и започнах да го душа, докато кръвта не рукна в мощни изблици от зейналата му уста.

Той би изпищял, ако можеше. Коленете ми се забиха в гърдите му. Вратът му се издуваше под пръстите ми, кръвта шуртеше и се изливаше от него с клокочене, и той въртеше глава на двете страни, очите му се отваряха все по-широко и по-широко, ала не виждаха нищо. И когато го усетих как омеква в ръцете ми, аз го пуснах.

Пак го заудрях, обръщах го насам и натам. А после извадих меча си, за да му отсека главата.

Да живее така, ако може. Да бъде безсмъртен така, ако може. Вдигнах меча, и когато погледнах надолу към него, дъждът плющеше по лицето му, а той ме гледаше като полужив, неспособен да се примоли за милост, неспособен да се помръдне.

Чаках. Исках да ми се примоли. Исках да ми заговори с онзи мощен глас, пълен с лъжи и лукавство, гласът, накарал ме за един чист, ослепителен миг да повярвам, че отново съм жив и свободен, и отново пречистен. Пъклена, непростима лъжа! Лъжа, която никога нямаше да забравя, докато съм жив на тази земя. Исках гневът да ме пренесе през прага на неговия гроб.

Ала от него не идеше нищо.

И в този безмълвен миг на страдания красотата му бавно се възвърна.

Той лежеше на чакълената пътека — пребито дете, само на метри от преминаващите карети, звънтенето на конски подкови, трополенето на дървените колела.

И това пребито дете приютяваше злини и знания, натрупани с векове, и от него не идеха позорни молби, а само тихото и наранено осъзнаване на себе си. Древно, древно зло, очи, видели мрачни векове, които аз единствено сънувам.

Пуснах го, изправих се и прибрах меча си в ножницата.

Направих няколко крачки и рухнах на една мокра каменна пейка.

Далече фигури живо се суетяха около счупения дворцов прозорец.

Ала между нас и онези объркани смъртни се простираше нощта и аз го гледах безучастно как лежи и не помръдва.

Лицето му бе обърнато към мен, ала не нарочно, оплетените му къдри бяха окървавени. Със затворени очи, отпуснал ръка с разтворена длан до себе си, той приличаше на изоставения потомък на времето и свръхестествената случайност, някой нещастен колкото самия мен.

Какво бе сторил, за да се превърне в това, което е? Можеше ли някой толкова млад и толкова отдавна да е разгадавал смисъла на каквото и да било решение, да не говорим за обета да се превърне в това?

Станах и бавно се приближих, застанах над него и се загледах в него и в кръвта, пропила дантелената му риза и оцапала лицето му.

Стори ми се, че той въздъхна, че го чух как издишва.

Не отвори очи и смъртен може би не би забелязал по лицето му никакво изражение. Ала аз усещах страданието му. Усещах колко огромно е то и ми се искаше да не го усещам. За миг разбрах каква пропаст ни дели и каква пропаст зее между неговия опит да надделее над мен и моята простичка самозащита.

Той отчаяно се мъчеше да надвие онова, което не разбираше.

А аз, импулсивно и почти без усилия, го бях пребил.

Цялата ми болка по Никола се завърна; и думите на Габриел, и обвиненията на Никола. Гневът ми бе нищо в сравнение с неговите страдания и отчаяние.

И може би тази бе причината да се наведа и да го вдигна. А може би го направих, защото той притежаваше такава изящна красота и бе тъй объркан. В края на краищата ние бяхме от един и същи род.

Нали е съвсем естествено някой от себеподобните му да го отнесе далече от това място, където смъртните рано или късно щяха да дойдат при него и да го отведат, преплитащ нозе?

Той не ми се съпротивяваше. След малко се изправи на крака. А после тръгна замаян до мен, бях го прегърнал през рамо и го подпирах; и ние се отдалечихме от „Пале Роял“ към улица „Сен Оноре“.

Почти не поглеждах преминаващите покрай нас фигури и накрая видях един познат силует под дърветата, от който не лъхаше усещането за смъртност, и разбрах, че Габриел доста време е стояла там.

Тя се приближи колебливо и безмълвно, по лицето й се изписа потрес, щом видя подгизналата от кръв дантела и раните по бялата кожа, тя протегна ръце, сякаш за да сподели с мен бремето, въпреки че не знаеше как.

Някъде по-нататък в тъмните градини и другите бяха наблизо. Чух ги и после ги видях. И Ники бе там.

Бяха дошли, също като Габриел, явно привлечени отдалече от суматохата или от някакъв неясен призив, който не можех да си представя, и просто гледаха и чакаха, докато ние се отдалечавахме.

2

Отведохме го с нас в конюшнята и там го качих върху кобилата си.

Ала той сякаш щеше всеки миг да падне, затова се яхнах зад него и тримата препуснахме.

Докато пътувахме през полето, се чудех какво да правя. Питах се какво ли означава да го заведа в леговището си. Габриел с нищо не възрази. От време на време го попоглеждаше през рамо. Откъм него не долавях нищо, той седеше пред мен, дребен и вглъбен в себе си, лек като дете, ала не бе дете.

Несъмнено той винаги бе знаел къде се намира кулата, ала дали решетките й не го бяха пуснали да влезе? Сега възнамерявах да го въведа вътре. И защо Габриел не ми казваше нищо? Това бе желаната от нас среща, очаквана от нас, но несъмнено тя знаеше какво е извършил той преди малко.

Когато най-сетне слязохме от кобилата, той тръгна пред мен и ме изчака да стигна до портата. Бях извадил железния ключ за катинара и го разглеждах, и се питах какви ли обещания се изискват от подобно чудовище, преди да му отвориш портата си. Дали древните закони на гостоприемството имаха някакво значение за създанията на нощта?

Очите му бяха големи и кафяви, изпълнени с поражение. Изглеждаха сънени. Той дълго и мълчаливо ме гледа, а после посегна с лявата си ръка и пръстите му се сключиха около железния прът в средата на портата.

Гледах безпомощно как със силно стържене портата започна да се изтръгва от камъка. Но той спря, доволен само да поизкриви малко железния прът. Беше се изяснил. Той би могъл да влезе в кулата, когато си поиска.

Огледах изкривения от него железен прът. Аз бях го пребил. Способен ли бях на това, което той бе извършил току-що? Не знаех. А щом бях неспособен да преценя собствените си сили, как ли можех да преценя неговите?

— Ела — подкани го Габриел малко нетърпеливо и го поведе надолу по стълбите към криптата в подземието.

Тук бе студено, както винаги — и полъх от свежия пролетен въздух не докосваше това място. Тя накладе голям огън в старата камина, а аз запалих свещите. Той седеше на каменната пейка и ни гледаше. Забелязах, че огънят го сгря, тялото му като че стана малко по-едро, той вдишваше топлината.

Когато се огледа, той сякаш попиваше светлината. Погледът му бе ясен.

Невъзможно е да надцениш влиянието на топлината и светлината върху вампирите. Ала старото сборище се бе отрекло и от двете.

Седнах на друга пейка и оставих погледа си да обикаля из просторната зала, също като неговия.

През цялото това време Габриел стоеше права. Сега тя се приближи до него. Бе извадила кърпичка и я допря до лицето му.

Той я погледна така, както гледаше огъня, свещите и сенките, които скачаха по сводестия таван. Това като че привличаше интереса му, както нищо друго.

А мен ме полазиха тръпки, когато забелязах, че раните по лицето му бяха почти заздравели! Костите отново бяха цели, формата на лицето му — напълно възстановена, изглеждаше само поизнурен от загубата на кръв.

Сърцето ми се поразтвори против волята ми, също както горе върху стената, когато чух гласа му.

Само преди час си мислех за болката в двореца, когато лъжата рухна, щом зъбите се забиха във врата ми.

Мразех го.

Ала не можех да откъсна очи от него. Габриел се бе сресала за него. Тя хвана ръцете му и избърса кръвта от тях. И докато я бършеше, той изглеждаше безпомощен. А нейното изражение не бе на ангел помощник, а по-скоро на любопитство, на желание да е край него, да го докосва и оглежда. Те се спогледаха на трепкащата светлина.

Той се поприведе, очите му потъмняха и станаха страшно изразителни, щом се обърнаха към решетката на камината. Ако не беше кръвта по дантеленото му жабо, щеше да прилича на човек. Би могъл…

— Какво ще правиш сега? — попитах. Говорех на глас, та Габриел да е наясно. — Ще останеш ли в Париж и ще оставиш ли Елени и другите да продължат?

От него — никакъв отговор. Той оглеждаше мен, оглеждаше каменните пейки, саркофазите. Три саркофага.

— Ти несъмнено знаеш с какво се занимават те — продължих. — Ще напуснеш ли Париж, или ще останеш?

Струваше ми се, че на него му се искаше отново да ми изясни величината на онова, което бях сторил на него и на другите, ала това отмина. За миг лицето му се покруси. Лице на победен, топло и изпълнено с човешко нещастие. На колко ли години е той, запитах се. Колко ли отдавна е бил човек, който е изглеждал така?

Той ме чу. Ала не ми даде отговор. Погледна застаналата до огъня Габриел, после мен. И мълчаливо изрече: Обичай ме. Ти разруши всичко! Но обикнеш ли ме, всичко може да се възстанови с нов облик. Обичай ме.

Ала тази безмълвна молба притежаваше такова красноречие, че не мога да го изкажа с думи.

— Какво да сторя, за да те накарам да ме обикнеш? — прошепна той. — Какво да ти дам? Познанието за всичко, което съм видял, тайните на нашите сили, мистерията на това, което съм?

Да отговоря ми се струваше богохулство. И също както върху стената, аз открих, че съм готов да се разплача. Въпреки цялата чистота на безмълвните му послания, гласът придаваше прелестно звучене на чувствата му, когато той ги изричаше.

Помислих си, също както в катедралата „Света Богородица“, че той говореше, както сигурно говорят ангелите, ако съществуваха.

Но тази несвързана мисъл, тази лъкатушна мисъл, фактът, че той сега бе до мен ме накараха да се отърся от унеса. Той ме обгръщаше с ръка и притискаше чело до лицето ми. Отново ме призова — не пищната, туптяща съблазън от „Пале Роял“, а с гласа, който ми бе пял от далечината, и ми казваше, че има неща, които ние двамата щяхме да познаем и разберем, както смъртните никога не биха могли. Казваше ми, че ако му се открия и му дам своята сила и своите тайни, и той ще ми даде своите. Обзет от порив, той се опитал да ме унищожи и след като не успял, ме обикнал още повече.

Това бе примамлива мисъл. Ала усещах опасност. Неканени, прозвучаха думите „Пази се!“

Не зная какво виждаше и чуваше Габриел. Не зная какво чувстваше.

Инстинктивно избягвах погледа й. Нищо на света не желаех повече в този миг от това да погледна право в него и да го разбера и все пак знаех, че не бива. Отново видях костите под Гробището на невинните, трепкащите адски огньове, които ми се привиждаха в „Пале Роял“. Всичките дантели и кадифе на осемнайсети век не можеха да му придадат човешко лице.

Не можех да скрия това от него и страдах, че ми е невъзможно да го обясня на Габриел. И ужасната тишина между мен и Габриел в този миг бе непоносима.

С него можех да разговарям. Да, с него можех да мечтая. Някаква почтителност и ужас в мен ме накараха да простра ръце и да го прегърна, притиснах го до себе си, борех се със смущението и страстта.

— Да напусна Париж, да — прошепна той. — Но вземи ме със себе си. Вече не зная как да съществувам тук. Препъвам се сред карнавал на ужаса. Моля те…

И се чух да произнасям:

— Не.

— Никаква стойност ли нямам за теб? — попита той. Обърна се към Габриел. Лицето й бе изкривено от болка, и все пак тя го гледаше. Не можех да узная какво ставаше в душата й, и за моя скръб разбрах, че той й говори и ме изключва. Какъв ли бе нейният отговор?

Но сега той умоляваше и двама ни.

— Ти нищо ли освен себе си не би могъл да уважаваш?

— Тази вечер можех да те унищожа — рекох. — Точно уважението ми попречи.

— Не! — той тръсна глава толкова по човешки, че беше стряскащо. — Това ти никога не би успял да сториш.

Усмихнах се. Сигурно беше вярно. Но ние го погубвахме напълно по друг начин.

— Да — призна той. — Вярно е. Вие ме погубвате. Помогнете ми — прошепна. — Дайте ми само няколко кратки години от цялата вечност пред вас двамата. Умолявам ви. Друго не искам.

— Не — повторих.

Той седеше само на педя от мен на пейката и ме гледаше. Ала пред очите ми отново изникна ужасното зрелище — лицето му се стесни и потъмня, и хлътна навътре от ярост. Сякаш той бе невеществен и само волята го крепеше здрав и хубав. И когато потокът на волята му секваше, той се разтапяше като восъчна кукла.

Но също както и преди, той се съвзе почти мигновено. Халюцинацията отмина.

Той се изправи и се заотдръпва от мен, и застана пред камината.

Волята, която се излъчваше от него, бе осезаема. Очите му сякаш не му принадлежаха — нито на него, нито на каквото и да било по земята. А пламтящият зад него огън очертаваше призрачен ореол около главата му.

— Проклинам те! — прошепна той.

Усетих как ме обля страх.

— Проклинам те! — повтори той и се приближи. — Обичай смъртни тогава и живей, както живя досега, безразсъдно, с жажда за всичко и любов към всичко, но ще дойде време, когато само любовта на себеподобните ще може да те спаси! — той погледна Габриел. — И не говоря за деца като нея!

Думите му бяха толкова силни, че не можех да скрия въздействието им върху мен. Осъзнах, че ставам от пейката и се отдръпвам по-далеч от него и към Габриел.

— Аз не идвам при теб с празни ръце! — настоя той и нарочно смекчи гласа си. — Не идвам да се моля, без да имам какво да дам. Погледни ме. Кажи ми, че нямаш нужда от онова, което виждаш в мен — някой, който притежава силата да те преведе през предстоящите изпитания!

Погледът му се стрелна към Габриел и за миг той влезе в мислена връзка с нея, и аз видях как тя се скова и разтрепери.

— Остави я! — заповядах.

— Ти не знаеш какво й говоря аз — отвърна той хладно. — Не се опитвам да й сторя зло. Но с вашата любов към смъртните какво сторихте досега?

Щеше да каже нещо ужасно, ако не бях го спрял, нещо, за да нарани мен или Габриел. Знаеше всичко за случилото се с Ники. Знаех, че той знае. Ако някъде дълбоко в душата си желаех гибелта на Ники, той щеше да знае и това! Защо го бях пуснал да влезе? Защо не бях разбрал на какво е способен?

— О, но тя винаги е пародия, не разбираш ли? — произнесе той със същата нежност. — Всеки път смъртта и пробуждането ще разрушават духа на смъртния, и този ще те мрази, че си му отнел живота, друг ще се впуска в презрените от тебе крайности. Трети ще се пробуди безумен и ще беснее, четвърти ще се превърне в чудовище извън твоята власт. Един ще завижда, че го превъзхождаш, друг ще те изключва от мислите си — и тук той отново стрелна с очи Габриел и се подсмихна. — И воалът неизменно ще пада между вас. Създай цял легион. Ще бъдеш сам — винаги, за вечни времена!

— Не желая да слушам. Това не значи нищо!

Лицето на Габриел бе претърпяло някаква уродлива промяна. Сега тя се взираше в него с омраза, бях сигурен.

Той издаде онзи тих, скръбен звук — смях, който изобщо не е смях.

— Любовници с човешко лице! — подигра ми се. — Не виждаш ли грешката си? Другият те мрази извън всякакви мислими граници, а тя… та нея кръвта на мрака я направи още по-студена, не е ли вярно? Но дори и за нея, колкото и силна да е, ще дойдат мигове, когато ще се плаши от безсмъртието, и кого ще обвинява тя за стореното с нея?

— Ти си глупак! — прошепна Габриел.

— Ти се опита да опазиш цигуларя от това. Но нея никога не си пазил.

— Не говори повече! — отвърнах. — Караш ме да те намразя! Това ли искаш?

— Но аз говоря истината, и ти го знаеш. А онова, което никога не ще познаеш, всеки един от вас няма да познае, е омразата и негодуванието на другия в пълна дълбочина. Или страданието. Или любовта.

Той млъкна. Не можех да кажа нищо. Той постъпваше тъкмо както аз се боях, че ще постъпи, и не знаех как да се защитя.

— Ако сега ме изоставите с нея — продължи той — ти пак ще повториш грешката. Никола ти никога не си го притежавал. А тя вече се пита как ли някога ще се освободи от теб. Но за разлика от нея ти не понасяш самотата.

Не можех да отговоря. Очите на Габриел се смалиха, устата й доби още по-жесток израз.

— И ще дойде време, когато ще потърсиш други смъртни, отново с надеждата, че Мрачната магия ще ти донесе любовта, за която копнееш. И с тези новоосакатени и непредвидими деца ще се опиташ да градиш своите цитадели срещу времето. Ала те ще са затвори, които ще издържат по половин век. Предупреждавам те. Само с могъщи и мъдри като теб може да се изгради истинска цитадела срещу времето.

За миг той ми се стори далечен, неописуемо прекрасен в сиянието на огъня, тъмнокестенявите кичури на косата му едва докосваха гладкото чело, устните му се разтвориха в блажена усмивка.

— Щом не можем да живеем според старите обичаи, не можем ли да имаме един друг? — попита той, и сега гласът му отново бе призивен. — Кой друг може да разбере страданията ти? Кой друг знае какво се е въртяло в ума ти в онази нощ, когато излезе на сцената на своя малък театър и уплаши всички, които обичаше?

— Не говори за това! — прошепнах, но вече омеквах, погледът му, гласът му ме унасяха. Много близо бе екстазът, обзел ме онази нощ върху стената. С цялата си воля призовах Габриел.

— Кой разбира какво минаваше през ума ти, когато моите следовници изменници, лудеейки на музиката на твоя безценен цигулар, измислиха отвратителното си булевардно театърче?

Мълчах.

— Театърът на вампирите! — устните му се изпънаха в най-тъжната усмивка. — Тя не разбира ли каква ирония, каква жестокост се съдържа в това? Тя знае ли какво беше, когато ти излизаше на тази сцена като младеж и чуваше как публиката крещи в твоя чест? Когато времето бе твой приятел, а не твой враг, както сега? Когато зад кулисите ти простираше ръце и твоите любими смъртни идваха при теб, твоето малко семейство, и се притискаха до теб…

— Спри, моля те! Моля те да спреш!

— Някой знае ли колко е голяма душата ти?

Вещерство. Дали някога е било прилагано по-умело? И какво казваше той всъщност отвъд този леещ се поток от красиви думи? Ела при мен и аз ще бъда слънцето, около което кръжиш в орбита, и моите лъчи ще оголят тайните помежду ни, и аз, който притежавам магии и умения, за които ти нямаш ни най-малко понятие, ще властвам над теб, ще те притежавам и ще те погубя!

— Попитах те вече — казах. — Какво искаш? Какво искаш точно?

— Теб! — отвърна той. — Теб и нея! Да станем трима на този кръстопът!

Не да ти се предадем?

Поклатих глава. И забелязах у Габриел същата предпазливост и отдръпване.

Той не се сърдеше — сега нямаше злоба. Ала той отново повтори със същия примамлив глас:

— Проклинам ви! — и на мен ми прозвуча така, сякаш рецитираше. — Аз ти се предложих в мига, в който ти надделя над мен. Спомни си това, когато твоите деца на мрака те нападнат, когато въстанат срещу теб. Спомни си за мен.

Бях потресен, дори по-потресен отколкото след тъжния, ужасен край с Никола в театъра на Рено. В подземието под Гробището на невинните и за миг не бях познал страха. Ала в тази стая той ме обзе от мига, в който влязохме.

И в него отново забушува гняв, толкова ужасен, че той не можеше да го овладее.

Гледах го как свежда глава и се извръща. Стана мъничък, лек и притисна ръце до гърдите си, застанал пред огъня, мислеше си как да ме сплаши и нарани и аз чувах заплахите му, макар и неизречени.

Ала нещо за частица от секундата помрачи яснотата на погледа ми. Може би трепкането на пламъка на свещ. Може би примигването на окото ми. Каквото и да бе, той изчезна. Или се опита да изчезне и го видях как отскача от огъня, огромна тъмна резка.

— Не! — извиках, хвърлих се към нещо, което не виждах и се вкопчих в него, отново от плът и кръв.

Той само се бе дръпнал много бързо, а аз скочих още по-бързо и стояхме лице в лице на вратата на криптата, и отново произнесох единствената сричка — „не“, и не го пусках да си отиде.

— Не, не можем да се разделим така. Не може да се разделим с омраза, не можем! — и волята ми внезапно рухна, и аз го прегърнах и се притиснах към него тъй силно, че той не можеше да се изтръгне от прегръдката ми и дори да помръдне.

Не ме интересуваше какво е той, какво е сторил в онзи обречен миг, когато ме излъга и дори се опита да надделее над мен, не ме интересуваше, че вече не съм смъртен и никога вече няма да бъда.

Исках само той да остане. Исках да бъда с него, такъв, какъвто е, и всичко изговорено от него бе вярно. Ала никога не можеше да бъде така, както той желаеше. Нямаше да му позволим да наложи волята си над нас. Нямаше да откъсне от мен Габриел.

И все пак се питах, дали той самият наистина разбираше какво иска от нас? Възможно ли бе да вярва в невинните думи, които изговаряше?

Безмълвно, без да поискам съгласието му, аз го поведох обратно към пейката до камината. Отново усещах опасност, ужасна опасност. Но това нямаше значение. Сега той трябваше да остане тук, с нас.

Габриел си мърмореше нещо. Разхождаше се напред-назад, мантията й бе увиснала на едното й рамо и като че напълно бе забравила, че и ние сме там.

Арман я гледаше, и когато се обърна към него внезапно и неочаквано, тя заговори на глас.

— Ти идваш при него и му казваш: „Вземи ме със себе си“, „Обичай ме“. Казваш и намекваш за някакви върховни знания и тайни, ала досега нищо не сме видели от тебе, освен лъжи.

— Показах ви силата си, за да разберете — пошушна тихо той.

— Не, ти правеше фокуси с твоите знания — отвърна тя. — Показваше картинки. И то много детински картинки. Подмамваш Лестат в двореца с най-разкошни илюзии, само за да го нападнеш. А тук, докато си почиваме от борбата, какво правиш ти? Опитваш се да посееш раздор между нас…

— Да, преди бяха илюзии, признавам — отвърна той. — Но онова, което казах тук, е истина. Ти вече презираш сина си заради неговата любов към смъртните, нуждата му вечно да бъде близо до тях, отстъпчивостта му пред цигуларя. Ти знаеше, че Мрачната магия ще го лиши от разум, и че накрая ще го погуби. Точно ти от всички Деца на мрака копнееш за свободата си. Това от мен не можеш да го скриеш.

— Ах, колко си простодушен! — възкликна тя. — Гледаш, ала не виждаш. Колко години си живял като смъртен? Помниш ли нещо от тях? Онова, което си видял, не е цялата страст, която изпитвам към сина си. Обичам го така, както никога не съм обичала никое друго същество в мирозданието. В моята самота, синът ми е всичко за мен. Как така не можеш да разтълкуваш видяното?

— Ти не можеш да го разтълкуваш — отвърна той, все така меко. — Ако някога си чувствала истински копнеж по някой друг, щеше да знаеш, че чувствата ти към твоя син са нищо.

— Безполезно е да говориш така — обадих се аз.

— Не — заяви му тя без ни най-малко колебание. — Със сина ми сме свързани от много повече от едно неща. За петдесет години живот не познавам друг, силен колкото мен, освен него. А онова, което ни разделя, винаги можем да преодолеем. Но как да те приемем като един от нас, когато ти използваш дървата, за да опожаряваш! Ала ме разбери по-широко: какво от себе си можеш да ни дадеш, та да го поискаме?

— Моите напътствия са ви нужни — отвърна той. — Вие сте едва в началото на приключението си, и нямате вяра, която да ви крепи. Не можете да живеете без напътствия…

— Милиони живеят без вяра и без напътствия. Ти си този, който не може да живее без тях — рече тя.

От него се долавяше болка. Страдание.

Но тя продължи с нетрепващ глас, толкова безизразно, сякаш произнасяше монолог:

— Аз имам въпроси. Има неща, които трябва да знам. Не мога да живея, без да ме крепи някаква философия, но това няма нищо общо със старите вярвания в богове и дяволи — тя отново закрачи из стаята и докато говореше, го поглеждаше. — Искам да знам например защо съществува красотата, защо природата продължава да я изобретява и каква е връзката между живота на едно дърво и красотата му, какво свързва самото съществуване на морето или на гръмотевичната буря с чувствата, които те ни вдъхват? Ако Бог не съществува, ако всички тези неща не са обединени от една метафорична система, то защо те съхраняват за нас подобна символична сила? Лестат нарича това Дивата градина, но за мен това не е достатъчно. И трябва да призная, че това, това маниакално любопитство, или наречете го както щете, ме отвежда далеч от моите човешки жертви. Отвежда ме в открито поле, далече от човешките творения. И може би ще ме отведе далеч и от сина ми, попаднал под магията на всичко човешко.

Тя отиде при него — сега нищо в държанието й не загатваше, че е жена, присви очи и се взря в лицето му.

— Но това е фенерът, който осветява за мен Дяволския път — обясни тя. — А какъв фенер го е осветявал за теб, докато си пътувал по него? Какво си научил в действителност, освен кланянето на дявола и суеверията? Какво знаеш за нас и за това как сме възникнали? Дай ни всичко това, и то може да се окаже ценно. Но пък може и нищо да не струва.

Той бе загубил дар слово. Не притежаваше такава изкусност, че да може да прикрие смайването си.

Гледаше я, обзет от невинен смут. После стана и се приплъзна — очевидно се опитваше да избяга от нея, смазан дух, вперил безизразен поглед пред себе си.

Падна тишина. И за миг усетих някаква странна нужда да го закрилям. Тя бе изказала без всякакви украси истината за онова, което я интересуваше, какъвто беше обичаят й откакто се помнех, и, както винаги, в това имаше нещо ужасно непочтително. Тя говореше за онова, което е важно за нея, без да се замисли какво бе сполетяло него.

Ела да минем на друго равнище, бе му казала тя, на моето равнище. И той бе унизен, в безизходица. Безпомощността му достигаше до тревожна степен. Той не можеше да се окопити от нападението й.

Обърна се и отново тръгна към пейките, като че искаше да седне, после зави към саркофазите, а после — към стената. Сякаш тези твърди повърхности го отблъскваха, сякаш първо волята му се сблъскваше с тях в невидимо поле и ударите го подмятаха насам-натам.

Излезе от стаята на тясното каменно стълбище, зави и се върна.

Бе заключил в себе си своите мисли или, още по-лошо, нямаше никакви мисли!

Само преобръщащи се образи на онова, което виждаше пред очите си, прости материални неща, които се взираха в него — обкованата с желязо врата, свещите, огънят. Пълна пресъздадена картина на парижките улици, търговците и уличните вестникопродавци, кабриолетите, примесващият се звук на оркестър, ужасна бъркотия от думи и фрази от книгите, които съвсем наскоро бе прочел.

Не можех да понеса това, но Габриел ми посочи строго да си остана на мястото.

Нещо се надигаше в криптата. Нещо се случваше в самия въздух.

Нещо се бе променило дори в топенето на свещите, в пукота на огъня и езиците му, които ближеха почернелите камъни отзад, и в топуркането на плъховете долу в килиите на мъртъвците.

Арман стоеше на сводестата врата и като че бяха изминали часове, въпреки че не бе така, и Габриел беше далече, далече в ъгъла на стаята, лицето й бе спокойно и съсредоточено, очите — присвити и сияйни.

Арман щеше да ни разказва, но нямаше да дава обяснения. Онова, което щеше да каже, дори нямаше посока и сякаш го бяхме разрязали и образите бликаха от него като кръв.

Арман беше само едно младо момче на вратата, стиснало лактите си. И разбрах какво чувствам. Чувствах чудовищна близост с друго същество, близост, пред която дори и миговете на екстаз от убийството изглеждаха приглушени и овладени. Той се бе открил и вече не можеше да удържи ослепителният поток от картини, които караха предишния му беззвучен глас да изглежда тъничък, лиричен и престорен.

Това ли бе опасността от самото начало, която будеше страха ми? Щом я осъзнах, й се отдадох и ми се струваше, че всички големи уроци в живота си съм научил чрез отхвърляне на страха. Страхът отново пропукваше черупката около мен, за да поникне друг живот.

Никога, никога за цялото ми съществуване, смъртно и безсмъртно, не съм бил заплашван от такава близост.

3

Историята на Арман

Стаята бе изчезнала. Стените ги нямаше.

Насам препускаха конници. Облаци се трупат на хоризонта. После — писъци на ужас. И дете с кестенява коса, облечено в груби селски дрехи, което тича ли тича, и ордата на конниците се разбесува, хванаха детето и то се бореше и риташе, и го метнаха връз седлото на един конник, който го отнесе отвъд края на света. Арман бе това дете.

И това бяха южните степи на Русия, ала Арман не знаеше, че е Русия. Той познаваше Майка и Татко, и Църквата, и Бога и Сатаната, но дори не знаеше как се нарича домът му и как се нарича езикът му, нито че отнеслите го конници са татари и че никога вече няма да види нищо от онова, което е познавал и обичал.

Мрак, люшкането на кораба по вълните и безкрайното му повръщане. Сред страха и вцепеняващото отчаяние изплува огромно и блестящо множество от невъзможни сгради — Константинопол от последните дни на Византийската империя, с неговите фантастични тълпи и пазари за роби. Заплашителното бръщолевене на чужди езици, заплахи на понятния за всички език на жестовете и навсякъде край него — врагове, които той не можеше ни да различи, ни да умилостиви, ни да избяга от тях.

Години и години щяха да минат, повече, отколкото трае животът на смъртните, преди Арман да се върне към този страшен момент и да им даде имена и история — на византийските дворцови служители, които щяха да го кастрират, и на ислямските пазачи на харема, които щяха да направят същото, и на гордите воини мамелюци от Египет, които щяха да го отведат със себе си в Кайро, стига да бе по-силен и по-русоляв, и лъчезарните венецианци с тяхната мека реч с клинове и кадифени жакети, най-ослепителни от всички, християни също като него, които обаче се смееха весело помежду си, докато го оглеждаха, а той стоеше ням и неспособен да отговаря, да се моли, дори да се надява.

Видях морето пред него, ширналата се развълнувана синева на Егейско и на Адриатическо море, и отново гаденето в трюма и тържествената му клетва да не оживее.

А после — величествените мавритански дворци на Венеция, които се издигаха над бляскавата повърхност на лагуната и домът, в който го отведоха, с неговите десетки и десетки тайни стаички, небесната светлина, която мяркаше само през прозорци с решетки и другите момчета, които му говореха на онзи мек странен език, венецианския, и заплахите и придумванията, и как бе убеждаван, въпреки всичкия си страх и суеверия, да извършва грехове с безкрайно шествие от непознати сред този пейзаж от мрамор и факли, и всяка стая откриваше нова жива картина на нежността, която се предава на все същия ритуал, и необяснимо, и в крайна сметка жестоко желание.

И най-сетне, една нощ, когато много дни наред той бе отказвал да се подчини и беше гладен и изранен, и вече не искаше да разговаря с никого, отново го избутаха през онази врата, както си беше мръсен и ослепял от тъмното в стаята, в която го държаха заключен, и създанието, което чакаше да го получи — високият, облечен в червено кадифе, с тънко и лъчезарно лице, го докосна толкова нежно с хладните си пръсти, че той, полусънен, не се разплака, когато видя как монетите преминаха от едни ръце в други. Но парите бяха много. Твърде много. Продаваха го. А лицето бе толкова гладко, че приличаше на маска.

В последния миг закрещя. Започна да се кълне, че ще се подчинява, че повече няма да се противи. Ще му кажат ли къде го отвеждат, той няма повече да бъде непокорен, моля ви, моля ви! Но докато го дърпаха надолу по стълбите към влажния мирис на водата, той отново усети докосването на силните, изящни пръсти на новия си господар, а върху шията си — хладни, нежни устни, които никога, никога не биха го наранили, и първата смъртоносна, неустоима целувка.

С любов и с любов, и с любов бе преизпълнена вампирската целувка. Тя окъпа Арман, пречисти го — това е всичко! — и го качиха на гондолата, и гондолата запълзя като огромен злокобен бръмбар по тесния проток към каналите под друга къща.

Опиянен от наслада. Опиянен от копринените бели ръце, които приглаждаха назад косата му и гласът, който го наричаше красавец; от лицето, което в прочувствени мигове преливаше от изразителност, само за да премине в покой и да стане тъй ведро и ослепително, сякаш бе изваяно от алабастър и скъпоценни камъни. Беше като езерце с води, огрени от луната. Докоснеш ли го само с върха на пръста, и целият живот изплуваше на повърхността, само за да се разтвори отново в покоя.

Опиянен в светлината на утрото, от спомена за онези целувки, той сам отваря една врата след друга и вижда книги, карти и статуи от гранит и мрамор, другите чираци го намират и търпеливо го въвеждат в работата — оставят го да гледа как стриват ярките пигменти, учат го да смесва чистия цвят с жълтък от яйце и как да полага лак от яйчен жълтък върху дъските, и го качваха горе на скелето, където те полагаха внимателни мазки по краищата на огромно изображение на слънце и облаци, показваха му онези великолепни лица и ръце, и ангелски крила, които само четката на Майстора докосваше.

Опиянен, той седеше с тях на дългата маса и се тъпчеше с вкусните ястия, каквито не бе вкусвал досега, и се наливаше с вино, което никога не свършваше.

И най-сетне заспа, за да се събуди в онзи здрачен миг, когато господарят застана до огромното му легло, великолепен като въображаем образ в червените си кадифени одежди, гъстата му бяла коса блещукаше на светлината на лампите, а кобалтовосините му очи искряха от простичко щастие. Смъртоносната целувка.

— Ах, да, никога да не се разделям с теб, да… не се боя!

— Скоро, мили мой, скоро наистина ще се съединим.

Факли пламтяха из цялата къща. Майсторът, покачен на скелето, с четка в ръка:

— Застани там, на светло, и не мърдай.

Часове и часове наред, замръзнал неподвижно в една и съща поза, и после, призори, видя там своето подобие, изрисувано с бои — лицето на ангел, господарят се усмихваше, докато вървеше надолу по безкрайния коридор…

— Не, господарю, не ме изоставяй, позволи ми да остана с теб, не си отивай…

Отново бе ден и джобовете му бяха пълни с пари, истинско злато, и великолепието на Венеция с нейните тъмнозелени водни пътища, дворци, оградени със зидове, и другите чираци, които вървят, хванати с него ръка за ръка, и свежият въздух, и синьото небе над Пиаца Сан Марко, сякаш сбъднат сън от детството, и отново дворецът по здрач, и господарят идва. Майсторът, приведен над по-малка дъсчица, с четка работи все по-бързо и по-бързо, а чираците гледат, едновременно ужасени и запленени, господарят вдига очи и го вижда, оставя четката и го извежда от огромното студио, докато другите се трудят до полунощ, лицето му в ръцете на господаря и после отново сами в спалнята, онази тайна целувка, за която не биваше да казва никога на никого.

Две години? Три? Няма думи, които да пресъздадат и обхванат великолепието на онези времена — флотилиите, отплаващи на война от пристанището, химните, издигащи се пред онези византийски олтари, представления на Страстите Христови и мираклите, разигравани на сцената в църкви и на пиацата, с портите на ада и лудуващите дяволи, и бляскавите мозайки по стените на Сан Марко, Сан Заниполо и Двореца на дожите, и художниците, които обикаляха тези улици — Джамбоно, Учело, Виварини и Белини; и безкрайните празници и шествия, и винаги по малките часове в огромните, осветени от факли стаи на палацото, сам с господаря, докато другите спяха заключени и не можеха да ги обезпокоят. Четката на Майстора, стрелкаща се по дъската, сякаш не създава картината, а я открива — слънце, небе и море, които се простираха под балдахина на ангелски криле.

И онези ужасни и неизбежни моменти, когато господарят се изправяше с крясък, разхвърляше гърненцата с боя във всички посоки, стискаше очите си, сякаш щеше да ги извади от орбитите.

— Защо не мога да виждам? Защо не мога да виждам по-добре от смъртните?

Вкопчен здраво в господаря. В очакване на възторга от целувката. Мрачна тайна, премълчавана тайна. Господарят, който се измъква през вратата пред зори.

— Нека и аз дойда с теб, господарю.

— Скоро, мили мой, любов моя, малък мой, когато достатъчно укрепнеш и израснеш, и вече нямаш ни един недостатък. Сега върви и вкуси всички наслади, които те чакат, люби се с жена, люби се и с мъже в нощите, които идат. Забрави горчилката, която си познал в бордея, и вкуси тези неща, докато още има време.

И рядко нощта свършваше, без тази фигура да се завърне отново току преди изгрев-слънце, този път зачервена и топла, и тя се навеждаше да му даде прегръдката, която щеше да го крепи в часовете на деня чак до следващата смъртоносна целувка по здрач.

Той се научи да пише и чете. Разнасяше картините до местата, за които бяха предназначени — църквите и параклисите на големи дворци, вземаше парите и се пазареше за пигментите и маслата. Гълчеше прислугата, когато леглата не бяха оправени и ястията — сготвени. И, обичан от чираците, той ги изпращаше на нова служба разплакани, когато завършваха обучението си. Четеше поезия на господаря, докато той рисуваше, и се научи да свири на лютня и да пее песни.

И в онези тъжни моменти, когато господарят напускаше Венеция за много нощи, той управляваше в негово отсъствие и криеше страданието си от другите, и знаеше, че то ще се свърши едва със завръщането на господаря.

Най-сетне една нощ, в малките часове, когато дори Венеция спеше…

— Дойде времето, прекрасни, ти да дойдеш при мен и да станеш като мен. Това ли желаеш?

— Да.

— Вечно да се храниш — като мен — от кръвта на злодеите и да пазиш тези тайни чак до края на света.

— Давам обета, предавам се, аз желая… да бъда с теб, господарю мой, винаги, ти си създателят на всичко, което съм аз. Никога не съм имал по-страстно желание.

Четката на господаря посочва картината, която достига до тавана над етажите на скелето.

— Това е единственото слънце, което някога ще видиш вече. Но хилядолетни нощи ще са твои, за да виждаш светлината такава, каквато никой смъртен не я е виждал, да я открадваш от далечни звезди, сякаш си Прометей, безкрайна илюминация, чрез която ще разбереш всичко на света.

Колко ли месеца изминаха после? Замаян от могъществото на Мрачния дар.

Този нощен живот на съвместно бродене по улички и канали — в единство с опасностите на мрака и вече без страх от него, и стародавния екстаз от убийството — но никога, никога на невинни души. Не, винаги злодеи, проникване в мислите, докато не се разкрие Тифон братоубиецът, и после — изпиването на злото от смъртната жертва и превръщането му в екстаз, господарят му показваше пътя, споделеният пир.

И картината после, самотните часове, прекарани с чудото на новото умение, четката понякога сякаш сама се движеше по емайлираната повърхност, и двамата рисуваха яростно триптиха, и смъртните чираци, заспали сред гърненцата с боя и винените бутилки, и единствената мистерия, която нарушаваше покоя — мистерията, че господарят, също както в миналото, е длъжен понякога да заминава от Венеция на пътешествие, което се струваше безкрайно на изоставените от него.

Още по-ужасна бе сега раздялата. Да ловува самотен, без господаря, да ляга сам в дълбокото подземие след лова и да чака. Да не чува звънливия смях на господаря и туптенето на господарското сърце.

— Но къде заминаваш? Защо не мога да замина с теб? — питаше умолително Арман. Не споделяха ли тайната? Защо не му даваха обяснение за тази мистерия?

— Не, прелест моя, ти не си готов за това бреме. Засега всичко трябва да остане такова, каквото е било хиляда години, само мое. Някой ден ще ми помогнеш в онова, което съм длъжен да върша, но едва когато си готов за знанието, когато си показал, че искрено желаеш да добиеш знание, и когато набереш достатъчно сила, та никой да не може никога да отнеме знанието от теб против волята ти. Дотогава, разбери, аз нямам друг избор, освен да те оставям. Аз заминавам да се грижа за Онези, които трябва да бъдат пазени, както винаги е било.

Онези, които трябва да бъдат пазени.

Арман размишляваше за това, то го плашеше. Ала най-лошо от всичко бе, че това му отнемаше господаря, и той се научи да не се страхува от това едва след като господарят се бе завръщал при него отново и отново.

— Онези, които трябва да бъдат пазени, са потънали в покой или в мълчание — казваше той и сваляше червеното кадифено наметало от раменете си. — Повече от това може и никога да не узнаем.

И отново тръгваха двамата с господаря да пируват, да преследват злодея по алеите на Венеция.

Колко дълго би могло да продължи това? Колкото живота на един смъртен? Колкото сто живота на смъртни?

И половин година не бе изминала в това мрачно блаженство, когато господарят се изправи над ковчега му в дълбокото подземие, току над водата, и рече:

— Стани, Арман, трябва да напуснем този дом. Те дойдоха!

— Но кои са те, господарю? Онези, които трябва да бъдат пазени?

— Не, мили мой. Другите. Ела, трябва да побързаме!

— Но как могат те да ни навредят? Защо трябва да заминем?

Белите лица по прозорците, думкането по вратите. Чупещи се стъкла. Господарят се обръща на всички страни и оглежда картините. Миризмата на дим. Миризмата на горящ катран. Те идеха отдолу, от подземието, идеха и отгоре.

— Бягай, няма време да спасяваме нищо! — нагоре по стълбите и на покрива.

Черни качулати фигури, размахали факли, нахлуват през вратите, огънят бушува в стаите долу, взривява прозорците, ври нагоре по стълбището. Всички картини горяха.

— На покрива, Арман! Ела!

Под тези тъмни дрехи се криеха създания като нас! Други като нас! Господарят се втурна нагоре по стълбите и ги разпръсна във всички посоки, пращяха кости, когато те се блъскаха в тавана и стените.

— Богохулник, еретик! — ревяха чуждите гласове. Ръце хванаха и стиснаха Арман, а горе, на самия връх на стълбището, господарят се обърна и го извика:

— Арман! Вярвай в силата си! Ела!

Ала те се тълпяха зад господаря. Обкръжаваха го. На всеки един, захвърлен в гипса, се появяваха трима нови и накрая забиха петдесет факли в кадифените дрехи на господаря, в дългите му червени ръкави, в бялата му коса. Пламъците се издигнаха до тавана и го погълнаха, превърнаха го в жива факла, но дори и с горящи ръце той се защитаваше и подпалваше нападателите, докато те хвърляха в нозете му пламтящи факли, все едно дърва за огън.

Ала Арман го водеха надолу, далече, извън горящата къща, заедно с пищящите чираци — смъртни. И заплаваха по водата далеч от Венеция, сред вой и писъци, в търбуха на кораб, също тъй ужасен като кораба, който прекарваше роби, и излязоха на една открита поляна под нощното небе.

— Богохулник, богохулник! — разпаленият огън и веригата от качулати фигури около него, и монотонното нареждане, което все повече набираше сила. — В огъня!

— Не, не ми причинявайте това, не!

И докато той гледаше вкаменен, видя как довеждат до огъня смъртните чираци, неговите братя, единствените му братя, които крещяха в паника, докато ги хвърляха нагоре и падаха в пламъците.

— Не… Спрете, те са невинни! За Бога, спрете, невинни са! — той крещеше, но бе дошло и неговото време. Те го вдигаха, той се бореше, и го издигаха все по-високо и по-високо, за да падне сред разгорелите се пламъци.

— Господарю, помогни ми! — а после думите отстъпиха на протяжен вопъл. Разтърсващ, пронизителен, безумен.

Ала го извадиха от огъня, върнаха го към живота. Той лежеше на земята и гледаше небето. Пламъците сякаш ближеха звездите, ала той бе далеч от тях и дори вече не усещаше горещината. Усещаше мириса на обгорелите си дрехи и коса. Болките в лицето и ръцете му бяха ужасни, кръвта изтичаше от него, той едва помръдваше устни…

— Всички суетни творби на твоя господар са унищожени, всички творения на суетата, създадени от него сред смъртните с помощта на неговите Тъмни сили, образи на ангели, светци и на живи смъртни! И ти ли желаеш да бъдеш погубен? Или да служиш на Сатаната? Избирай. Ти вкуси огъня и огънят те чака, жадува за теб. Адът те очаква. Ще избереш ли?

— … да…

— … да служиш на Сатаната, тъй, както е предопределено.

— Да…

— … Че всичко на този свят е суета, и ти нивга не бива да използваш своите Тъмни сили за всякаква смъртна суета, да не рисуваш, да не създаваш музика, да не танцуваш, да не декламираш за забава на смъртните, а единствено и завинаги в служба на Сатаната, с Тъмните си сили да съблазняваш и всяваш ужас, и да рушиш, само да рушиш…

— Да.

— … посветен на своя един-единствен господар Сатаната, Сатаната да пребъде за вечни времена… да служиш на своя истински господар в мрак, болка и страдание, да отдадеш своя разум и сърце…

— Да.

— И да нямаш никакви тайни от своите братя — служители на Сатаната, да им предадеш всички знания на богохулника и неговото бреме…

Тишина.

— Да им предадеш всички знания за бремето, дете! Хайде, пламъците чакат.

— Не ви разбирам…

— Онези, които трябва да бъдат пазени. Разкажи ни.

— Какво да разкажа? Аз нищичко не знам, освен, че не искам да страдам. Толкова ме е страх!

— Истината, Дете на мрака. Къде са те? Къде са Онези, които трябва да бъдат пазени?

— Не зная. Надникнете в мислите ми, ако и вие притежавате същото умение. Аз нищо не мога да кажа.

— Но какво са, дете, какво са те? Той никога ли не ти е казал? Какво са Онези, които трябва да бъдат пазени?

Значи и те не го знаеха. За тях това не бе нищо повече от фраза, също както за него. Когато набереш достатъчно сили, та никой да не може да ти отнеме това знание против волята ти. Господарят бе проявил мъдрост.

— Какво значи това? Какво са те? Трябва да получим отговора!

— Кълна ви се, аз го нямам. Кълна се в страха си — само него си имам сега, не зная!

Бели лица се склониха над него, едно подир друго. Безвкусни устни му даряваха силни, сладки целувки, ръце го галеха, и от китките им потекоха бляскави капчици кръв. Те искаха истината да излезе наяве с кръвта. Но какво значение имаше? Кръвта си бе кръв.

— Сега ти си дете на дявола.

— Да.

— Не плачи за своя господар Марий. Марий е в ада, където му е мястото. Сега изпий целебната кръв, стани и танцувай със себеподобните си за прослава на Сатаната! И безсмъртието ще е истински твое!

— Да… — кръвта изгори езика му, когато вдигна глава, кръвта го изпълваше мъчително бавно. — О, моля ви!

Около него звучаха латински фрази и тих барабанен бой. Те бяха доволни. Знаеха, че е казал истината. Нямаше да го убият и екстазът затъмни всякакви размишления. Болките в ръцете и лицето му се бяха стопили в този екстаз…

— Стани, млади момко, и се присъедини към Децата на мрака.

— Да! — Бели ръце се протегнаха към ръцете му. Писъците на рогове и лютни се издигаха над думкането на барабаните, хипнотично прозвънваха струните на арфи, и кръгът се раздвижи. Качулати фигури в черни просешки дрехи, полите им се развяваха, а те вдигаха колене и извиваха гърбове.

Кършеха ръце, въртяха се, подскачаха и се приземяваха, въртяха се и се въртяха, и тананикаха със свити устни някаква мелодия, все по-силно и по-силно.

Кръгът се завъртя по-бързо. Тананикането бе силна, меланхолична вибрация без форма и без продължителност, ала въпреки това сякаш бе форма на говорене, самото ехо на мисълта. То звучеше все по-силно и по-силно, като стон, не могъл да премине във вик.

И той също издаваше този звук, а после се завъртя, и замаян от въртенето подскочи високо във въздуха. Ръце го уловиха, устни го целуваха, той се въртеше и другите го дърпаха, някой викаше на латински, друг отговаряше, трети се провикваше още по-силно и идваше нов отговор.

Той летеше, вече не бе прикован към земята и към ужасната болка от смъртта на господаря, и смъртта на картините, и смъртта на обичаните от него смъртни. Вятърът свистеше покрай него, жегата изгаряше лицето и очите му. Ала пеенето бе тъй прекрасно, че нямаше значение, че той не знае думите и че не може да се моли на Сатаната, не знае как да вярва и как да прочете такава молитва. Никой не знаеше, че той не знае, и всички пееха заедно в хор, и викаха, и ридаеха, и пак се въртяха и скачаха, и после, залюляни напред-назад, отметнаха глави, щом огънят ги заслепи, и някой се провикна:

— Да. ДА!

И музиката изригна. Барабани и дайрета екнаха около него в бесен варварски ритъм, гласовете най-сетне запяха бърза, зловеща мелодия. Вампирите вдигнаха ръце и завиха, разкривени фигури се мятаха необуздано край него, извиваха гърбове, тропаха с крака. Ликуването на дяволи в ада. То го ужасяваше и го зовеше, и когато ръцете се вкопчиха в него и го залюляха, той затропа с крака, и се загърчи, и затанцува като другите, остави болката да го пронизва целия, да криви ръцете и краката му, да влива тревога във виковете му.

Призори той бе изпаднал в делириум и около него десетина братя го галеха и утешаваха, и те го поведоха надолу по стълбище, отворило се в земните недра.

Изглежда, през последвалите месеци Арман сънуваше, че господарят му не е намерил смъртта си в огъня.

Сънуваше, че е паднал от покрива като пламтяща комета в спасителните води на канала отдолу. И е оживял далеч — в планините на Северна Италия. Господарят го викаше при себе си. Господарят се намираше в светилището на Онези, които трябва да бъдат пазени.

Понякога в съня му господарят бе също тъй могъщ и лъчезарен както винаги — красотата сякаш бе неговото одеяние. Друг път бе обгорен до черно и съсухрен, дишащ въглен с огромни жълти очи, и само бялата му коса бе все тъй блестяща и гъста. Грохнал, той пълзеше по земята и умоляваше Арман да му помогне, а зад него от светилището на Онези, които трябва да бъдат пазени, се разливаше топла светлина; във въздуха витаеха мирис на тамян и обещание за древна магия, обещание за студена, екзотична красота отвъд всякакво добро и зло.

Ала това бяха празни мечтания. Господарят му бе казал, че огънят и слънцето са способни да ги погубят и той сам бе видял своя господар сред пламъците. Тези сънища бяха като желание да се върне към живота на смъртен.

И когато очите му се отваряха и съзираше луната и звездите и неподвижното огледало на морето, ширнало се пред него, той не познаваше ни надежда, ни скръб, ни радост. Всички те идеха от господаря, а господарят вече го нямаше.

— Аз съм дете на дявола — това бе поезия. Волята му бе напълно прекършена, и сега нямаше нищо друго, освен мрачното братство, и сега убиваше и невинни редом с виновните. Убийството бе над всякаква жестокост.

В Рим, в голямото сборище в катакомбите, се поклони пред Сантино, водача — той слезе да го посрещне с разтворени обятия. Той, великият, бе се родил за Мрака по времето на Черната смърт и разказа на Арман за видението, което го бе споходило през годината 1349, когато вилнеела чумата — че и ние трябва да сме като Черната смърт, злина без обяснение, която кара човека да се съмнява в Божията милост и намеса.

Сантино отведе Арман в светилището, чиито стени бяха окичени с човешки черепи, и му разказваше за вампирите.

Нас ни е имало от памтивека, също като вълците — бич за смъртните. И в Римското сборище, тъмната сянка на Римската църква, се бе въплътило окончателното ни съвършенство.

Арман вече познаваше ритуалите и обикновените забрани — сега трябваше да научи великите закони.

Първи — всяко сборище трябва да има свой водач и само той може да нареди Мрачната магия да бъде приложена върху смъртен и да се погрижи методите и обредите да бъдат надлежно спазени.

Втори — Мрачният дар никога не бива да бъде даряван на болни и сакати, на деца или на онези, които дори и с помощта на Мрачните сили не могат да оцелеят сами. Трябва да се разбере и че всички смъртни, които ще получат Мрачния дар, трябва да бъдат красиви, та оскърблението за Бога да бъде по-голямо, когато се приложи Мрачната магия.

Трети — нивга стар вампир не бива да прилага тази магия, освен ако кръвта на новопосветения не е твърде силна. Защото всичките ни дарби естествено укрепват с възрастта и старите притежават твърде много сила. Рани, изгаряния — тези катастрофи, ако не погубят Детето на сатаната, само уголемяват силите му, след като оздравее. Ала Сатаната пази стадото от силите на старите, защото те, почти всички без изключение, полудяват.

В частност, нека Арман знае, че по това време няма жив вампир, по-стар от триста години. Следователно няма живи, които да помнят първото римско сборище. Дяволът честичко извиква своите вампири да се приберат у дома.

Но нека Арман разбере и че въздействието на Мрачната магия е непредвидимо, дори и когато бъде извършена от много млад вампир и с цялата необходима грижа. По причини, неизвестни никому, някои смъртни, когато се Родят за Мрака, стават могъщи като титаните, а други са просто движещи се трупове. Затова смъртните трябва да бъдат избирани умело. Твърде страстните и неукротими натури трябва да бъдат избягвани, както и вялите и безволевите.

Четвърти — никой вампир не бива да погубва друг вампир, освен господаря на сборището, който има власт над живота и смъртта на цялото си стадо. И негово задължение е да вкара старите и обезумелите в огъня, когато вече не могат да служат на Сатаната, както е редно. Негово задължение е да унищожава всички незаконно създадени вампири. Негово задължение е да унищожава онези, които са толкова тежко пострадали, че не могат да оцелеят сами.

И, последно, негово задължение е да се стреми да унищожи всички изгнаници и всеки, нарушил тези закони.

Пети — никой вампир не бива да разкрива истинската си природа на смъртен и да остави този смъртен да живее. Никой вампир никога не бива да разкрива историята на вампирите пред смъртен и да го остави да живее. Никой вампир не бива да се заема да напише историята на вампирите или истинните познания на вампирите, за да не бъде открита тя от смъртните и да й повярват. И името на вампир никога не бива да става известно на смъртни, освен написано на надгробния му камък, и никога вампир не бива да разкрива на смъртни местонахождението на своето леговище или на леговището на друг вампир.

Това бяха великите заповеди, които трябваше да спазват всички вампири. И туй бяха условията да съществуваш сред всички Немъртви.

Ала Арман трябва да знае, че винаги е имало легенди за древни вампири еретици, притежаващи страшна мощ, непризнаващи никаква власт, дори и властта на дявола — вампири, оцелели хиляди години. Понякога ги наричали Деца на хилядолетията. В Северна Европа разказвали за Маел, живял в горите на Англия и Шотландия; в Мала Азия — легенди за Пандора. А в Египет — древното предание за вампира Рамзес, когото били виждали отново и в днешно време.

Навсякъде по света се носели такива легенди. И биха могли с лекота да се отхвърлят като въображаеми, ако не било едно. Древният еретик Марий бил открит във Венеция и наказан там от Децата на мрака. Легендата за Марий се оказала истина. Но Марий вече го нямало.

Арман не каза нищо по повод последното твърдение. Той не сподели със Сантино за своите сънища. В действителност, и сънищата бяха помръкнали за Арман, също като цветовете от картините на Марий. Той вече не ги таеше в ума и в душата си, за да ги открият други, мъчещи се да прозрат.

Когато Сантино заговори за Онези, които трябва да бъдат пазени, Арман отново призна, че не знае смисъла на това название. Сантино също не го знаеше, а също и никой вампир, познат на Сантино.

Мъртва бе тайната. Мъртъв бе Марий. Затуй, да предадем на мълчание старата и безполезна мистерия. Сатаната е наш господар. В Сатаната е цялото разбиране и цялото познание.

Арман се хареса на Сантино. Той наизусти законите, усъвършенства изпълнението си на обредните песнопения, ритуали и молитви. Видя най-великите служения на Сатаната, на които някога е бил свидетел. И се учеше от най-могъщите, умели и красиви вампири, които някога щеше да познае. Учеше се толкова добре, че стана проповедник, когото изпращаха да събира скитащите Деца на мрака в сборища и да води другите в сатанинските служения, и да прилага Мрачната магия, когато светът, плътта, и дяволът призоваваха за това.

В Испания, в Германия и Франция той бе проповядвал Мрачните благословии и Мрачните обреди, бе срещал диви, непокорни Деца на мрака и мъждиви пламъци се разгаряха в него, когато бе с тях или в миговете, когато сборището го обкръжаваше, утешавано от него, черпещо единение от неговата сила.

Бе усъвършенствал убийството отвъд способностите на всички познати му Деца на мрака. Бе се научил да призовава онези, които истински желаят да умрат. Трябваше само да застане близо до жилищата на смъртните и мълчаливо да изчака жертвите му да излязат.

Стари, млади, болни и нещастни, грозни или красиви — нямаше значение, защото той не подбираше. Изпращаше им ослепителни видения, ако те желаеха да ги приемат, ала не пристъпваше към тях, нито дори ги обгръщаше с ръце. Неумолимо привлечени към него, те бяха тези, които го прегръщаха. И когато топлата им жива плът го докосваше, когато разтваряше устни и усещаше как потича кръвта, той познаваше единствения постижим за него край на страданието.

В най-хубавите мигове му се струваше, че деянията му са дълбоко духовни, незаразени от алчността и объркването, от които бе изграден светът, въпреки плътската наслада от убийството.

В това деяние духовното и плътското се сливаха и оцеляваше духовното, бе убеден той. Това за него бе подобно на Свето причастие — кръвта на Христовите деца служеше само за да проумее същността на самия живот в онази частица от мига, когато настъпваше смъртта. Само великите Божии светци му бяха равни по духовност, по това противене на нещастието, по съществуването, изпълнено със съзерцание и самоотричане.

Ала бе видял и как най-великите от спътниците му изчезват, самоунищожават се, полудяват. Бе видял неизбежния разпад на сборищата, бе видял как безсмъртието побеждава и най-съвършените Деца на мрака и понякога му се струваше, че това, че не успява да надвие него, е някакво страховито наказание.

Дали му бе предопределено да стане един от древните? От Децата на хилядолетията? Можеше ли да се вярва на онези истории, които продължаваха да се разказват?

Понякога някой скитащ вампир разказваше, че мярнали баснословната Пандора в далечния руски град Москва или че Маел живеел на пустото английско крайбрежие. Скиталците разказваха дори за Марий — че го видели отново в Египет или в Гърция. Ала тези разказвачи не бяха виждали легендарните вампири с очите си. Те всъщност не знаеха нищо. Тези истории се разказваха често.

Те не отвличаха и не забавляваха покорния слуга на Сатаната. В тиха вярност към Мрачните обичаи, Арман продължавал да служи.

Ала през вековете на дългото му покорство Арман пазел две тайни. Тези тайни били негова собственост повече отколкото ковчега, в който се заключвал денем или няколкото амулета, които носел.

Едната била, че без значение колко голяма била самотата му и колко дълго търсел братя и сестри, в които да намери утеха, сам той никога не бил прилагал Мрачната магия. Не желаел да даде това на Сатаната — Дете на мрака, създадено от него.

А другата, която криел от следовниците си за тяхно добро, била просто степента на неговото все по-задълбочаващо се отчаяние.

Че не копнеел за нищо, не жадувал за нищо, и в крайна сметка не вярвал в нищо, и неговите все по-нарастващи, страховити сили не му доставяли ни най-малка наслада, и живеел миг за миг в пустота, нарушавана всяка нощ от вечния му живот единствено от убийството — тази тайна той криел от тях, тъй като те се нуждаели от него, и нямало да бъде възможно да ги предвожда, защото страхът му би ги уплашил.

Но с това бе свършено.

Един велик цикъл приключил и още преди години той усещал завършека му, без дори да разбира, че това е цикъл.

От Рим дошли изопачените истории на пътници, вече остарели, когато стигнали до ушите му, че водачът Сантино изоставил стадото си. Някои твърдяха, че бил полудял и живеел в провинцията, други — че скочил в огъня, трети — че светът го погълнал, че бил откаран с черна колесница от смъртни и никога повече не го видели.

— Ние влизаме или в огъня, или в легендите — му рече разказвачът.

Но после дойдоха вести, че в Рим настанал хаос, десетки водачи сложили черната качулка и черните одежди, за да поемат водачеството над сборището. А после като че нямаше никакъв водач.

След 1700 г. от Италия вече не идвали никакви вести. Половин век Арман не можел да се довери на своята страст, нито на тази на околните, за да сътвори безумието на истинско Служение. И сънувал своя господар Марий в богатите одежди от червено кадифе, и виждал двореца, пълен с яркоцветни картини, и се плашел.

А после дошъл друг.

Децата му се втурнали в подземията под Гробището на невинните, за да му разкажат за новия вампир, облечен с наметало от червено кадифе, поръбено с кожи, който осквернявал църквите и поразявал онези, които носят кръстове, и обикалял светлите места. Червено кадифе. Било чисто съвпадение, ала то го вбесявало и той виждал в него оскърбление, с нищо неоправдана болка, която душата му не можела да понесе.

А после била преобразена и жената, жената с лъвска грива и име на ангел, прекрасна и могъща като своя син.

И той се изкачил по стълбището и излязъл от катакомбите, и повел шайката срещу нас, както качулатите дошли да погубят него и господаря му преди векове.

И се провалил.

Той стоеше, облечен в странните си дрехи от дантела и брокат, с джобове, пълни с монети. В мислите му преливаха образи от хилядите книги, които бе прочел. И се чувстваше пронизан от всичко, което бе видял по светлите места в големия град, наречен Париж, и сякаш чуваше как старият му господар му шепне на ухото:

Но хилядолетни нощи ще са твои, за да виждаш светлината такава, каквато никой смъртен нея е виждал, да я открадваш от далечни звезди, сякаш си Прометей, безкрайна илюминация, чрез която ще разбереш всичко на света.

— Всичко това се изплъзваше от моето разбиране — рече той. — Сякаш съм някой, комуто е бил възвърнат светът, а вие, Лестат и Габриел, сте като изображенията, изрисувани от моя стар господар, в лазур, кармин и злато.

Той стоеше неподвижно на вратата, обхванал лакти, гледаше ни и питаше мълчаливо:

Какво може да се узнае? Какво може да се даде? Ние сме изоставените деца на Бога. И пред мен не се разстила Дяволският път, и в ушите ми не звънят камбаните на ада.

4

Измина един час. Може би повече. Арман седеше до огъня.

По лицето му не бе останала ни следа от отдавна забравената битка. Непомръдващ, той изглеждаше крехък като празна черупка.

Габриел бе седнала срещу него и също се взираше мълчаливо в пламъците с уморено лице, което като че изразяваше състрадание. Болеше ме, че не мога да чета мислите й.

Мислех за Марий. Марий, Марий… Вампирът, рисувал картини в света и изобразявал на тях света. Триптихи, портрети, фрески по стените на двореца си.

И светът никога не бе го заподозрял, не бе го преследвал, нито го бе отхвърлял. Бандата от закачулени злодеи бе изгорила картините, същите онези, споделящи с него Мрачния дар… Дали той самият го бе наричал Мрачен дар? Те бяха тези, според които той не биваше да живее и твори сред смъртните, а не самите смъртни.

Пред очите ми изникна малката сцена в театъра на Рено, и се чух да пея, и песента ми премина в рев. Никола каза „Великолепно е“. Аз казах, „Дребнаво е“. И все едно ударих Никола. Във въображението ми той произнесе онова, което не бе казал онази нощ:

— Дай ми онова, в което мога да вярвам. Ти никога не би бил способен на това.

Триптихите на Марий украсяваха църкви и манастирски параклиси, може би и стените на дворци във Венеция и Падуа. Вампирите не биха влезли в светите места, за да ги свалят. Значи ги имаше някъде, може би с подпис, вплетен в детайла, творенията на вампира, обкръжил се с чираци смъртни, живял със смъртен любовник, от когото пийвал по малко, и излизал сам да убива.

Замислих се за онази нощ в хана, когато бях прозрял безсмислието на живота, и тихото бездънно отчаяние от разказа на Арман ми се стори океан, в който мога да се удавя. Това бе по-ужасно от пустинния бряг в мислите на Ники. Този мрак, тази празнота бяха продължили триста години.

Лъчезарното кестеняво дете край огъня можеше отново да отвори уста и от нея като мастило щеше да потече чернилка и да залее света.

Тъй щеше да е, ако не съществуваше това главно действащо лице, венецианският майстор, извършил еретичната постъпка да привнесе смисъл в рисуваните от него картини, трябваше да е смисъл — и ние самите, избраниците на Сатаната, го бяхме превърнали в жива факла.

Дали и Габриел бе видяла картините от разказа, които видях аз? Дали и те се бяха впечатли като нажежено клеймо в мислите й, както в моите?

Марий си проправяше в душата ми път, който щеше да го остави да се скита там завинаги, заедно с качулатите злодеи, превърнали картините отново в хаос.

Обзет от глуха мъка, се замислих за разказите на пътешествениците — че Марий е жив и са го видели в Египет, или в Гърция.

Искаше ми се да попитам Арман — не е ли възможно? Марий трябва да е бил изключително силен… Ала ми се струваше, че ще проявя непочтителност, ако го попитам.

— Стара легенда — прошепна той с глас, също тъй отмерен като вътрешния му глас, и без да бърза, продължи, без да откъсва очи от пламъците. — Легенда от старите времена, преди да погубят и двама ни.

— Може би не е легенда — възразих. Ехо от виденията, от картините по стените. — Може би Марий е жив.

— Ние сме чудо или сме ужас — рече той тихо. — Зависи от това как желаеш да ни виждаш. И когато за първи път научиш за нас, дали чрез мрачната кръв, дали от обещания или посещения, ти си мислиш, че всичко е възможно. Ала не е така. Светът скоро се свива около това чудо, и нямаш надежда за нови чудеса. Тоест, свикваш с нови граници и тези граници отново очертават всичко. Значи, казват, че Марий продължава да съществува. Те всички продължават да съществуват някъде — така ти се иска да вярваш.

Нито един не е останал в римското сборище от времето на онези нощи, когато ме научиха на обреда; може би дори и самото сборище го няма вече. Години и години са минали, откакто е имало някаква вест от него. Но всички те съществуват някъде, нали? В края на краищата, ние не можем да умрем. — Той въздъхна. — Няма значение…

Но имаше нещо по-голямо и по-важно от отчаянието, което можеше да смаже Арман — че въпреки жаждата в него сега и кръвта, загубена в нашата битка, и тихата пещ на тялото му, изцеляваща раните и разкъсаната плът, той не можеше да се принуди да излезе на лов в света горе. Предпочиташе да го мъчи жаждата и горещината на тихата пещ. Предпочиташе да остане тук, с нас.

Но той вече знаеше отговора — не можеше да бъде с нас.

Нямаше нужда ние с Габриел да му го казваме на глас. Дори не разсъждавахме наум по въпроса. Той знаеше така, както сигурно на Бог му е известно бъдещето, защото Бог притежава всички факти.

Непоносими мъки. А изражението на Габриел бе още по-изнурено и тъжно.

— Ти знаеш, че с цялата си душа желая да те вземем с нас — казах, и се изненадах от собствените си чувства. — Но това ще е беда за всички ни.

Никаква промяна в него. Той знаеше. Габриел не оспори.

— Не мога да спра да мисля за Марий — признах.

Зная. И изобщо не мислиш за Онези, които трябва да бъдат пазени, което е твърде странно.

— Това е просто поредната мистерия — отвърнах. — А съществуват хиляди мистерии. Мисля за Марий! А аз съм роб единствено на собствените си мании и увлечения. Ужасно е мисълта ми да се спира така върху Марий, да извлича тази лъчезарна фигура от разказа.

Не е важно. Щом ти се нрави, вземи я. Аз не губя онова, което давам.

— Когато едно създание излива така бурно мъката си, си длъжен да уважаваш трагедията в цялост. Трябва да се опиташ да я разбереш. А такава безпомощност, такова отчаяние за мен е почти непонятно. Затова мисля за Марий. Марий аз го разбирам. Но теб не те разбирам.

Защо?

Мълчание.

Не заслужаваше ли той истината?

— Аз винаги съм бил бунтовник — казах. — А ти си бил роб на всичко, което те е поискало.

— Аз бях водачът на моето сборище!

— Не, ти си бил роб на Марий, а после — на Децата на мрака. Попаднал си под властта на единия, а после и на другите. И сега страдаш от липсата на власт над теб. Побиват ме тръпки, след като ти за кратко ме накара да го разбера, да го позная така, сякаш съм друго същество, различно от мен.

— Няма значение — рече той, все така взрян в огъня. — Ти прекалено много обмисляш решенията и действията. Този разказ не е обяснение. И аз не съм създание, което настоява да го зачиташ в мислите и думите си. И всички знаем, че даденият от теб отговор е твърде необятен, че да бъде изразен с думи, и всички ние, и тримата, знаем, че той е окончателен. Но това, което аз не зная, е защо. Значи аз съм създание, твърде различно от теб, и ти не можеш да ме разбереш. Но защо да не мога да замина с теб? Ще правя каквото пожелаеш, стига да ме вземеш със себе си. Ще бъда под твоя власт.

Сетих се за Марий с неговата четка и гърненцата с яйчени темперни бои.

— Как си могъл да повярваш във всичко, което са ти наговорили, след като са изгорили онези картини? — попитах. — Как си могъл да им се отдадеш?

Възбуда, надигащ се гняв.

Предпазливост по лицето на Габриел, но не и страх.

— Ами ти, когато излезе на сцената и видя как публиката пищи и се блъска, за да излезе от театъра? Както ми го обясниха моите следовници — вампирът хвърлил тълпата в ужас и тя се изсипала на булевард „Дю Тампл“? В какво вярваше? Че мястото ти не е сред смъртните, ето в какво си вярвал. Знаел си, че е така. И е нямало закачулена шайка злодеи да ти го каже. Сам си го знаел. Затова мястото на Марий не е било сред смъртните. И моето също.

— Ама това е друго.

— Не, не е. Затова ти презираш Театъра на вампирите, който в момента поставя своите малки драми, за да вземе златото на булевардните тълпи. Ти не желаеш да мамиш, както мамеше Марий. И това те разделя още повече с човечеството. Ти искаш да се преструваш на смъртен, но измамата те вбесява и те кара да убиваш.

— В онзи момент на сцената — възразих — аз разкрих себе си. Точно обратното на измамата. Исках да покажа някак си пред човечеството своята чудовищност, за да се обединя отново с човеците, какъвто бях и аз. По-добре да побегнат от мен, отколкото да не ме видят. По-добре да узнаят, че аз съм чудовище, отколкото да се плъзгам през света неразпознат от онези, които дебна.

— Ала не беше по-добре.

— Не. Марий е постъпил по-добре. Той не е мамил.

— Мамеше, разбира се. Баламосваше всички!

— Не. Открил е начин да подражава на живота на смъртните. Да бъде едно със смъртните. Убивал е само злодеи и е рисувал като смъртните. Ангели и сини небеса, облаци — това ми показа ти, докато разказваше. Създавал е добро. И аз виждам в него мъдрост и липса на суета. Той не е имал нужда да се разкрива. Живял е хиляда години и е вярвал повече в райските видения, които е рисувал, отколкото в себе си.

Объркване.

Сега вече няма значение — дяволи, рисуващи ангели.

— Това са само метафори — казах. — И има значение! Ако ще градиш наново, ако искаш отново да откриеш Дяволския път, има значение! Има начини, чрез които да съществуваме. Де да можех само да подражавам на живота, да намеря начин…

— Говориш неща, които нищо не значат за мен. Ние сме изоставените от Бога.

Внезапно Габриел го погледна.

— Ти вярваш ли в Бог? — попита тя.

— Да, в Бог съм вярвал винаги — отвърна той. — Сатаната, нашият господар, е измислицата и тази измислица ме предаде.

— О, значи ти наистина си прокълнат — възкликнах аз. — И много добре знаеш, че оттеглянето ти в братството на Децата на мрака е било бягство от грях, който не е бил грях.

Гняв.

— Сърцето ти се къса заради нещо, което никога няма да имаш! — внезапно извиси глас той. — Ти доведе Габриел и Никола отвъд границата, при себе си, ала сам не можа да се върнеш обратно.

— Ти защо не се заслушваш в собствения си разказ? — попитах. — Защото никога не си простил на Марий, че не те е предупредил за тях и те е оставил да попаднеш в ръцете им? И никога повече няма да вземеш нищо от Марий — ни пример, ни вдъхновение? Аз не съм Марий, но ти казвам, че откакто поех по Дяволския път, съм чул само за един старейшина, който би могъл да ме научи на нещо, и това е Марий, твоят венециански майстор. Сега той ми говори. Обяснява ми един от начините да бъдеш безсмъртен.

— Подигравката.

— Не! Не е било подигравка! И ти си този, чието сърце се къса заради онова, което никога няма да има — друго, в което да вярва, друга власт.

Никакъв отговор.

— Ние не можем да бъдем за теб Марий — рекох. — Нито пък мрачния господар Сантино. Ние не сме художници, притежаващи велика прозорливост, която да те тласка напред. Не сме и зли господари на сборища, вярващи, че сме длъжни да осъдим на гибел цял легион. А това господство, величественият указ, е онова, което ти е нужно на теб.

Бях станал, без да се усетя, и, застанал близо до камината, го гледах отгоре.

И с ъгълчето на окото си видях как Габриел леко кимна в знак на одобрение и затвори очи за миг, сякаш изпускаше въздишка на облекчение.

Той не помръдваше.

— Ти трябва да изстрадаш тази празнота и да откриеш какво те тласка да продължиш. Ако дойдеш с нас, ние няма да оправдаем надеждите ти и ти ще ни унищожиш.

— Как да я изстрадам? — той вдигна очи към мен и веждите му се сключиха в болезнена бръчка. — Откъде да започна? Ти се движиш като Божията десница! Но за мен светът, действителният свят, в който живееше Марий, е недостижим. Аз никога не съм живял в него. Удрям се в стъкло. Как да вляза в него?

— Това аз не мога да ти кажа.

— Трябва да изучаваш този век — намеси се Габриел. Гласът й прозвуча спокойно, ала властно.

Щом проговори, той обърна поглед към нея.

— Трябва да разбереш епохата чрез нейната литература, музика и изкуство — продължи тя. — Трябва да излезеш изпод земята, както сам се изрази. Заживей в света.

Никакъв отговор от него. За миг се мярва картината на опустошения апартамент на Ники с разхвърляните по пода книги. Камари западна цивилизация.

— А какво по-добро място за това от самия център на нещата, булевардът и театъра? — попита Габриел.

Той се навъси и завъртя пренебрежително глава, ала тя настоя:

— Ти имаш дарба на предводител на сборище, а твоето сборище още е тук.

Той изстена тихо, отчаяно.

— Никола е голишарче — рече тя. — Той може да ги научи на много неща за външния свят, ала не може да им стане истински водач. Жената, Елени, е изумително умна, ала тя ще отстъпи пред теб.

— Какво са за мен техните игри? — прошепна той.

— Начин да съществуваш — отвърна тя. — А сега това е единствено важното за теб.

— Театърът на вампирите! Бих предпочел огъня!

— Помисли си — рече тя. — В това има съвършенство, което не можеш да отречеш. Ние сме илюзии за смъртното, а сцената е илюзия за действителността.

— Това е противно! — възкликна той. — Как го нарече Лестат? Дребнаво?

— Той го каза на Никола, защото Никола започна да гради върху всичко това фантасмагорични философии — отвърна тя. — Сега ти трябва да живееш без фантасмагорични философии така, както когато си бил чирак на Марий. Живей, за да опознаеш епохата. Лестат не вярва в стойността на злото. Но ти вярваш. Знам, че вярваш.

— Злото съм аз — отвърна той с полуусмивка, беше готов да се разсмее. — Това не е въпрос на вяра, нали? Но мислиш ли, че бих могъл да се отклоня от духовния път, който следвам вече три века, и да се впусна в такова сладострастие и безпътство? Ние бяхме светците на злото! Аз няма да стана обикновено зло. Няма!

— Направи го необикновено — тя вече губеше търпение. — Щом ти си злото, как сладострастието и безпътството да са ти врагове? Не заговорничат ли светът, плътта и дяволът еднакво срещу човека?

Той тръсна глава, сякаш за да даде да разберем, че не го интересува.

— Ти си повече загрижен за духовното, отколкото за злото — намесих се аз, вперил очи в него. — Не е ли така?

— Да! — отвърна той без колебание.

— Ала не виждаш ли, цветът на виното в кристална чаша може да бъде духовен — продължих. — Погледът на едно лице, цигулковата музика. Един парижки театър би могъл да е пропит с духовност, колкото и материален да е. В него няма нищо, което да не е рожба на онези, споходени от духовни видения за бъдното.

Нещо в него се раздвижи, ала той го пропъди.

— Съблазнявай публиката със сладострастие — рече Габриел. — В името на Бога и на дявола използвай мощта на театъра по своя воля!

— Не бяха ли духовни картините на твоя господар? — попитах, и при тази мисъл усетих в себе си топлина. — Може ли някой да види великите творби от онова време и да не ги нарече духовни?

— И аз съм си задавал този въпрос — отвърна Арман. — Много пъти. Духовност ли бе това, или сладострастие? Ангелът, изрисуван в триптиха, в плен на материалното ли бе, или материалът се преобразяваше?

— Без значение какво са сторили с теб по-късно, ти никога не си се усъмнил в красотата и стойността на творбите му — рекох. — Знам го. Материалът се е преобразявал. Преставал е да бъде боя и се е превръщал в магия, също както при убийството кръвта престава да бъде кръв и се превръща в живот.

Очите му се замъглиха, ала в мислите му не се появиха никакви видения. Какъвто и път да извървяваше мислено назад, той вървеше по него сам.

— Плътското и духовното — заговори Габриел — се обединяват в театъра така, както и в картините. Ние по природа сме чувствени зверове. Приеми го като ключ за себе си.

Той затвори очи, сякаш възнамеряваше да ни изключи.

— Иди при тях и послушай музиката на Ники — продължи тя. — Създавай заедно с тях изкуство в Театъра на вампирите. Трябва да преминеш от онова, в което си се разочаровал, към онова, способно да те крепи. Инак няма надежда.

Искаше ми се тя да не се бе изказала толкова рязко и толкова конкретно.

Но той кимна и устните му се извиха в горчива усмивка.

— Единственото наистина важно за теб е да влизаш в крайности — изрече тя бавно.

Той се взираше в нея безизразно. Сигурно не можеше да разбере какво иска да му каже тя с това. А на мен ми се струваше, че тази истина е твърде жестока. Ала той не се възпротиви. Лицето му отново стана замислено, гладко, детско. Дълго гледа огъня. А после заговори:

— Но защо изобщо трябва да заминавате? Сега вече никой не воюва с вас. Никой не се опитва да ви прогони. Защо не можете и вие да изграждате заедно с мен това малко начинание?

Дали това означаваше, че ще го стори — ще отиде при другите и ще се включи в театъра на булеварда?

Той не ми възразяваше. Отново ме питаше защо да не създам подражание на живота, щом искам да го наричам така, там, на булеварда?

Ала и се отказваше да настоява. Знаеше, че не бих могъл да понеса нито гледката на театъра, нито гледката на Никола. Дори не можех да настоявам той да се включи в него. Габриел вече го бе сторила. И той знаеше, че е вече късно да настоява пред нас.

Най-сетне Габриел каза:

— Ние не можем да живеем сред себеподобните си, Арман.

И аз си помислих — да, това е най-верният отговор от всички и не зная защо не мога да го изговоря на глас.

— Дяволският път е онова, което искаме — каза тя. — И засега сме достатъчни един за друг. Може би в бъдещето, след много, много години, когато сме обиколили стотици места и сме видели стотици неща, ще се върнем. И тогава ще си поговорим заедно, както тази вечер.

Това изобщо не го потресе. Но сега вече беше невъзможно да разбера какво мисли.

Дълго време не разговаряхме. Не зная колко време сме мълчали заедно в стаята.

Опитвах се да не мисля повече нито за Марий, нито за Никола. Сега всякакво чувство за опасност си бе отишло, ала се боях от раздялата, от тъгата, която ще причини, от чувството, че бях взел от това създание поразителната му история и му бях дал неизмеримо малко в замяна.

Най-сетне Габриел наруши тишината. Тя стана и грациозно се премести до него на пейката.

— Арман — рече тя. — Ние тръгваме. Ако стане, както аз желая, утре преди полунощ вече ще сме далече от Париж.

Той я погледна спокойно, благосклонно. Вече бе невъзможно да узная какво е решил да прикрие.

— Дори и утре да не отидеш в театъра, приеми онова, което можем да ти дадем — рече тя. — Моят син притежава достатъчно богатства, че да улесни много навлизането ти в света.

— Можеше да вземеш тази кула и да я направиш свое леговище — рекох. — Ползвай я толкова дълго, колкото желаеш. Магнус я смяташе за достатъчно сигурна.

След малко той кимна учтиво със сериозно изражение, ала не каза нищо.

— Нека Лестат ти даде нужното злато, за да се представяш за благородник — продължи Габриел. — Всичко, което искаме в замяна е да не закачаш сборището, ако решиш да не го оглавиш.

Той отново се бе загледал в огъня и лицето му бе спокойно и неустоимо прекрасно. После отново кимна мълчаливо. И кимването означаваше единствено, че е чул, ала не обещава нищо.

— Ако не отидеш при тях — произнесох бавно, — то не им навреждай. Не навреждай на Никола.

И когато произнесох тези думи, лицето му се измени неуловимо. Върху него бавно се изписа някакво подобие на усмивка. Очите му бавно се извърнаха към мен и аз видях презрението в тях.

Извърнах се, ала погледът му ме бе поразил като удар.

— Не искам той да пострада — прошепнах напрегнато.

— Не. Ти искаш гибелта му — прошепна ми той в отговор. — За да няма нужда повече да се страхуваш и да скърбиш за него — и презрителният му поглед доби уродлива острота.

Габриел се намеси:

— Арман, той не ги застрашава с нищо. Жената и сама може да го обуздава. А и той може да научи всички ви на много неща за това време, ако го изслушате.

Те дълго се гледаха мълчаливо. И отново лицето му стана меко, нежно и прекрасно. Със странно благопристоен жест той пое ръката на Габриел и я стисна здраво. После те се изправиха заедно и той пусна ръката й, отдръпна се от нея и изпъчи рамене. Погледна и двама ни.

— Ще отида при тях — изрече той с най-мекия глас. И ще взема предложеното от вас злато, и ще потърся убежище в тази кула. И ще науча от вашия страстен новопосветен всичко, на което може да ме научи. Но се хващам за тези неща само защото те плават по повърхността на мрака, в който се давя. А аз няма да се предам, без да постигна някакво по-проникновено разбиране, няма да ви оставя вечността без… без една последна битка.

Вгледах се в него. Ала не можех да доловя никакви негови мисли, които да изяснят тези думи.

— Може би, след като минат години, желанието у мен ще се върне. Пак ще позная жаждата, дори и страстта. Може би, когато се срещнем в друга епоха, тези неща няма да са отвлечени и мимолетни. Ще говоря с пламенност, равна на вашата, вместо само да я отразявам. И ще разискваме въпросите на безсмъртието и мъдростта. Тогава ще разговаряме за отмъщението или за приемането. Засега ми стига да кажа, че искам да ви видя пак. Искам пътищата ни да се пресекат в бъдеще. И само заради това ще постъпя както ме молите и няма да ви дам каквото желаете — ще ви спестя злата участ за Никола.

Изпуснах шумна въздишка на облекчение. Ала тонът му бе толкова променен, толкова уверен, че задейства дълбоко в мен беззвучен сигнал за тревога. Това несъмнено бе господарят на сборището, този убедителен мълчаливец, който щеше да оцелее въпреки риданията на сирака в себе си.

Но после той се усмихна бавно и изящно и в лицето му имаше някаква тъга и умилителност. Той отново се превърна в светеца, рисуван от да Винчи, или по-скоро малкия бог на Караваджо. И за миг изглеждаше така, сякаш в него не би могло да има нищо зло или опасно. Бе твърде лъчезарен, твърде изпълнен с всякаква мъдрост и добрина.

— Запомнете какво съм ви предупредил — рече той. — Не проклятията ми.

И двамата с Габриел кимнахме.

— И когато имате нужда от мен, аз ще съм тук.

А после Габриел направи нещо съвсем изненадващо — тя го прегърна и целуна. И аз сторих същото.

Той бе гъвкав и нежен, и любвеобилен в прегръдките ни. И ни даде да разберем без думи, че отива при сборището и утре вечер можем да го намерим там.

И след това си тръгна, а ние с Габриел останахме сами, все едно той никога не бе идвал в тази стая. В цялата кула не чувах нито звук. Нищо, само вятърът в гората зад кулата.

И когато се изкачих по стъпалата, заварих портата отворена, а над ширналото се към гората поле цареше нерушим покой.

Обичах го. Знаех това, колкото и неразбираемо да бе то за мен. Но колко се радвах, че всичко бе приключило! Колко се радвах, че можем да продължим! И все пак дълго стоях, стиснал решетките и загледан в далечната гора и в мъждивото далечно сияние на града, огряващо ниските облаци.

И скръбта, която ме изпълваше, не бе само от това, че го загубих — скърбях и за Ники, и за Париж, и за себе си.

5

Когато отново слязох в криптата, видях я да подклажда огъня с последните дърва. Бавно и уморено го подклаждаше и червеното сияние огряваше профила и очите й.

Седнах мълчаливо на пейката и я гледах, гледах взривовете от искри на фона на черните тухли.

— Той даде ли ти онова, което искаше ти? — попитах я.

— По свой начин — да — отвърна тя, остави машата и седна срещу мен. Косата й се стелеше по раменете, тя отпусна ръце от двете си страни върху пейката. — Казвам ти — и никога повече да не видя някой от себеподобните ни, не ме е грижа — рече тя хладно. — Приключих с техните легенди, проклятия, скърби. И с тяхната непоносима човечност, която е може би най-смайващото, което разкриха за себе си. Отново съм готова за света, Лестат, както в нощта на моята смърт.

— Но Марий… — възкликнах възбудено. — Майко, древните съществуват — древни, които са използвали безсмъртието съвсем различно!

— Дали? — попита тя. — Лестат, твърде щедро се отнасяш към своето въображение. Историята за Марий звучи като приказка.

— Не, не е вярно!

— Значи, демонът сирак твърди, че произхожда не от мръсните селски демони, на които прилича, а от изгубен господар, почти бог. Казвам ти, че всяко селско дете с мърляво лице, което си мечтае край кухненската печка, може да ти разказва подобни приказки.

— Майко, той не може да е измислил Марий! Аз може да имам богато въображение, но той почти няма! Не може да е измислил тези образи. Казвам ти, той е виждал всичко това!

— Не бях помислила за това точно по този начин — призна тя с лека усмивка. — Ала той може да е взел Марий от легендите, които е чул…

— Не — възразих. — Марий го е имало и още го има. И има и други като него. Има Деца на хилядолетията, които са се справили по-добре от Децата на мрака с дадените им дарби.

— Лестат, важно е ние да се справим по-добре — каза тя. — В крайна сметка всичко, което научих от Арман, е, че за безсмъртните, смъртта е изкусителна и напълно неустоима, че те не успяват да победят нито нея, нито човечността в душите си. Сега аз искам да взема това знание и да го нося като броня, докато пътувам из света. И за щастие не говоря за света на промяната, който тези създания смятат за толкова опасен, а за света, който цяла вечност е бил един и същ.

Тя отметна коси назад и отново се загледа в огъня.

— Мечтая за снежни планини — заговори тя тихо, — за пустинна шир… за непроходими джунгли или за великите северни гори на Америка, където, казват, белият човек не е стъпвал — щом ме погледна, в погледа й се появи мъничко топлота. — Помисли си. Няма такова място, на което да не можем да отидем. И ако Децата на хилядолетията наистина съществуват, може би те са точно там — далеч от света на хората.

— А как живеят, ако действително е така? — попитах. Представях си своя собствен свят и той бе пълен със смъртни и с всичко онова, което вършат смъртните. — Ние се храним с човеците!

— В онези гори има сърца, които туптят — рече тя замечтано. — Има кръв, която тече за онзи, който я вземе… И аз вече мога да върша всичко онова, което вършеше ти. Мога сама да се преборя с онези вълци… — Гласът й заглъхна и тя потъна в мисли.

— Важното — додаде тя много по-късно — е, че сега можем да заминем, където си пожелаем, Лестат. Свободни сме.

— Аз бях свободен и преди — отвърнах. — Изобщо не ме интересуваше какво има да ни казва Арман. Но Марий… Зная, че Марий е жив. Чувствам го. Почувствах го, докато Арман разказваше. И Марий знае неща… и не само за нас или за Онези, които трябва да бъдат пазени, или за каквито и да било древни мистерии — той знае неща за самия живот, за това как да живееш във времето.

— Тогава нека той ти стане светец покровител, щом имаш нужда — отвърна тя.

Това ме разгневи и аз не казах нищо повече. Нейните думи за джунгли и гори ме плашеха. И всичко онова, което бе наговорил Арман, за да ни разедини, изникна в паметта ми, както знаех, че ще се случи, докато той изговаряше добре подбраните си думи. И тъй, ние живеем с разногласията между нас, помислих си, също като смъртните, и може би онова, което ни разделя, е също толкова пресилено, както страстите ни, както любовта ни…

— Имаше едно загатване… — заговори тя, загледана в огъня. — Един мъничък знак, че в историята за Марий се съдържаше истина.

— Имаше стотици знаци — възразих.

— Той каза, че Марий е убивал злодея — продължи тя — и че е наричал злодея Тифон, братоубиецът. Ти помниш ли това?

— Мислех, че говори за Каин, убил Авел. Видях изображения на Каин, въпреки, че чух другото име.

— Именно. Самият Арман не е разбирал името Тифон, ала го повтори. Само че аз знам какво означава то.

— Кажи ми.

— То е от гръцките и римските митове — древното предание за египетският бог Озирис: брат му Тифон го убил, за да стане господар на подземния свят. Разбира се, Арман би могъл да прочете за това у Плутарх, но не го е прочел, и това е странно.

— Ах, виждаш ли, Марий е съществувал! Когато е казал, че е живял цяло хилядолетие, е казал истината.

— Може би, Лестат, може би.

— Майко, разкажи ми пак това египетско предание…

— Лестат, имаш много години да прочетеш старите предания сам — тя стана и се наведе да ме целуне, и аз усетих в нея студенината и бездейността, които винаги я обземаха призори. — Що се отнася до мен, приключих с книгите. Чета ги, когато нямам какво друго да правя — тя хвана двете ми ръце. — Кажи ми, че утре тръгваме на път. Че няма да видим пак бастионите на Париж, докато не видим и другия край на света.

— Ще е точно както желаеш — отвърнах аз.

Тя се заизкачва по стълбите.

— Но къде отиваш? — последвах я. Тя отвори портата и се запъти към дърветата.

— Искам да проверя дали мога да спя в самата пръст — отвърна ми тя през рамо. — Ако утре не се пробудя, ще разбереш, че не съм успяла.

— Но това е лудост! — Спуснах се след нея. Самата мисъл ми беше противна. Тя навлезе в един гъсталак от стари дъбове, коленичи и започна да рови мъртвите листа и влажната пръст с ръце. Изглеждаше ужасяващо, като красива русокоса вещица, която ровеше бързо като звяр.

После се изправи и ми прати въздушна целувка за сбогом. А после събра всичките си сили и се спусна долу така, сякаш земята й принадлежеше. А аз се взирах невярващо в празното място, където преди малко беше тя и в листата, застлали земята така, сякаш мястото беше непокътнато.

Отдалечих се от гората. Тръгнах на юг, далече от кулата, и когато ускорих крачка, започнах тихо да си напявам някаква песничка, може би от мелодиите, които цигулките бяха свирили по-рано тази нощ в „Пале Роял“.

И скръбта отново ме обзе, мисълта, че ние наистина заминаваме, че сме приключили с Никола, приключили сме и с Децата на мрака, и с техния водач, и години, години наред няма да видя Париж и нищичко, което да ми е познато. И въпреки цялото ми желание за свобода, ми се приплака.

Но като че моето скитане имаше някаква цел, която не бях признал пред себе си. Около половин час преди да изгреят утринните лъчи аз крачех по пощенския път покрай развалините на стара странноприемница. Тя се рушеше — последният пост на изоставено село. Само дебело измазаните с хоросан стени стояха непокътнати.

Извадих камата си и започнах да дълбая в мекия камък:

Марий, Древни, Лестат Те Търси. Сега Е Месец Май, Година 1780 И A3 Заминавам На Юг От Париж, Към Лион. Моля Те, Открий Ми Се.

Колко нагло ми се стори това, щом се отдръпнах! И вече бях нарушил мрачните заповеди — бях споменал името на безсмъртен и го бях изписал. Е, това ме изпълни с дивно задоволство. В края на краищата, никога не ме е бивало особено да спазвам правилата.

Шеста част

По дяволския път от Париж до Кайро

1

Когато видяхме Арман за последен път през осемнайсети век, той стоеше заедно с Елени, Никола и останалите вампири артисти пред вратата на театъра на Рено и гледаше как каретата ни се отдалечава в потока от коли по булеварда.

Бях го намерил по-рано, затворен в старата ми гримьорна заедно с Никола, по средата на странен разговор, в който надмощие вземаха сарказмът и странният плам на Ники. Беше с перука, облечен в строг червен редингот и ми се стори, че в него вече имаше някаква нова тъма, сякаш всеки буден миг след смъртта на старото сборище му вливаше нова твърдост и сила.

В тези последни неловки минути с Ники нямаше какво да си кажем, но Арман любезно прие от мен ключовете за кулата и голяма сума пари, както и обещанието, че ще получи още, когато поиска от Роже.

Мислите му бяха затворени за мен, но той отново повтори, че няма да причини никаква вреда на Никола. И когато се сбогувахме, бях убеден, че Никола и малкото сборище имаха всички шансове да оцелеят, и че с Арман сме приятели.

В края на тази първа нощ ние с Габриел бяхме далече от Париж, както се бяхме заклели, а през следващите месеци посетихме Лион, Торино и Виена, а след това — Прага, Лайпциг и Санкт Петербург, после отново потеглихме на юг, за Италия, където се установихме за много години.

После продължихме за Сицилия, оттам на север — към Гърция и Турция, а после отново на юг към древните градове на Мала Азия най-сетне към Кайро, където останахме известно време.

И на всички тези места аз пишех по стените послания за Марий.

Понякога бяха само няколко думи, които надрасквах с върха на ножа си. На други места прекарвах часове в издялване на моите размишления върху камъка. Но където и да се намирах, изписвах името си, датата и следващата си цел, и моята покана: Марий, открий ми се.

Що се отнася до старите сборища, откривахме ги разпръснати на доста места, но от самото начало беше ясно, че старите обичаи загиват. Рядко повече от трима-четирима вампири изпълняваха старите обреди и когато осъзнаваха, че ние не желаем да общуваме с тях и да споделяме съществуването им, те ни оставяха на мира.

Безкрайно по-интересни бяха единаците, които от време на време съзирахме сред обществото, самотни, потайни вампири, които се преструваха на смъртни също тъй умело като нас. Но никога не се доближавахме до тези създания. Те бягаха от нас, както сигурно са бягали и от старите сборища. И тъй като не виждах нищо друго, освен страх в очите им, не се изкушавах да ги преследвам.

Ала знанието, че не съм първият демон аристократ, който се върти из балните зали по света в търсене на жертви — смъртоносният благородник, който скоро щеше да изплува в разказите, поезията и булевардните романи като самото въплъщение на нашето племе — ми въздействаше странно окуражително. Постоянно се появяваха и други.

Ала по нашия път щяхме да срещнем и още по-странни създания на мрака. В Гърция открихме демони, които не знаеха как са били създадени, а понякога се натъквахме дори на безумни създания, загубили разсъдъка си, които ни нападаха, все едно бяхме смъртни, и побягваха с писъци от молитвите, които редяхме, за да ги прогоним.

Вампирите в Истанбул си живееха вкъщи, скрити на сигурно място зад високи зидове и порти, гробовете им бяха в техните градини и се обличаха като всички хора по онези краища на света, в развяващи се роби, за да ловуват из нощните улици.

Ала дори и те се ужасяваха от това, че живея сред французите и венецианците, возя се в карета, посещавам сбирки в европейските посолства и домове. Заплашваха ни, крещяха заклинания срещу нас, а после побягнаха в паника, щом се обърнем срещу тях, само за да се върнат и отново да ни тормозят.

Възвращенците от света на мъртвите, които обитаваха гробниците на мамелюците в Кайро, бяха същински зверове, които се придържаха към древните закони, предвождани от господари с хлътнали очи и живееха в руините на коптски манастир. Обредите им бяха наситени с източни магии и призоваването на много демони и зли духове, които наричаха със странни имена. Те страняха от нас въпреки всички жлъчни заплахи, ала знаеха имената ни.

Годините минаваха, а ние нищо не научавахме от всички тези твари, което, разбира се, не бе особено голяма изненада за мен.

И въпреки, че на много места вампирите бяха чували легенди за Марий и за останалите древни, те никога не бяха виждали с очите си подобни създания. Дори и Арман се бе превърнал в легенда за тях и те често ни питаха: „Наистина ли сте виждали вампира Арман?“ Никъде не срещнах истински древен вампир. Никъде не срещнах вампир, в който да има нещо магнетично, създание, притежаващо голяма мъдрост или с някакви особени постижения, необичайно същество, в което Мрачната дарба да е сътворила някаква забележима алхимия, която да привлече интереса ми.

В сравнение с тези същества Арман бе мрачен бог. Както и Габриел, както и аз.

В началото, при първото ни идване в Италия, ние придобихме по пълни познания за древните ритуали и започнахме да се отнасяме към тях с по-голямо съчувствие. Римското сборище излезе да ни посрещне с отворени обятия.

— Елате на Служение — призоваха ни те. — Елате в катакомбите и пейте с нас химни.

Да, те знаеха, че сме унищожили парижкото сборище и че сме надвили Арман, великия майстор на мрачните тайни. Ала не ни презираха за това. Напротив, не можеха да разберат причината Арман да се откаже от властта си. Защо сборището не се бе променило с времето?

Защото дори и тук, където обредите бяха толкова сложни и чувствени, че ми секваше дъхът, вампирите далеч не отбягваха хорските обичаи и за тях не беше нищо да се представят за човеци винаги, когато това подхождаше на целите им. Същото важеше и за двамата вампири, които видяхме във Венеция и шепата себеподобни, които по-късно щяхме да срещнем във Флоренция.

Обвити с черни наметала, те проникваха сред тълпите в Операта, в сумрачните коридори на големите къщи по време на балове и банкети и понякога дори посядаха сред навалицата в долнопробни кръчми и винарни и зяпаха хората съвсем отблизо. Тук, повече отколкото навсякъде, те имаха навика да се обличат в костюми от времето на раждането им и често бяха великолепно пременени и изглеждаха царствено, притежаваха накити и труфила и често ги показваха, когато им е угодно и когато си поискат.

Ала въпреки това пропълзяваха обратно в смрадливите си гробища, за да спят, и побягваха с писъци от всеки знак на божествена сила, и се хвърляха с дивашка невъздържаност в техните ужасяващи и прекрасни служения.

В сравнение с тях парижките вампири бяха примитивни, недодялани и инфантилни, но разбирах, че тъкмо изтънчеността и светските порядки в Париж бяха накарали Арман и стадото му да странят толкова силно от обичаите на смъртните.

Докато френската столица ставаше все по-светска, вампирите се вкопчваха в древната магия, докато италианските демони живееха сред дълбоко религиозни човеци, чийто живот бе удавен в римокатолически обреди — мъже и жени, които почитаха злото толкова, колкото почитаха и римската църква. Общо взето в Италия старите обичаи на демоните не се различаваха особено от старите обичаи на хората и затова италианските вампири живееха и в двата свята. Дали вярваха в старите обичаи? Те свиваха рамене. Служението за тях бе едно великолепно удоволствие. Не беше ли то предизвикало наслада и у мен и Габриел? Не се ли включихме накрая в танца?

— Идвайте при нас, когато си пожелаете! — поканиха ни римските вампири.

А за онзи Театър на вампирите в Париж, този огромен скандал, който потрисаше себеподобните ни по цял свят… Е, това щяха да го повярват, когато го видят със собствените си очи. Вампири да играят на сцена, вампири да зашеметяват публика от смъртни с фокуси и преструвки… Но това е толкова ужасно по парижки! — смееха се те.

Разбира се, аз непрекъснато получавах и пряко новини за театъра. Преди още да съм стигнал в Санкт Петербург, Роже ми изпрати предълъг отчет за „хитрината“ на новата трупа:

Те са се издокарали като грамадни дървени марионетки — пишеше той. — Златни въжета се спускат от гредите, вързани за техните китки, глезени и темета, и сякаш ги управляват с тези въжета да танцуват очарователни танци. На белите им бузи са изрисувани идеални кръгове с червило, а очите им са огромни, като стъклени копчета. Не е за вярване с какво съвършенство се преструват на неодушевени.

Но оркестърът е още едно чудо. Лицата им са бледи и гримирани в съвсем същия стил, свирачите имитират механични музиканти — като онези механични кукли, които можеш да си купиш и се навиват с ключ, и после стържат по инструментите си или надуват малките си тромпети и свирят истинска музика!

Спектакълът е толкова завладяващ, че дамите и господата в публиката се карат помежду си дали тези актьори са кукли или живи хора. Някои твърдят, че всички те са направени от дърво, а гласовете, които излизат от устата на актьорите, са дело на вентрилоквисти.

Що се отнася до самите пиеси, те биха били изключително обезпокоителни, ако не бяха толкова прекрасни и умело поставени.

Има една много популярна драма, която играят — в нея се разказва за вампир, възвърнал се от света на мъртвите, който се надига от гроба на монтирана в сцената платформа. Ужасяващо е създанието с чорлава коса и остри зъби. Но вижте, той мигновено се влюбва в грамадна дървена марионетка — жена и така и не се досеща, че тя не е жива. Неспособен да пие кръв от гърлото й обаче, клетият вампир скоро загива, и в този миг марионетката разкрива, че тя действително е жива, въпреки, че е направена от дърво, и със зла усмивка изпълнява тържествуващ танц над тялото на победения демон.

Казвам ви, когато гледате това, кръвта застива в жилите ви. Ала публиката крещи и ръкопляска.

В друга малка жива картина танцьорите кукли обкръжават човешко момиче и я придумват да се остави да я вържат със златни върви, сякаш и тя е марионетка. Печалната последица е, че вървите я карат да танцува, докато животът напусне тялото й. Тя се моли с красноречиви жестове да я освободят, ала истинските кукли само се смеят и лудуват, докато тя издъхва. Музиката е неземна. Тя напомня за циганите по селските панаири. Мосю дьо Ланфан е диригент. И неговата цигулка често открива вечерното представление.

Като ваш адвокат ви съветвам да претендирате за част от печалбата на тази забележителна трупа. За всяко представление по булеварда се точат значително дълги опашки.

Писмата на Роже винаги ме обезпокояваха. Сърцето ми започваше да бие учестено и не можех да не се запитам: какво бях очаквал аз от трупата? Защо тяхната дързост и изобретателност ме изненадваха? Всички ние притежавахме способността да вършим подобни неща.

Когато се установих във Венеция, където прекарах много време в напразно търсене на картините на Марий, вече Елени ми пишеше пряко писма с изящен вампирски почерк.

Те били най-популярното развлечение на нощен Париж, пишеше ми тя. От цяла Европа идвали „актьори“, за да постъпят при тях, и броят на участниците в трупата нараснал до двайсет, и дори и мегаполисът едвам успявал да ги изхрани.

Приемаме само най-способните артисти, онези, които притежават наистина смайваща дарба, но над всичко ценим дискретността. Не обичаме скандалите, както сигурно се досещаш.

Що се отнася до техния скъп цигулар, тя пишеше за него с обич, че е тяхно най-голямо вдъхновение, че пишел най-остроумните пиеси, като вземал сюжетите от разкази, които четял.

Но извън работата понякога е направо невъзможен. Трябва непрекъснато да бъде следен, за да не увеличава броя ни. Хранителните му навици са изключително немарливи. А се случва да говори потресаващи неща пред непознати, за щастие твърде здравомислещи, че да му повярват.

С други думи казано, той се опитваше да създава други вампири. И не ловуваше скришом.

Разчитаме най-вече на Нашия най-стар приятел (очевидно Арман) да го озаптява. И той го прави с най-язвителни заплахи.

Но трябва да кажа, че те нямат трайно въздействие върху нашия цигулар. Той често говори за стари религиозни обичаи, за обредни огньове, за преминаване в нови царства на съществуване.

Не мога да кажа, че не го обичаме. Заради теб бихме се грижили за него, дори и да не го обичахме. Но ние наистина го обичаме. И Нашият най-стар приятел в частност питае към него голяма привързаност. Ала е редно да отбележа, че в старите времена подобни личности не биха издържали дълго сред нас.

Що се отнася до Нашия най-стар приятел, питам се дали сега би го познал. Построил е голямо жилище в подножието на твоята кула и живее там сред книги и картини, досущ като учен господин, когото реалният свят не интересува особено.

Ала всяка нощ той пристига пред вратата на театъра с черната си карета и гледа от своята собствена ложа със завеси.

А после идва, за да разреши всички спорове сред нас, да ни напътства, както винаги е било и да заплашва Нашия божествен цигулар, ала никога, никога не би се съгласил да играе на сцената. Той е този, който приема нови членове сред нас. Както ти казах, те идват отвсякъде. Не е нужно да им се молим — те чукат на вратата ни…

Върни се при нас (пишеше тя в заключение). Ще ни намериш за по-интересни отпреди. Има стотици мрачни чудеса, които не мога да опиша на хартия. Ние сме звезден взрив в историята на нашите себеподобни. И не бихме могли да изберем такъв идеален момент в историята на този велик град за нашия малък фокус. И той е твое дело — този разкошен живот, който водим. Защо ни напусна? Ела си у дома.

Пазех писмата. Съхранявах ги също тъй грижливо, както и писмата на братята ми в Оверн. Виждах идеално марионетките в своето въображение. Чувах плача на цигулката на Ники. Виждах и как Арман пристига с черната си карета и заема мястото си в ложата. И дори описвах всичко това със завоалирани, ексцентрични фрази в дългите си послания до Марий, когато от време на време дялках трескаво с длетото си в някоя тъмна уличка, докато смъртните спят.

Но за мен нямаше връщане в Париж, колкото и самотен да се чувствах. Светът около мен бе станал мой любовник и мой учител. Бях във възторг от катедралите и замъците, от музеите и дворците, които виждах. Където и да заминех, отивах в самото сърце на обществото, и жадно пиех от забавленията и клюките на това място, от литературата и музиката му, от архитектурата и изкуството.

Можех да изпиша томове с нещата, които научавах и които се мъчех да проумея. Бях запленен от циганските цигулари и уличните кукловоди толкова, колкото и от великите сопрани кастрати в позлатените оперни театри или катедралните хорове. Бродех из бордеите, комарджийските свърталища и кръчмите, където моряците пиеха и се караха. Където и да отидех, четях вестниците и висях по кръчмите и често поръчвах храна, която не докосвах, просто за да я има пред мен, и разговарях безспир със смъртни на обществени места, черпех безкрайно другите с вино, вдишвах мириса на лулите и пурите им, когато пушеха, и оставях всички тези миризми на смъртни да пропият косата и дрехите ми.

А когато не бродех навън, пътешествах из царството на книгите, които бяха принадлежали изключително на Габриел през всички онези тягостни смъртни години у дома.

Още преди да пристигнем в Италия, вече знаех латински достатъчно добре, че да изучавам класиците, и си съставих библиотека в стария венециански дворец, в който се заселих. Често четях по цели нощи.

И, разбира се, легендата за Озирис ме омагьоса, припомни ми романтичната история на Арман и загадъчните думи на Марий. И докато размишлявах над всички древни версии, тихо се слисвах от прочетеното.

Имаме един древен цар — Озирис. Човек, притежаващ неземна доброта, отказал египтяните от канибализма и научил ги на изкуството на земеделието и винарството. И как го убива неговият брат Тифон? Озирис е накаран с измама да легне в сандък, скован точно според ръста му, и после брат му Тифон заковава капака на сандъка. После го хвърлят в реката и когато вярната на Озирис Изида намира тялото му, Тифон отново го напада и го разчленява. Намират всички части на тялото му, освен една.

Сега, защо Марий ще прави препратка към подобен мит? И как да не мисля за това, че всички вампири спят в ковчези — сандъци, сковани според ръста им? Дори и нещастната паплач от Гробището на невинните спеше в свои ковчези. Магнус бе казал: „В този сандък или подобен на него трябва винаги да лягаш.“ Що се отнася до липсващата част от тялото, онази, която Изида никога не намерила, е, в нас има една част, чиито способности Мрачният дар не увеличава, нали? Ние можем да говорим, да виждаме, да вкусваме, да дишаме и да се движим като хората, но не можем да се плодим. И Озирис не е могъл и затова е станал Господар на мъртвите.

Дали той е бил бог вампир?

Но ето какво ме озадачаваше и измъчваше: този бог, Озирис, египтяните почитаха като бог на виното, същият онзи, когото гърците по-късно са нарекли Дионис.

А Дионис е бил „мрачният бог“ на театъра, богът дявол, когото Ники ми описваше у дома, когато бяхме момчета. И сега в Париж имахме театър, пълен с вампири. О, всичко това бе твърде разкошно.

Нямах търпение да разкажа всичко това на Габриел.

Но тя го отхвърли с безразличие и каза, че имало стотици подобни стари истории.

— Озирис е бил и бог на зърното — каза тя. — За египтяните той е бил добър бог. Какво общо би могло да има това с нас? — тя огледа книгите, които четях. — Имаш още много да учиш, сине. Много древни богове са били разчленени и ожалени от своите богини. Прочети за Актеон и Адонис. Древните са обичали тези истории.

Размишлявах за съня на Арман за светилището на Онези, които трябва да бъдат пазени сред планините. Дали това бе магия още от времената на древен Египет? Как Децата на мрака са забравили тези неща? Може би за венецианския майстор всичко това, споменаването на Тифон братоубиеца, е било само поезия и нищо повече.

Излизах нощем с моето длето. Изписвах въпросите си към Марий върху камъни, по-стари и от двама ни. Марий за мен бе станал толкова действителен, че разговаряхме помежду си така, както разговаряхме някога двамата с Ники. Той бе довереникът, с когото споделях вълненията си, въодушевлението си, върховната си почуда от всички чудеса и загадки на света.

Но докато все повече се задълбочавах в учение и образованието ми се разширяваше, започвах да осъзнавам първия страховит намек за това какво би могла да представлява вечността. Аз бях сам сред човеците и моите писания до Марий не можеха да ми попречат да осъзная собствената си чудовищност, както в онези първи парижки нощи, тъй отдавна. В края на краищата в действителност Марий не беше с мен.

И Габриел също.

Почти от самото начало предсказанията на Арман се бяха оказали истина.

2

Още преди да напуснем Франция, Габриел прекъсваше пътешествието ни, като зачезваше за по няколко нощи подред. Във Виена често прекарваше разделена от мен и по две седмици, а когато се установих във венецианския дворец, тя вече ме напускаше за цели месеци. При първото ми посещение в Рим изчезна за половин година. А после ме заряза и в Неапол. Завърнах се във Венеция без нея — сърдит я оставих сама да намери обратния път към Венеция. Успя.

Разбира се, влечеше я извън градовете — към горите или планините, към острови, необитавани от човешки същества. И се връщаше толкова опърпана — с изтъркани обувки, със съдрани дрехи, с безнадеждно оплетена коса, беше точно толкова страшна на вид, колкото и парцаливите вампири от старото парижко сборище. После бродеше из стаите ми с мръсните си неугледни дрехи и се взираше в пукнатините в мазилката или в лъчите, пречупени от кривините на ръчно изработените издухани стъкла на прозорците.

Защо безсмъртните да се задълбочават във вестници, питаше ме тя, или да живеят в дворци? Или да носят злато в джобовете си? Или да пишат писма на изоставеното си смъртно семейство?

С призрачен, скорострелен полуглас тя разказваше за скалите, които е катерила, снежните преспи, в които се е търкаляла, пещерите, пълни с тайнствени знаци и древни вкаменелости, които е открила.

После мълчаливо си отиваше така, както бе дошла, а аз оставах и я търсех с очи, и я чаках, и й се сърдех жестоко, и роптаех срещу нея, когато най-сетне се завърнеше.

Една нощ, при първото ни посещение във Верона, на една тъмна улица тя ме стресна.

— Баща ти жив ли е още? — попита ме тя. Този път я нямаше два месеца и ужасно ми липсваше, и ето, сега най-сетне ме питаше за тях, все едно проявява интерес. Но когато й отговорих „Да, и е много болен“, тя като че ли не ме чу. Опитах се да й обясня, че положението във Франция е много безрадостно. Несъмнено се задаваше революция. Тя тръсна глава и махна презрително.

— Не мисли повече за тях. Забрави ги — и после отново изчезна.

Истината бе, че аз не исках да ги забравя. Никога не престанах да пиша на Роже и да го питам за новини от семейството си. Пишех му по-често, отколкото на Елени в театъра. Молех за портрети на племенниците и племенничките ми. Изпращах във Франция подаръци от всяко място, където се спирах. И революцията наистина ме тревожеше, както сигурно тревожеше всеки смъртен французин.

И най-сетне, когато отсъствията на Габриел бяха все по-дълги, а когато бяхме заедно, между нас имаше напрежение и несигурност, аз започнах да споря с нея за тези неща.

— Времето ще прибере семейството ни. Времето ще ни отнеме Франция такава, каквато я познаваме. Защо да се отказвам от тях сега, когато все още ги имам? Аз имам нужда от всичко това, казвам ти. За мен животът е това!

Но това бе само половината от всичко. Защото и нея имах толкова, колкото имах и останалите. Тя явно разбираше какво всъщност й казвам. Явно чуваше скритите обвинения.

Изказвания като това я натъжаваха. Предизвикваха у нея нежност. Тя ми позволяваше да й чистя дрехите, да й реша косата. А после ловувахме заедно и разговаряхме. Дори понякога идваше с мен в казиното или на опера. За кратко се превръщаше във велика, прекрасна дама.

И тези мигове все още ни свързваха. Те крепяха вярата ни, че все още сме малко сборище, двойка любовници, които надделяват над света на смъртните.

Докато седяхме край камината в някоя провинциална вила, яздехме заедно на капрата на каретата и аз държах поводите, разхождахме се заедно из среднощната гора, все още понякога обменяхме свои наблюдения.

Дори заедно претърсвахме изоставени къщи, за които разправяха, че са обитавани от призраци — ново вълнуващо развлечение и за двама ни. Всъщност случваше се Габриел да се върне от някое свое пътуване тъкмо защото е чула за поява на призраци и иска да отида с нея и да проверим на място.

Разбира се, повечето пъти не откривахме нищо в празните постройки, в които уж се явяваха духове. А клетниците, уж обсебени от дявола, най-често бяха обикновени умопобъркани.

Ала понякога се случваше да видим мимолетни привидения или необяснима неразбория — разхвърляни предмети, ревове, изтръгващи се от устата на обсебени от зли духове деца, леден полъх, който гасеше свещите в заключена стая.

Ала така и нищо не научихме от всичко това. Не видяхме нищо повече от вече описаното от стотина смъртни учени.

Накрая това вече бе за нас само игра. И когато сега си го припомням, знам, че сме продължавали само защото това ни крепеше заедно, даваше ни дружески мигове, каквито иначе нямаше да имаме.

Ала не само отсъствията на Габриел съсипваха нашата взаимна обич с отминаващите години, а и държанието й, когато беше с мен и идеите, които излагаше.

Тя все още имаше навика да говори точно каквото мисли и малко повече.

Една нощ в малката ни къща на Виа Гибелина във Флоренция тя се появи след едномесечно отсъствие и веднага се впусна в обяснения.

— Знаеш ли, създанията на нощта са съзрели да ги оглави велик водач — рече тя. — Не някакъв суеверен дърдорко, изпълняващ вехти обреди, а велик мрачен монарх, който ще ни разпали с нови принципи.

— Какви принципи? — попитах, но тя пропусна въпроса ми и продължи:

— Представи си, не да се храним от смъртните така омразно и скришом, а нещо величествено като Вавилонската кула, преди да я разруши гневът Божи. Един водач в сатанински дворец, който изпраща своите следовници да насъскват брат срещу брата, да карат майки да убиват децата си, да изгорят на клада всички прекрасни постижения на човечеството, да изпепелят самата земя, та всички да умрат от глад, и невинни и виновни! Където и да се появиш, да сееш страдания и хаос и да громиш силите на доброто, та хората да изпаднат в отчаяние! Ето, това е достойно да бъде наречено зло! Това е истинско дяволско творение! Ние с теб сме нищо, ние с теб сме само екзотика в Дивата градина, както ти ми казваше. А светът на хората и сега не е ни повече, ни по-малко същият като онзи, за който четях в своите книги в Оверн преди години.

Този разговор ми беше неприятен. И въпреки това се радвах, че тя е тук, в стаята с мен, че разговарях с някого, различен от някой заблуден смъртен клетник. Че не бях сам с писмата от дома.

— Ами твоите естетически въпроси? — попитах. — Онова, което преди обясняваше на Арман — че искаш да узнаеш защо съществува красотата и защо тя продължава да ни влияе?

Тя вдигна рамене.

— Когато светът на човека рухне, красотата ще надделее. Дърветата отново ще израснат там, където е имало улици; цветята отново ще покрият поляната там, където сега се ширят влажни коптори. Това трябва да е целта на сатанинския господар. — Да види как буйната трева и гъстата гора покриват всяка следа от някога великите градове, докато не остане нищичко от тях.

— И защо наричаш всичко това сатанинско? — попитах. — Защо не го наречеш хаос? Защото то ще е именно това, и нищо повече.

— Защото така ще го нарекат човеците — отвърна тя. — Сатаната са го измислили те, нали? „Сатанински“ е просто думата, с която наричат поведението на онези, които разтурят реда, в който човеците искат да живеят.

— Не разбирам.

— Е, използвай свръхестествения си ум, синеоки мой — отвърна тя, — златокоси сине мой, прекрасни ми вълкоубиецо.

Твърде вероятно е Бог да е създал света, както твърдеше Арман.

— Това ли си открила сред гората? Листакът ли ти го разкри?

Тя ми се присмя.

— Разбира се, не е задължително Бог да е антропоморфен. Или пък такъв, какъвто с нашите колосални егоизъм и сантименталност бихме нарекли „порядъчен“. Но Бог сигурно има. Сатаната обаче е човешка измислица, име, което са дали на силата, стремяща се да отхвърли цивилизования ред. Първият човек, създал закони — независимо дали е Мойсей или някакъв си древен цар Озирис, този законодател е създал дявола. „Дявол“ е означавало онзи, който те изкушава да нарушаваш закона. И ние сме действително сатанински създания, защото не спазваме никакви закони, създадени за закрила на човека. Защо тогава да не рушим истински? Защо да не разпалим пожар на злото, който да погълне всички цивилизации на земята?

Това така ме ужаси, че не можех да отговоря.

— Не се тревожи — разсмя се тя. — Аз няма да го направя. Но се питам какво ли ще се случи в идните десетилетия. Дали няма някой да го стори?

— Надявам се, че не! — възкликнах. — Или нека го кажа така: ако някой от нас се опита, ще има война.

— Защо? Всички ще го последват.

— Аз — не. Аз ще тръгна на война.

— Ах, Лестат, толкова си забавен.

— Дребнаво е! — заявих.

— Дребнаво! — тя бе извърнала очи и гледаше навън, към двора, но отново ме погледна и лицето й поруменя. — да срутиш всички градове на земята? Когато нарече Театъра на вампирите дребнав, те разбрах, но сега си противоречиш.

— Дребнаво е да разрушиш всичко само заради едната разруха, не мислиш ли?

— Невъзможен си! Някога в далечното бъдеще може да се появи такъв водач. Той ще смаже човека и ще го върне към голотата и страха, от които е дошъл. И ние ще се храним от него без усилия, както винаги е било, и Дивата градина, както тия наричаш, ще покрие света.

— Направо ми се иска някой да се опита — отвърнах. — Защото аз ще се вдигна насреща му и ще направя всичко, за да го победя. И може би ще бъда спасен, ще стана отново добър в собствените си очи, когато се заема да спася човека от това.

Бях вбесен. Станах от стола и излязох на двора.

Тя ме следваше по петите.

— Току-що излезе с най-древния аргумент на християнския свят за съществуването на злото — заяви тя. — То съществува, за да можем да се борим с него и да творим добро.

— Каква скука и глупост — отвърнах.

— Ето какво не разбирам аз в теб! Ти си се вкопчил в своята вяра в доброто с упоритост, която е непоклатима. Ала си толкова добър във всичко онова, което си! Ти преследваш жертвите си като мрачен ангел. Ти убиваш безмилостно. Когато поискаш, по цяла нощ пируваш с жертвите си.

— Е, и? — погледнах я студено. — Не умея да съм лош в лошотията си.

Тя се засмя.

— Като младеж бях добър стрелец — рекох. — Бях добър актьор на сцената. А сега съм добър вампир. Толкова за това как разбираме думата „добър“.

* * *

След като тя си тръгна, аз легнах по гръб на каменните плочи в двора, загледах се в звездите и се замислих за всички картини и скулптури, които бях видял само във Флоренция. Знаех, че мразя местата, където се извисяват само дървета, и най-нежната и сладка музика за мен бяха човешките гласове. Но какво ли значение имаха всъщност мислите и чувствата ми?

Ала тя невинаги ме мъчеше със странна философия. Понякога, когато идваше, говореше за практически неща, които е научила. Тя беше по-храбра и по-голяма авантюристка от мен, и ме учеше на различни неща.

Ние можехме да спим в земята — тя го установи още преди да напуснем Франция. Ковчезите и гробовете не бяха важни. И установи, че се надига естествено от земята по залез още преди да се пробуди.

А онези смъртни, които се натъкваха на нас в часовете на деня, бяха обречени, освен ако не ни изложат веднага на слънце. Например, извън Палермо преспала в мазето на изоставена къща и когато се пробудила, очите и лицето й парели като обгорени, а в десницата си стискала смъртен, съвсем мъртъв — очевидно опитал се да наруши покоя й.

— Беше удушен — обясни тя. — Ръката ми продължаваше да го стиска за гърлото. А лицето ми е било обгорено от лъчите, промъкнали се през отворената врата.

— Ами ако бяха няколко смъртни? — попитах. Изпитвах неясно възхищение от нея.

Тя тръсна глава и вдигна рамене. Сега тя неизменно спеше в пръстта, не в мазета или в ковчези. Никой повече нямаше да наруши покоя й. Това не я засягаше.

Не го казах, но бях убеден, че има някакво изящество в това да спиш в криптата. Имаше романтика в надигането от гроба. Всъщност аз изпадах в точно противоположната крайност — поръчвах си ковчези там, където се задържахме, и спях не в църковното гробище, както бе най-разпространеният сред нас обичай, а в скривалища вътре в къщата.

Не мога да кажа, че тя понякога не ме изслушваше търпеливо, докато й обяснявах всичко това. Изслушваше ме, когато решавах да й опиша великите творения на изкуството, които съм видял във Ватиканския музей, или хора, който бях чул в катедралата, или сънищата, които ме спохождаха в последния час преди пробуждането — сънища, сякаш породени от мисълта на смъртни, преминаващи покрай леговището ми. Ала може би тя само наблюдаваше как мърдат устните ми. Кой ли можеше да каже? А после отново изчезваше без обяснения, и аз обикалях из улиците сам и шепнех на глас на Марий, и му пишех предългите си послания, които понякога ми отнемаха по цяла нощ.

Какво исках от нея — да бъде по-човечна, да е като мен? Предсказанията на Арман не ми даваха мира. И как можеше тя да не мисли за тях? Тя трябваше да е наясно какво се случва, че ние все повече се отчуждаваме, че сърцето ми се къса, а гордостта ми бе твърде голяма, че да й го призная.

— Моля те, Габриел, не издържам на самотата? Остани с мен!

Когато напуснахме Италия, аз си играех опасни игрички със смъртните. Виждах жена или мъж — човешко същество, чийто дух ми изглеждаше съвършен, и започвах да го следвам навсякъде. Следвах ги може би около седмица, после месец, понякога дори и по-дълго. Влюбвах се в това създание. Представях си дружбата, разговорите, близостта, която никога нямаше да имаме. В някакъв вълшебен въображаем миг казвах: „Но ти виждаш какво съм аз“, и това човешко същество проявяваше върховно духовно разбирателство и отвръщаше: „Да, виждам. Разбирам.“

Пълни нелепости. Съвсем като в приказката, в която принцесата отдава безкористната си любов на принца, който е омагьосан и той отново става себе си, и вече не е чудовище. Само че в тази мрачна приказка аз се сливах със своята смъртна любов. И ставахме едно, и аз отново добивах плът и кръв.

Прелестна мисъл! Само че все повече и повече се замислях за предупрежденията на Арман, че ще приложа отново Мрачната магия по същите причини като преди. И спрях изцяло играта. Просто излизах на лов, с цялата предишна отмъстителност и жестокост, и погубвах далеч не само злодеи.

В Атина написах следното послание до Марий:

Не зная защо продължавам. Не търся истината. Не вярвам в нея. Не се надявам да ми разкриеш древни тайни, каквито и да са те. Но вярвам в нещо. Може би просто в красотата на света, из който се скитам, или в самата воля за живот. Твърде рано ми бе даден този дар. И причината, заради която ми го дадоха, не бе добра. И сега, на възраст трийсет смъртни години, аз вече донякъде съм разбрал защо толкова много от нашите себеподобни са го пропилели, отказали са се от него. Ала аз продължавам. И те търся.

Колко време можех да бродя из Европа и Азия така, не знаех. Въпреки всичките ми жалби, че съм самотен, аз бях свикнал на всичко това. И имаше нови градове, и нови жертви, нови езици и нова музика за слушане. Колкото и да ме мъчеше болката, аз съсредоточавах мислите си върху нова цел. Исках да опозная всички градове на света до един, дори и далечните столици на Индия и Китай, където и най-простите предмети щяха да изглеждат чужди, а мислите, в които прониквам — странни като на същества от друг свят.

Но когато продължихме на юг от Истанбул към Мала Азия, Габриел се поддаде още по-силно на примамливостта на тази нова и странна земя, и затова почти не се завърташе край мен.

А във Франция всичко вървеше към ужасяваща кулминация, не само в света на смъртните, за който все още скърбях, но и при вампирите от театъра.

3

Още преди да напусна Гърция, чувах тревожни новини от английски и френски пътешественици за неприятностите у дома. И когато пристигнах в Европейската странноприемница в Анкара, там ме чакаше голям пакет с писма.

Роже бе прехвърлил всичките ми пари извън Франция в чуждестранни банки. „Не се замисляйте за завръщане в Париж — пишеше ми той. — Посъветвах баща ви и братята ви да се държат настрана от всякакви сблъсъци. Климатът тук не е благоприятен за монархисти.“

В писмата си Елени описваше по свой начин същото:

Публиката иска да гледа как се глумят над аристократите. Нашата пиеска, представяща непохватна кралица кукла, стъпкана безмилостно от нехайна войска от кукли, която тя се мъчи да командва, предизвиква силен смях и крясъци.

Духовенството също подлежи на подигравки: в друга малка драма представяме надменен свещеник, дошъл да накаже група танцуващи момичета — марионетки за непристойното им поведение. Но уви, техният учител по танц, който всъщност е дявол с червени рогца, превръща нещастния свещенослужител във върколак и той свършва дните си държан в златна клетка от смеещите се момичета.

Всичко това е рожба на гения на Нашия божествен цигулар, ала сега ние не бива да се отделяме от него нито за миг. За да го принуждаваме да пише, го връзваме за стола. Слагаме пред него мастило и хартия. А ако не се получи, го караме да ни диктува, а ние записваме пиесите.

На улицата заговаряме минувачи и пламенно им обясняваме, че на този свят има ужаси, каквито не са и сънували. И, уверявам те, ако Париж не бе толкова зает да чете памфлети, изобличаващи кралица Мария Антоанета, той досега да е погубил всички ни. Нашият най-стар приятел с всяка изминала нощ все повече се гневи.

Разбира се, незабавно й писах и я умолявах да проявят търпение към Ники, да се опитват да му помагат през първите години. „Без съмнение на него може да му се повлияе; — твърдях аз, и за първи път запитах: — В моя власт ли би било да променя нещата, ако се завърна?“ Дълго гледах думите, преди да се подпиша. Ръцете ми трепереха. После запечатах писмото и незабавно го изпратих.

Как бих могъл да се върна? Бях толкова самотен, че не бих понесъл мисълта да се върна в Париж и да видя отново малкия театър. А и как щях да помогна на Никола, когато отида там? Отдавнашните предупреждения на Арман кънтяха в ушите ми.

Всъщност като че без значение къде се намирам, Арман и Ники бяха винаги с мен — Арман с неговите мрачни предупреждения и предсказания и Никола, който ме измъчваше с малкото чудо на любовта, превърнала се в омраза.

Никога Габриел не ми е била толкова нужна, колкото сега. Но тя отдавна бе заминала далече пред мен по нашия маршрут. От време на време си припомнях какво беше, преди да напуснем Париж. Но вече нищо не очаквах от нея.

В Дамаск ме чакаше отговорът на Елени.

Той те презира все така, както те е презирал винаги. Когато изказваме предположения, че може би трябва да заминем при теб, той не спира да се смее. Казвам ти всичко това не за да те плаша, а за да ти изясня, че правим всичко по силите си, за да предпазваме това дете, което никога не е трябвало да се Ражда за Мрака. Той е втрещен от способностите си, заслепен и побъркан от въображението си. И преди сме виждали всичко това и жалният му завършек.

Ала миналия месец той написа най-великата пиеса. Танцьорите марионетки, без въжета този път, в разцвета на младостта си са поразени от чума и положени под надгробни камъни и венци от цветя. Свещеникът ги оплаква, а после си отива. Но на гробището идва млад цигулар магьосник, и чрез своята музика ги кара да се надигнат от гробовете. Като вампири, целите увити в диплите на черна коприна и черни сатенени панделки, те излизат от гробовете и весело танцуват, докато следват цигуларя към Париж, прекрасно изрисуван с бои върху платното. Тълпата избухва в рев. Казвам ти, ние можем да пируваме със смъртни жертви на сцената, и парижани, убедени, че всичко това е най-напредничавата илюзия, ще ликуват от възторг.

Имаше и плашещо писмо от Роже.

Париж бе завладян от революционна лудост. Крал Луи бе принуден да признае Националното събрание. Хората от всички класи се обединяваха срещу него както никога преди. Роже бе изпратил на юг свой пратеник, за да се види със семейството ми и да се опита да прецени сам революционните настроения в провинцията.

Отговорих и на двете писма, както можеше да се очаква, с голяма загриженост и чувство за безпомощност.

Но когато изпратих вещите си за Кайро, бях обзет от уплахата, че всичко онова, от което зависех аз, е застрашено. Външно не бях се променил — продължавах своя маскарад и се преструвах на пътуващ благородник, но вътрешно ловецът демон от кривите задни улички се чувстваше мълчаливо и потайно объркан.

Разбира се, увещавах себе си, че е важно да замина на юг за Египет, че Египет е земя на древно величие и безвременни чудеса, че Египет ще ме омагьоса и ще ме накара да забравя всичко онова, което се случваше в Париж и аз бях безсилен да го променя.

Но в мислите ми съществуваше връзка — Египет повече от всички останали земи навсякъде по света бе влюбен в смъртта.

Най-сетне Габриел се завърна като дух от Арабската пустиня и заедно потеглихме на плаване.

Случи се почти месец преди да пристигнем в Кайро. Сред вещите ми в Европейската странноприемница имаше и странен колет.

Разпознах моментално почерка на Елени, но не можех да се досетя защо ще ми изпраща колет. Съзерцавах го цял четвърт час, но умът ми не можеше да роди нищо.

От Роже нямаше никаква вест.

Защо Роже не ми е писал? — помислих си. — Какъв е този колет? Защо е тук?

Най-сетне се усетих, че от един час седя в стая, пълна с куфари и сандъци за багаж и се взирам в колета и че Габриел, която все още не бе намерила за уместно да изчезне, просто ме гледа.

— Би ли излязла? — прошепнах.

— Щом така желаеш — отвърна тя.

Беше важно да го отворя, да, да го отворя и да разбера какво има вътре. Ала също толкова важно ми изглеждаше и да се огледам из голата стаичка и да си представя, че е стая в един селски хан в Оверн.

— Сънувах те — произнесох на глас и погледнах колета. — Сънувах, че заедно пътуваме из света, ти и аз, и двамата бяхме ведри и силни. Сънувах, че се храним от злодеи, като Марий, и се оглеждахме наоколо и мистериите, които съзирахме, ни изпълваха с благоговение и тъга. Ала бяхме силни. Щяхме да продължаваме така вечно. И разговаряхме. Нашият разговор продължаваше до безкрай.

Разкъсах опаковката и видях калъфа на цигулката „Страдивариус“. Понечих пак да кажа нещо само на себе си, но гърлото ми се сви. А душата ми не можеше сама да произнесе думите. Посегнах към писмото, изплъзнало се настрани върху лакираното дърво.

Стигна се до най-лошото, точно както се боях. Нашият най-стар приятел, вбесен от ексцесиите на Нашия цигулар, най-сетне го затвори в твоето старо жилище. И въпреки че му дадоха цигулката в килията, ръцете му бяха отнети.

Ала разбери, че при нас подобни придатъци се възстановяват.

А въпросните придатъци останаха на съхранение у Нашия най-стар приятел, който не позволи на нашия ранен да се храни пет нощи.

Най-сетне, след като цялата трупа успя да надделее над Нашия най-стар приятел да освободи Н. И да му върне онова, което е негово, това бе сторено.

Но Н., обезумял от болката и глада — тъй като това може напълно да промени темперамента, — потъна в непроницаемо мълчание и това продължи значително дълго време.

Най-сетне той дойде при нас и проговори само за да ни каже, че по обичая на смъртните е уредил своите дела. За нас е подготвен куп току-що написани пиеси. И трябва заедно да проведем в негова чест някъде сред природата древно служение в целия му обичаен блясък. В противен случай щял да превърне театъра в своя погребална клада.

Най-старият ни приятел тържествено изпълни желанието му. Никога не съм виждала подобно служение, защото ми се струва, че изглеждахме още по-дяволски с перуките и изящните си дрехи, в черните си надиплени вампирски костюми за танц, когато се подредихме в древния кръг и запяхме старите песнопения пресилено, по актьорски.

— Трябваше да го направим на булеварда — каза той. — Но ето, изпратете това на моя създател — и той положи цигулката в ръцете ми. Затанцувахме всички, за да изпаднем в обичайното безумие, и мисля, че никога не сме били по-затрогнати, по-ужасени и по-тъжни. Той влезе в пламъците.

Не зная как ще ти се отрази тази новина. Но разбери, направихме всичко, което бе по силите ни, за да предотвратим случилото се. Нашият Най-стар приятел потъна в гняв и скръб. И мисля, че трябва да знаеш, че когато се завърнахме в Париж, открихме, че Н. Е наредил театърът официално да бъде именуван Театърът на вампирите, и тези думи вече бяха изписани на фасадата. Тъй като най-хубавите му пиеси винаги включваха вампири, върколаци и други подобни свръхестествени същества, публиката намира новото име за много забавно и никой не се е опитал да го промени. В Париж в днешно време то е просто остроумно.

Часове по-късно, когато най-сетне слязох по стълбите и излязох на улицата, видях в тъмното блед, прелестен призрак — образ на млад френски изследовател в изцапана бяла ленена риза и кафяви кожени ботуши, с нахлупена над очите сламена шапка.

Знаех коя е тя, разбира се, и че някога сме се обичали с нея, но сега ми се струваше, че почти не мога да си спомня за това и да го повярвам истински.

Струва ми се, че ми се искаше да й кажа нещо гадно, да я нараня и прогоня. Но когато тя дойде при мен и тръгна с мен, не казах нищо. Просто й дадох писмото, за да не се налага да разговаряме. И тя го прочете и го прибра, а после отново ме прегърна с ръка, както преди толкова много време, и поехме заедно по потъналите в мрак улици.

Мирис на смърт и на огън от готварски печки, на пясък и камилска тор. Миришеше на Египет. Мирис на място, останало същото в продължение на шест хиляди години.

— Какво мога да направя за теб, любими мой? — прошепна тя.

— Нищо — отвърнах.

Аз бях онзи, който бе сторил това, аз го бях съблазнил, бях го преобразил в онова, което бе и го бях изоставил там. Аз бях онзи, отклонил пътя, по който неговият живот можеше да тръгне. И в тъма и мрак, свърнал встрани от човешката си посока, той свърши така.

По-късно тя стоеше мълчаливо, докато аз пишех посланието си до Марий върху стената на древен храм. Разказах за края на Никола, цигуларя от Театъра на вампирите, и вдълбах думите си така, както би ги изсякъл някой древен египетски майстор. Епитафия за Ники, паметен знак сред забравата, който може би никой нямаше да прочете или да разбере.

Странно беше, че тя е там. Странно беше, че остана с мен часове наред.

— Ти няма да се върнеш във Франция, нали? — попита ме най-сетне тя. — Нали няма да се върнеш заради онова, което е сторил той?

— Ръцете? — попитах. — Отрязването на ръцете?

Тя ме погледна и лицето й се изпъна, все едно някакъв потрес го бе лишил от изразителност. Ала тя знаеше. Беше прочела писмото. Кое я бе потресло? Може би начинът, по който го казах.

— Помисли си, че ще се върна, за да отмъстя?

Тя кимна неуверено. Не й се искаше да ми внушава тази идея.

— Как бих могъл? Та това ще е лицемерие, нали? След като оставих там Никола и разчитах на всички тях да постъпват така, както е нужно?

Промените в изражението й бяха толкова неуловими, че не биха могли да бъдат описани. Не ми се нравеше да я виждам толкова разчувствана. Не й бе присъщо.

— Факт е, че малкото чудовище с тази си постъпка се е опитвало да помогне, не мислиш ли? С това, че му е отрязал ръцете. Сигурно действително му е струвало големи усилия, когато би могъл толкова лесно да изгори Ники и дори да не се огледа назад.

Тя кимна, ала изглеждаше нещастна, и по прищявка на съдбата — и красива.

— И аз мислех горе-долу същото — рече тя. — Но не очаквах да се съгласиш.

— О, и аз съм чудовище в достатъчна степен, че да го разбера — отвърнах. — Помниш ли какво ми каза преди години, преди да напуснем дома? Каза го в същия онзи ден, когато той се качи в планината заедно с търговците, за да ми поднесе червеното наметало. Каза, че неговият баща му бил толкова сърдит, че свири на цигулка, че го заплашвал да му счупи ръцете. Мислиш ли, че каквото ни е отредено, ни сполита, каквото и да се случи? Тоест, мислиш ли, че дори като безсмъртни ние следваме някакъв път, вече предопределен за нас докато сме били живи? Представи си, господарят на сборището му отрязал ръцете!

В последвалите нощи беше ясно, че тя не искаше да ме оставя сам. И усещах, че би останала с мен заради смъртта на Ники, където и да се намирахме. Ала това, че се намирахме в Египет, имаше значение. Помагаше и това, че тя обикна тези развалини и паметници, както не бе обиквала нищо досега.

Може би хората трябваше да бъдат мъртви от шест хиляди години, за да ги обикне тя. Замислих се дали да не й го кажа, да я подразня малко, но хрумването просто дойде и си отиде. Тези паметници бяха стари колкото любимите й планини. Нил бе протичал през фантазията на човека още от зората на документираното време.

Заедно изкачвахме пирамидите, изкатерихме се в прегръдките на великана Сфинкс. Размишлявахме върху надписите по древните каменни отломъци. Оглеждахме мумиите, които можеше да си купиш от крадците за грошове, парчета от стари накити, керамика, стъкло. Потапяхме длани в речната вода и я оставяхме да тече между пръстите ни, и ловувахме заедно из тесните улички на Кайро, и влизахме в бордеите, за да седим, отпуснати върху възглавниците, да гледаме как момчетата танцуват и да слушаме музикантите как свирят жарка еротична музика, която заглушаваше за кратко цигулката, която непрекъснато звучеше в мислите ми.

Ставах и танцувах като обезумял на тези екзотични звуци, подражавах на кършенията на онези, които ме насърчаваха, сякаш губех всякакво чувство за време и всякакъв разум във воя на духовите инструменти и звъна на лютните.

Габриел седеше, без да помръдва, усмихната, нахлупила над очите си периферията на мръсната си бяла сламена шапка. С нея вече не разговаряхме. Тя бе само бледа котешка красота с изцапани с пръст бузи, която се носеше до мен из безкрайната нощ. Палтото й бе пристегнато с дебел кожен колан, косата — сплетена на плитка, която се спускаше по гърба й, вървеше с осанка на кралица и притома на вампир, извивката на бузата й сияеше в мрака, малката й уста — размазана червена роза. Бе прелестна и несъмнено скоро отново щеше да изчезне.

Ала тя остана с мен дори и след като наех разкошно малко жилище, някогашният дом на висшестоящ мамелюк, с подове с разкошна настилка от керамични плочки и висящи от тавана натруфени балдахини. Тя дори ми помогна да засадя целия двор с бугенвилии и палми и всевъзможни тропически растения, докато той се превърна в златна малка джунгла. Тя сама донесе клетки с папагали, сипки и лъскави канарчета.

Дори от време на време кимваше състрадателно, когато промърморвах, че няма писма от Париж, а бях обезумял за новини.

Защо Роже не ми пишеше? Дали Париж бе пометен от размирици и разруха? Е, това никога не би засегнало далечното ми провинциално семейство, нали? Но дали с Роже не се бе случило нещо? Защо не пишеше?

Тя ме помоли да замина нагоре по течението на реката с нея. Аз исках да изчакам да дойдат писма, да разпитвам английските пътешественици. Ала се съгласих. В края на краищата, беше си забележително, че тя искаше да замина с нея. По свой начин тя проявяваше обич към мен.

Знаех, че е започнала да се облича с чисто бели ленени рединготи и бричове само за да ми угоди. Заради мен решеше дългата си коса.

Но всичко това нямаше никакво значение. Аз затъвах. Усещах го. Носех се из света така, сякаш той е сън.

Струваше ми се съвсем естествено и разумно да виждам наоколо пейзаж, който изглежда точно както е изглеждал преди хиляди години, когато художници са го рисували по стените на царските гробници. Естествено бе палмите на лунна светлина да изглеждат точно така, както и тогава. Естествено бе селянинът да носи вода от реката по същия начин, както и тогава. И кравите, които той поеше, бяха същите.

Видения от света, когато светът е бил нов.

Дали Марий някога бе стоял сред тези пясъци?

Скитахме се из гигантския храм на Рамзес, омагьосани от милионите и милиони мънички картини, издялани в стените. Не спирах да мисля за Озирис, но фигурките ми бяха непознати. Бродехме из развалините на Луксор. Лежахме заедно в речните лодки под звездите.

На връщане към Кайро, когато стигнахме до великите Колоси на Мемнон, тя с пламенен шепот ми разказа как римските императори са пътешествали, за да се дивят на тези статуи, също като нас сега.

— Били са древни още по времето на Цезарите — рече тя, когато потеглихме с камилите през хладните пясъци.

Вятърът не духаше толкова силно, колкото би могъл в такава нощ. Виждахме ясно само грамадните каменни фигури, възправени в тъмносиньото небе. Лицата им бяха разкъртени, ала въпреки това те сякаш се взираха напред, неми свидетели на хода на времето, чийто покой ме натъжаваше и плашеше.

Обзе ме същото удивление, каквото бях познал пред пирамидите. Древни богове, древни мистерии. Побиха ме студени тръпки. И все пак, какво бяха сега тези фигури? Безлики стражи, владетели на безкрайна пустиня.

— Марий — прошепнах си. — Виждал ли си ги? Ще издържи ли някой от нас толкова дълго?

Но Габриел ме извади от моя унес. Тя искаше да слезе от камилата и да измине остатъка от пътя до статуите пеша. Съгласих се, макар да не знаех какво да правя с грамадните, инатливи, смрадливи камили, как да ги накарам да коленичат и прочее.

Тя се справи. Остави ги да ни чакат и ние поехме през пясъка.

— Ела с мен навътре в Африка, в джунглите — рече тя. Лицето й бе сериозно, гласът — необичайно мек.

Не й отговорих веднага. Нещо в държанието й ме тревожеше. Или поне ми се струваше, че има нещо тревожно.

Трябваше да чуя звук, пронизителен като утринния звън на камбаните на ада.

Не исках да навлизам в джунглите на Африка. И тя го знаеше. Чаках с нетърпение да дойдат новини за моето семейство от Роже и си бях наумил да обиколя градовете на Ориента, да скитам през Индия до Китай, и оттам до Япония.

— Разбирам съществуването, което си избрал — рече тя. — И изпитвам възхищение към постоянството, с което ти го преследваш. Трябва да знаеш това.

— И аз бих могъл да кажа същото за теб — отвърнах, малко рязко.

Тя се спря.

Бяхме вече толкова близо до колосалните статуи, доколкото можеше да се стигне, предполагам. И единственото, което пречеше на гледката да ми окаже съкрушително въздействие, беше, че наблизо нямаше нищо, с което да ги сравня за мащаб. Небето над нас бе огромно като тях, пясъците — безкрайни, звездите — безбройни и ярки, и сияеха вечно в небето.

— Лестат — заговори тя бавно, като мереше думите си. — Моля те да опиташ, само веднъж, да поживееш в света като мен.

Луната я огряваше, но шапката криеше в сянка дребното й, изпито бяло лице.

— Забрави къщата в Кайро — изрече тя внезапно снишила глас, сякаш от уважение към важността на думите си. — Зарежи всичките си ценности и дрехи, всичко, което те свързва с цивилизацията. Замини с мен на юг, нагоре по течението на реката, навътре в Африка. Попътувай с мен така, както пътувам аз.

Все така не отговарях. Сърцето ми блъскаше в гърдите.

Тя промърмори едва чуто, че ще видим тайнствените племена на Африка, неизвестни на света. Ще се бием с крокодили и лъвове с голи ръце. Може да намерим и самия извор на Нил.

Разтреперих се целия, сякаш в нощта виеха урагани и нямаше къде да се скрия.

Ти ми казваш, че ще ме напуснеш завинаги, ако не дойда. Не е ли така?

Вдигнах очи към страховитите статуи. Стори ми се, че произнесох:

— Значи заради това било.

Ето защо тя бе останала близо до мен, ето защо беше се стремила да ми угажда с толкова дреболии, ето защо сега бяхме заедно. То нямаше нищо общо с отпътуването на Ники към вечността. Друга раздяла я вълнуваше сега.

Тя тръсна глава, все едно разговаряше със себе си, спореше със себе си как да продължи. С приглушен глас ми описа горещите тропически нощи, чиято жега бе по-влажна и по-сладка от тази.

— Ела с мен, Лестат! Денем аз спя в пясъка. Нощем политам, и сякаш действително летя. Нямам нужда от име. Не оставям дири. Искам да сляза надолу, чак до върха на Африка. Ще бъда богиня за тези, които убивам.

Тя се приближи, плъзна ръка по рамото ми и притисна устни до бузата ми, и видях дълбокото сияние на очите й под периферията на шапката. Лунните лъчи ронеха скреж по устните й.

Чух се как въздишам. Поклатих глава.

— Не мога, и ти го знаеш — казах. — Не мога — също както ти не можеш да останеш с мен.

По целия обратен път до Кайро си мислех за онова, което бях осъзнал в онези мъчителни мигове. Онова, което знаех, ала не изказах на глас, докато стояхме пред Колосите на Мемнон сред пясъка.

Аз вече я бях загубил! Така бе от години. Знаех го, когато слизах по стълбите от стаята, в която бях скърбил за Ники и я видях да ме чака.

Всичко бе казано под една или друга форма в криптата под кулата преди години. Тя не можеше да ми даде онова, което исках аз от нея. По никакъв начин не можех да я направя такава, каквато тя не би могла да бъде. А истински ужасното бе това, че тя всъщност нищо не искаше от мен!

Тя ме молеше да замина с нея, защото се чувстваше длъжна да го направи. Жалост, тъга — може би те също бяха причини. Но онова, което тя искаше в действителност, бе да бъде свободна.

Тя остана и пое с мен по обратния път за града. Не предприемаше и не казваше нищо.

А аз затъвах все повече, безмълвен и слисан и знаех, че скоро ще ме сполети нов ужасен удар. Яснотата и ужасът. Тя щеше да се сбогува и аз не можех да й попреча. Кога ли ще изгубя самообладание? Кога ли ще се разридая неудържимо?

Не сега.

Когато запалихме лампите в нашата малка къща, цветовете се нахвърлиха върху мен — персийски килими, покрити с изящни цветя, балдахинът с втъкани хиляди мънички огледала, яркоцветното оперение на пърхащите птици.

Огледах се за пратка от Роже, но такава нямаше, и внезапно ме обзе гняв. Той без съмнение трябваше да ми е писал досега. Трябваше да знам какво се случва в Париж! А после се уплаших.

— Какво, по дяволите, се случва във Франция? — промърморих. — Ще трябва да изляза да намеря други европейци. Британците, те винаги имат сведения. Мъкнат със себе си проклетия си индийски чай и лондонския „Таймс“ където и да отидат.

Вбесявах се, като я гледах как стои и не помръдва. Сякаш нещо се случваше в стаята — онова ужасно усещане за напрежение и очакване, което бях познал в криптата, преди Арман да ни разкаже дългата си история.

Ала нищо не се случваше — само това, че тя щеше да ме напусне завинаги. Щеше завинаги да се скрие във времето. И как ли щяхме отново да се намерим?

— По дяволите! — изругах. — Очаквах писмо!

Прислугата я нямаше. Те не знаеха кога ще се върнем. Исках да пратя някого да наеме музиканти. Току-що се бях нахранил, бях стоплен и си казах, че ми се танцува.

Внезапно тя излезе от неподвижността си. Раздвижи се предпазливо и с необичайна целеустременост излезе на двора.

Видях я как коленичи до шадравана. Там извади две плочи от настилката, извади един пакет, изтупа го от песъчливата почва и ми го донесе.

Още преди да го извади на светло, видях, че е от Роже. Беше пристигнал още преди да заминем нагоре по Нил и тя го беше скрила!

— Но защо си го направила?! — възкликнах. Бях побеснял. Грабнах от нея пакета и го оставих на бюрото.

Гледах я, и я мразех, мразех я така, както никога преди. Дори и обзет от детския си егоизъм не я бях мразил така, както я мразех сега!

— Защо скри това от мен?!

— Защото исках да ми се даде един-единствен шанс! — прошепна тя. Долната й устна се разтрепери и видях как кървавите сълзи бликнаха. — Но ти, дори и да не се бе случило това, си направил своя избор.

Посегнах и разкъсах пакета. Писмото падна от него заедно с няколко сгънати изрезки от английски вестник. Разгънах листа с треперещи ръце и зачетох:

Мосю, както сигурно вече знаете, на 14-ти юли парижкото простолюдие нападна Бастилията. Градът е в хаос. Из цяла Франция избухват размирици. Месеци наред напразно се мъчех да се свържа с близките ви, за да ги изведа благополучно от страната, ако е възможно.

Но миналия понеделник получих вестта, че селяните и земеделците арендатори са въстанали срещу бащиния ви дом. Братята ви, съпругите и децата им и всички, опитали се да бранят замъка, са били убити, а после замъкът е бил ограбен. Само баща ви е избягал.

Верни слуги са успели да го скрият по време на обсадата и по-късно да го отведат до крайбрежието. Понастоящем той се намира в град Ню Орлиънс в бившата френска колония Луизиана, и ви моли да му се притечете на помощ. Сломен е от скръб и заобиколен от чужди хора. Умолява ви да заминете при него.

Имаше и още. Извинения, уверения, подробности… Всичко това изгуби смисъл.

Сложих писмото на бюрото. Взрях се в дървото и в кръга от светлина, очертан от лампата.

— Не заминавай при него — каза тя.

Гласът й прозвуча тънко и незначително в тишината. Ала тишината кънтеше като яростен крясък.

— Не заминавай при него — повтори тя. Сълзите се стичаха по лицето й като клоунски грим, две дълги червени ивици, спускащи се надолу от очите й.

— Вън — прошепнах. Думата заглъхна и внезапно гласът ми прогърмя отново. — Вън — повторих, и гласът ми не секна, а продължи да звучи, и аз изкрещях отново думата с разтърсваща ярост: — ВЪН!

4

Присъни ми се семейството. Всички се прегръщахме. Дори и Габриел бе там, облечена в кадифена рокля. Замъкът бе почернял, целият изгорял. Съкровищата, които съхранявах, се бяха разтопили или превърнали в пепел. Всичко винаги се превръща в пепел. Но нали вехтият цитат е „Пепел при пепелта, прах при прахта“?

Не беше важно. Бях се върнал и бях преобразил всички във вампири, и ето ни, родът Лионкур, белолики красавци и красавици, всички до един, та чак до бебето кръвопиец в люлката и майката, навела се да му даде гърчещия се дългоопашат сив плъх, от който то щеше да смуче.

Смеехме се и се целувахме, докато вървяхме през пепелището — моите бели братя, техните бели жени и призрачните деца, и бърборехме заедно за жертвите, слепият ми баща, който, като библейска фигура бе станал и извикал:

— ВИЖДАМ!

Най-големият ми брат ме прегърна. Изглеждаше чудно, облечен в прилични дрехи. Никога не го бях виждал толкова хубав, а вампирската кръв му бе направила лицето му тъй изпито и духовно.

— Знаеш ли, много добре направи ти, да му се не види, като дойде и донесе всички тия Мрачни дарове! — той се засмя весело.

— Мрачни магии, скъпи, Мрачни магии — поправи го жена му.

— Защото ако не беше дошъл… — продължи той — Ами че сега всичките щяхме да сме умрели!

5

Къщата беше празна. Куфарите бяха изпратени. Корабът щеше да отплава от Александрия след две нощи. Бях си оставил само една малка чанта. На борда синът на маркиза трябва от време на време да се преоблича. И, разбира се, цигулката.

Габриел стоеше под арката на входа към градината — стройна, дългокрака, фигурата й, облечена в бели памучни дрехи, притежаваше красива ъгловатост, шапката бе на главата й, както винаги, косата й бе разпусната.

Заради мен ли бе разпуснала дългата си коса?

Скръбта ми се надигаше като вълна, и в нея се вливаха всички загуби — мъртъвците и немъртвите.

Но тя отмина и отново ме обхвана усещането за потъване, за сън, в който плаваме с воля или без воля.

Хрумна ми, че косата й може да бъде оприличена на златен дъжд, че цялата вехта поезия добива смисъл, когато гледаш някого, когото си обичал. Прелестно бе ъгловатото й лице, малките й непреклонни устни.

— Кажи ми какво ти е нужно от мен, майко — казах тихо. Цивилизована е тази стая. Писалище. Лампа. Стол. Всичките ми яркоцветни птици бяха раздадени и сигурно отнесени за продан на пазара. Сиви африкански папагали, които доживяват човешка старост. Ники бе доживял до трийсет.

— Пари ли искаш от мен?

Лицето й се зачерви силно, прекрасно, очите й проблеснаха като светкавици — синьовиолетови. За кратко тя доби вид на човек. Все едно стояхме в нейната стая у дома. Книги, влажните стени, камината. Беше ли тя тогава човек?

Тя приведе глава и периферията на шапката за миг покри напълно лицето й. Тя зададе необясним въпрос:

— Но къде ще отидеш?

— В една малка къща на Рю Дюмен в стария френски град Нови Орлеан — отвърнах студено и точно. — А след като той издъхне и го погребат, нямам ни най-малка представа.

— Не може да говориш сериозно.

— Имам запазена каюта на следващия кораб, който ще отплава от Александрия. Заминавам за Неапол, а оттам за Барселона. От Лисабон ще отплавам за Новия свят.

Лицето й като че се издължи, чертите й се изостриха. Устните й помръднаха, ала тя не каза нищо. А после видях как очите й се насълзяват и усетих чувството й — то сякаш се стремеше да ме докосне. Извърнах очи и започнах да се занимавам с нещо на бюрото, а после просто задържах ръцете си неподвижни, за да не треперят. Радвам се, че Ники е влязъл в огъня заедно с ръцете си — помислих си. — Защото ако не беше, щеше да се наложи да се връщам в Париж, за да ги взема, преди да продължа.

— Но ти не може да заминеш при него! — прошепна тя.

При него? А… баща ми.

— Какво значение има? Заминавам!

Тя помръдна глава едва-едва в знак на отрицание. Дойде до бюрото. Стъпваше по-леко и от Арман.

— Някой от себеподобните ни осъществявал ли е някога такова плаване? — попита тя едва чуто.

— Поне аз не зная такова нещо. В Рим казаха, че не е.

— Може би е неосъществимо, това плаване.

— Осъществимо е и ти го знаеш — и преди бяхме плавали по море с нашите ковчези с коркова обшивка. Горко му на този левиатан, който ме обезпокои.

Тя дойде още по-близо и погледна надолу към мен. И болката, изписана по лицето й, вече не можеше да бъде прикрита. Ах, колко пленителна бе тя. Защо ли някога я бях труфил с бални рокли, шапки с пера и перли?

— Знаеш как да се свържеш с мен — казах, ала с толкова скръбен глас, че прозвуча неубедително. — На адресите на моите банки в Лондон и Рим. Тези банки съществуват вече толкова време, колкото е животът на вампирите. Винаги ще ги има. Знаеш всичко това, ти винаги си знаела…

— Стига — промълви тя. — Не ми казвай тези неща.

Каква лъжа бе всичко това, каква пародия! Беше от онези разговори, които тя винаги е ненавиждала и каквито тя никога не би могла да води. И в най-безумните си фантазии никога не бях очаквал да бъде така — аз да говоря студено, а тя да плаче. Мислех, че аз ще цивря, когато тя каже, че си отива. Мислех, че ще се хвърля в краката й.

Дълго се гледахме, очите й бяха зачервени, устните й бяха готови да се разтреперят.

А после загубих самообладание.

Станах и отидох при нея, и взех в прегръдките си малкото й крехко тяло. Бях решен да не я пускам, колкото и да се съпротивлява. Но тя не се съпротивляваше и двамата заедно заплакахме безмълвно, и плачехме, сякаш не можехме да спрем. Но тя не отстъпи пред мен, не се разтопи в прегръдките ми.

А после се отдръпна, погали косата ми с двете си ръце, наведе се и ме целуна по устните, а после се отдалечи, леко и беззвучно.

— Е, хайде, любими мой — рече тя.

Тръснах глава. Думи, думи, купища неизговорени думи. На нея те не й бяха нужни, и никога не са били.

Бавно и лениво, с грациозни извивки на бедрата, тя отиде до градинската врата и се загледа в нощното небе, а после отново ме погледна.

— Трябва да ми обещаеш нещо — рече тя най-сетне.

Дързък млад французин, който се придвижваше с грацията на арабски жребец през такива места в десетки градове, където само уличните котки можеха да преминат благополучно.

— Разбира се — отвърнах, но бях толкова сломен, че вече не ми се говореше. Цветовете помръкнаха. Нощта бе ни топла, ни студена. Искаше ми се тя просто да си тръгне, ала се ужасявах от мига, в който това ще се случи и повече нямаше да мога да я върна.

— Обещай ми, че никога няма да се опиташ да сложиш край, без първо да се видиш с мен, без отново да се съберем.

Толкова се изненадах, че дълго време не отговорих. А после казах:

— Аз никога няма да се опитам да сложа край — говорех почти с презрение. — Е, имаш обещанието ми. То лесно се дава. Но ти ще ми дадеш ли обещание? Да ми кажеш къде ще заминеш оттук и как мога да се свържа с теб… Че няма да изчезнеш, все едно съм те измислил?

Млъкнах. В гласа ми се промъкваше нотка на настоятелност, на надигаща се истерия. Не можех да си я представя да пише писмо, да го изпраща или да прави всички онези неща, обичайни за смъртните. Сякаш никаква обща природа не ни свързваше и никога не бе ни свързвала.

— Дано си прав в своята преценка за себе си — рече тя.

— Аз не вярвам в нищо, майко. Много отдавна ти каза на Арман, че вярваш, че ще откриеш отговори във великите джунгли и гори; че звездите най-накрая ще ти разкрият колосална истина. Но аз не вярвам в нищо. И това ме прави по-силен, отколкото мислиш ти.

— Тогава защо толкова се боя за теб? — гласът й бе тих като въздишка. Трябваше да чета по устните й, за да разбера какво ми казва.

— Ти усещаш колко съм самотен — отвърнах. — Усещаш мъката ми, че съм изключен от живота. Мъката ми, че съм зъл, че не заслужавам обич и въпреки това страстно жадувам за обич. Ужасът ми, че никога не бива да се разкривам пред смъртните. Но всичко това не ме спира, майко. Аз съм твърде силен, за да ме спре. Както ти самата каза веднъж, аз съм много добър в това, което съм. Просто от време на време тези неща ми причиняват страдания, това е всичко.

— Обичам те, сине мой.

Искаше ми се да й напомня за обещанието, което исках да ми даде, за нашите агенти в Рим, че ще пише, исках да кажа…

— Спази обещанието си — рече тя.

И внезапно осъзнах, че това е последният ни миг. Знаех го, и с нищо не можех да го променя.

— Габриел! — прошепнах.

Но тя вече си бе отишла.

Стаята, градината отвън, самата нощ тънеха в тишина и покой.

Някъде призори отворих очи. Лежах на пода в къщата, бях плакал, а после съм заспал.

Знаех, че трябва да отпътувам за Александрия, че трябва да стигна възможно най-далеч и после, на изгрев-слънце, да легна в пясъка. Толкова приятно щеше да е да заспя в песъчливата почва. Знаех и че градинската порта зее. Че всички врати са отключени.

Ала не можех да помръдна. Мълчаливо и хладнокръвно си представих как я търся из Кайро. Викам я, призовавам я да се върне. Почти повярвах, че съм го извършил, че напълно унизен, съм се втурнал подире й и съм се опитал отново да й обяснявам за предопределението: че е било предопределено аз да я загубя, точно както на Ники му е било предопределено да изгуби ръцете си. Някак трябваше да осуетим предопределението. Трябваше най-накрая да възтържествуваме.

Безумия. Не бях тичал подире й. Излязъл съм на лов и съм се върнал. Тя вече беше далече от Кайро. И за мен бе загубена като малка песъчинка, подета от вятъра.

Най-сетне, след много време, извърнах глава. Тъмночервено небе над градината, тъмночервено сияние се плъзгаше надолу по далечния покрив. Слънцето изгряваше, идваха топлината и пробуждането на стотици гласчета из всичките заплетени улички на Кайро и звукът, който сякаш идваше от пясъка и от дърветата и от полянките с трева.

И много бавно, докато чувах всичко това, видях как ослепителната светлина огрява покрива и усетих, че наблизо има смъртен.

Той стоеше на отворената градинска порта и се взираше в неподвижното ми тяло вътре в празната къща. Млад, русокос европеец в арабски одежди. Доста красив. И ме видя в лъчите на ранното утро — европеец като него, прострян на керамичния под в изоставената къща.

Лежах и го гледах как влезе в опустялата градина, небесното сияние изгаряше очите ми, нежната кожа около тях започваше да изгаря. Приличаше на призрак в бял чаршаф в чистите си одежди и покривало за глава.

Знаех, че трябва да побягна. Трябваше веднага да се махна и да се скрия от изгряващото слънце. Вече не беше възможно да сляза в подземната крипта. Този смъртен бе влязъл в леговището ми. Нямаше време дори да го убия и да се отърва от него, горкият смъртен без късмет.

Ала не помръдвах. И докато се приближаваше, цялото небе зад него затрептя и фигурата му се стесни и почерня.

— Мосю! — прошепна той загрижено, също като жената преди толкова много години в катедралата „Света Богородица“, която се бе опитала да ми помогне, преди да превърна в жертви нея и невинното й дете. — Мосю, какво има? Мога ли да ви помогна?

Обгорено от слънцето лице под гънките на бялото покривало, златни вежди блещукат, очи, сиви на цвят, като моите.

Знаех, че се изправям, но не чувствах движенията си. Знаех, че устните ми се извиват и оголват зъбите. А после чух как от мен се изтръгна ръмжене и видях потреса по лицето му.

— Виж! — изсъсках аз и острите зъби се плъзнаха върху долната ми устна. — Виждаш ли!

Втурнах се към него, стиснах китката му и притиснах разтворената му длан в лицето си.

— За човек ли ме помисли? — извиках. А после го вдигнах над земята пред мен. Той риташе и се мяташе, ала напразно. — За свой брат ли ме помисли? — креснах. Устата му се отвори и от нея излезе сух, стържещ звук, а после той изпищя.

В небето гореше ослепителен пожар.

Изтичах през градинската порта на уличката. Притичвах под мънички арки, по непознати улици. Блъсках се в порти и врати и разхвърлях смъртните от пътя си. Врязвах се в стените пред мен, от мазилката се вдигаше прах и ме задушаваше, и пак се стрелвах по отъпканата пръст на уличката, в напоения с воня въздух. А светлината ме преследваше като тичащ след мен звяр.

И когато намерих изгоряла къща с изпочупени решетки на прозорците, аз нахлух вътре и се зарових в пръстта в градината, заравях се все по-надълбоко и по-надълбоко, докато вече не можех да помръдна ни с крак, ни с ръка.

Реех се сред хлад и тъмнина.

Бях спасен.

6

Умирах. Или поне така ми се струваше. Не можех да изброя колко нощи са минали. Трябваше да стана и да замина за Александрия, да преплавам морето. Но това означаваше да се раздвижа, да се въртя в земята, да се предам пред жаждата.

Нямаше да се предам.

Жаждата дойде и си отиде. Тя бе изтезание и огън, мозъкът ми изгаряше от жажда и сърцето ми, и сърцето ми се издуваше все повече и думкаше все по-шумно, ала аз нямаше да се предам.

Може би смъртните горе чуваха сърцето ми. Виждах ги от време на време — изригнали пламъци в тъмното, чувах гласовете им, дърдорене на чужд език. Но най-често виждах само тъмнината. Чувах само тъмнината.

Най-накрая се превърнах в чиста жажда, заровена в земята, унесена в червен сън и сънуваща в червено, и бавното осъзнаване, че сега съм твърде слаб, за да се измъкна изпод меката песъчлива земя, твърде слаб, че да мога да завъртя отново колелото.

Правилно. Не можех да стана, дори и да исках. Не можех изобщо да помръдна. Вдишах, и продължих да дишам. Но не така, както дишат смъртните. Сърцето ми думкаше в ушите.

Ала не бях умрял. Бях просто погубен. Като онези измъчени създания в стените на Гробището на невинните, изоставени метафори на мъката, която е навсякъде, невидимо, неотбелязано, непризнато, неизползвано.

Ръцете ми бяха лапи с остри нокти, плътта ми се бе съсухрила и залепнала за костите, а очите ми изхвръкваха от орбитите. Интересно — така можем да съществуваме цяла вечност, дори и да не пием, да не се отдаваме на чувствената и фатална наслада, продължаваме да съществуваме. Тоест, щеше да е интересно, ако всеки удар на сърцето не бе такава агония.

И ако можех да спра да мисля: Никола дьо Ланфан го няма. Братята ми ги няма. Блед вкус на вино, ръкопляскания.

— Но не мислиш ли, че ние там творим добро, радваме хората?

— Добро? Какво говориш? Добро?

— Че е добро, че прави добро, че в това има добро! Боже мили, дори в този свят да не съществува никакъв смисъл, несъмнено все пак може да има доброта! Добро е да ядем, да пием, да се смеем… да бъдем заедно…

Смях. Онази безумна музика. Онази врява, онази какофония, безкрайното, пронизително дърдорене на безсмислието…

Буден ли съм? Спя ли? Сигурен съм в едно — аз съм чудовище. И поради това, че лежа и се измъчвам в земята, някои човешки същества преминават невредими през тесния проход на живота.

Габриел може би вече е сред джунглите на Африка.

Понякога смъртни влизаха в изгорялата къща горе — крадци, които се криеха. Твърде много дърдорене на чужд език. Ала за да не ги чувам, на мен ми бе нужно само да се вглъбя все по-дълбоко в себе си, да се оттегля дори от хладния пясък около мен.

Действително ли съм в клопка?

Воня на кръв горе.

Може би те са последната ми надежда, тези двамата, лагеруващи в изоставената градина, че кръвта ще ме издърпа горе, че ще ме накара да се преобърна и да протегна тези ужасни… сигурно са ноктести лапи на звяр.

Ще ги изплаша до смърт още преди да съм пил. Срамота. Винаги съм бил толкова красив малък дявол, както се казва. Не и сега.

От време на време ние с Ники сякаш водим най-прекрасните си разговори.

— Аз съм отвъд всяка болка и всеки грях — казва ми той.

— Но чувстваш ли нещо? — питам го аз. — Това ли означава да се освободиш от всичко — да не чувстваш нищо повече? Ни мъка, ни жажда, ни екстаз? В такива моменти ми е интересно, че нашата представа за рая е представа за екстаз. Небесните наслади. А представата ни за ада е болката. Огньовете на ада. И затова смятаме, че не е много хубаво да не чувстваш нищо, нали?

Можеш ли да се откажеш, Лестат? И не е ли вярно, че би предпочел да се бориш с жаждата в адски мъки, отколкото да умреш и да не чувстваш нищо? Поне ти остава желанието за кръв, гореща и вкусна, която изпълва всяка твоя частица… Кръв.

Колко време ще останат тези смъртни тук, над моята съсипана градина? Една нощ, две нощи? Оставих цигулката в къщата, в която живеех. Трябва да я взема, да я дам на някой млад смъртен музикант, на някой, който…

Благословена тишина. Освен цигулковата музика. И белите пръсти на Ники, които дърпаха струните, и лъкът, който ги удряше, огрян от светлината, и лицата на безсмъртните марионетки, възторжени и присмехулни. Преди сто години парижани щяха да го хванат. Нямаше да му се наложи да се изгори на клада сам. И мен може би щяха да хванат. Но се съмнявам.

Не, за мен никога нямаше да има лобно място на вещиците.

Сега той е жив в моите мисли. Благочестива фраза на смъртните. И що за живот е това? На мен самия не ми харесва да живея тук! Какво значи да живееш в мислите на някой друг? Нищо, според мен. Теб в действителност те няма, нали?

Котки в градината. Воня на котешка кръв.

Благодаря, но предпочитам да страдам, да изсъхна и от мен да остане зъбата люспа.

7

Чу се нощен звук. Какъв бе той?

Грамаден тъпан, който биеха бавно на улицата в селото на моето детство, когато италианските артисти обявяваха малката пиеса, която щяха да изиграят върху задната половина на шарения си фургон. Големият тъпан, който самият аз бях удрял по улиците на града в онези безценни дни, когато аз, малкият беглец, бях един от тях.

Но беше по-силно. Гърмежите на оръдие, които отекваха из долини и планински проходи? Усещах го в костите си. Отворих очи в тъмното и усетих, че се приближава.

Ритъм на стъпки, или беше ритъмът на сърце, туптящо? Тътенът изпълваше света.

Мощен, злокобен грохот, който все повече се приближаваше. И все пак някаква част от мен знаеше, че звукът не е истински, че е недостижим за слуха на смъртен, не раздрънква порцелана на лавицата и стъклата на прозорците, нито погва котките да се изкатерят чак на върха на зида.

Египет е притихнал. Тишина се стеле над пустинята на двата бряга на могъщата река. Дори и овца не проблейва и говеда не мучат. Нито пък нейде плаче жена.

Ала въпреки това шумът бе оглушителен.

За миг се уплаших. Изпънах се в земята. Зарових с пръсти към повърхността. Сляп и безтегловен, аз се реех в почвата и изведнъж не можех да си поема дъх, не можех да крещя, и ми се струваше, че ако можех да крещя, щях да надам тъй силен вик, че всички стъкла на мили около мен щяха да се строшат. Кристални бокали щяха да се пръснат на парченца, прозорци да се взривят. Някой идваше — оттам идеше този звук. Създание, толкова могъщо, че дори и в тишината дърветата, цветята и самият въздух усещаха присъствието му. Немите твари в пръстта го усещаха. Паразитите бягаха от него, котките се стрелваха далеч от пътя му. Може би това е смъртта, помислих си аз.

Може би по някакво върховно чудо тя, Смъртта, е жива и ни взема в прегръдките си, и то, това създание, не е вампир, то е самото въплъщение на небесата.

И с него ние се издигаме нагоре и все по-нагоре, към звездите. Политаме над ангелите и светците, над самото сияние, в божествения мрак, в бездната, когато свърши съществуването ни. В забвението ни се прощава всичко.

Гибелта на Ники се превръща в мъничка точица от гаснеща светлина. Смъртта на братята ми се разпада и се влива във великия покой на неизбежното.

Блъсках земята. Ритах я, ала ръцете и краката ми бяха твърде слаби. Усетих в устата си вкуса на песъчливата пръст. Знаех, че трябва да се надигна и звукът ми казваше да се надигна.

Отново я усетих, като рев на артилерия — оръдейната стрелба.

И напълно осъзнах, че той, този звук, търси мен, издирва ме. Търси ме като лъч. Не можех повече да лежа тук. Трябваше да откликна.

Изпратих му най-буйния поток от приветствени мисли. Казах му, че съм тук, и докато се мъчех да размърдам устни, чух собственото си окаяно дишане. А тътенът така загърмя, че запулсира във всяка моя фибра. Земята около мен се тресеше в неговия ритъм.

Каквото и да бе това, то бе влязло в изгорената развалина.

Вратата бе изкъртена, сякаш пантите не бяха от желязо, а от гипс. Виждах всичко това със затворени очи, виждах как създанието се движи под маслиновите дървета.

Отново безумно задращих, за да стигна до въздуха. Но тихият, съвсем обикновен шум, който чух сега, бе шум от копаене в пясъка, който идваше отгоре.

Усетих как нещо меко като кадифе докосва лицето ми. И съзрях над мен сиянието на тъмното небе и облаците, забулили звездите като воал, и никога небесата, в цялата си простота, не бяха изглеждали така благословени.

Дробовете ми се изпълниха с въздух.

Такава наслада ме изпълни, че издадох силен стон. Но онова, което чувствах, надхвърляше насладата — да дишаш, да виждаш светлината, това бяха чудеса. И тътенът, оглушителният тътен бе сякаш съвършеният им съпровод.

И той, онзи, който ме търсеше, онзи, от когото се носеше грохотът, стоеше над мен.

Грохотът се стопи, разпадна се и накрая остана само после звучието на цигулкова струна. И аз се издигах, все едно ме повдигаха от земята, въпреки че фигурата стоеше, отпуснала ръце до тялото си.

Най-сетне тя вдигна ръце, за да ме обгърне, и лицето, което видях, надхвърляше всичко възможно. Кой от нас би могъл да има такова лице? Какво ли знаехме ние за търпението, за привидната доброта, за състраданието? Не, той не бе един от нас. Не можеше да бъде. И все пак беше. Свръхестествена плът и кръв, като моята. Очи с дъгоцветни отблясъци, събиращи светлината от всички посоки, тънички мигли, като златни щрихи, изписани с най-тънък писец.

И това създание, този могъщ вампир, ме придържаше и ме гледаше в очите, и мисля, че изломотих нещо налудничаво, изрекох някаква безумна мисъл — че вече зная тайната на вечността.

— Тогава ми я кажи — прошепна той и се усмихна. Най-чистият образ на човешката любов.

— О, Господи, помогни ми. Обречи ме на мъки в преизподнята! — тези думи ги изговаряше моят глас. Не мога да погледна тази красота.

Видях ръцете си, подобни на кости, пръстите си като ноктите на хищна птица. Нищо не може да живее и да бъде онова, което съм сега, този дух. Погледнах надолу, към краката си. Бяха като пръчки. Дрехите падаха от тялото ми. Не можех да стоя прав, нито да помръдна, и изведнъж ме завладя споменът за усещането на кръв, която тече в устата ми.

Като в сияйна мъгла пред мен видях червените му кадифени одежди, наметалото, което го покриваше до земята, ръцете му в тъмночервени ръкавици, които ме държаха. Косата му бе гъста, бели и златни нишки, които падаха свободно на вълни около лицето му и над широкото му чело. А сините очи под дебелите златни вежди може би щяха да гледат печално, ако не бяха толкова големи и изразът им не бе тъй смекчен от чувството, което изразяваше гласът.

Мъж, който е получил дарбата на безсмъртието в разцвета на силите си. И квадратното лице с леко хлътналите бузи, издължените пълни устни, носещи печата на ужасяваща нежност и покой.

— Пий — рече той. Веждите му леко се повдигнаха, устните изрекоха думата нежно, бавно, сякаш бе целувка.

И както Магнус бе сторил в онази смъртоносна нощ преди цяла вечност, той вдигна ръка и оголи гърлото си от плата. Вената, тъмнолилава под прозрачната свръхестествена кожа, се показа. И тътенът гръмна отново, онзи всепомитащ тътен, и този тътен ме издигна над земята и ме всмука в себе си.

Кръв като самата светлина, течен огън. Нашата кръв.

И ръцете ми се наливаха с неизмерима сила, обвиваха раменете му, лицето ми, притиснато в неговата хладна бяла плът, кръвта се стрелва надолу в слабините ми и подпалва всяка вена в тялото ми. Колко века бяха пречистили тази кръв, пречистили силата й?

Счу ми се, че заглушаван от рева на кръвта, той заговори. Повтори отново:

— Пий, мой млади момко, мой ранени момко.

Усетих как сърцето му набъбва, тялото му се люшва, и се прилепихме един в друг.

И ми се стори, че казах на глас:

— Марий.

И той отвърна:

— Да.

Седма част

Древна магия, древни мистерии

1

Събудих се на борда на кораб. Чувах скърцането на дъските, усещах морския мирис. Усещах мириса на кръвта на екипажа. И разбрах, че това е галера, защото чувах ритъма на греблата под приглушения громол на грамадните брезентови платна.

Не можех да си отворя очите, нито да размърдам крайници. Ала бях спокоен. Не усещах жажда. Всъщност бях обзет от необикновен покой. Тялото ми беше топло, сякаш току-що се бях напоил, и ми беше приятно да лежа там и да виждам сънища наяве, нежно люлян от морето.

После мислите ми започнаха да се проясняват.

Разбрах, че плаваме много бързо по много спокойни води, а слънцето съвсем наскоро е залязло. Привечерното небе помръкваше, вятърът утихваше, а плясъкът на веслата, потапящи се във водата и издигащи се над нея, бе тъй чист и утешителен.

Очите ми вече се бяха отворили.

Вече не лежах в ковчега. Бях излязъл от задната каюта на издължения кораб и стоях на палубата. Вдъхнах свежия солен въздух и съзрях чудното, жежко синьо на сумрачното небе и безбройните ярки звезди над мен.

И от двете ни страни се редяха тъмни острови, над които се извисяваха планини, и по канарите им трепкаха мънички светлинки. Мирис на зеленина, на цветя, на самата пръст витаеше във въздуха.

А малкият кораб с гладки линии устремно плаваше към тесен проход в скалите пред нас.

Разумът ми бе необикновено ясен, чувствах се необичайно силен. За миг се изкуших да се опитам да проумея как към попаднал тук, дали се намирам в Егейско или в самото Средиземно море, да узная кога сме напуснали Кайро и дали онова, което си спомнях, в действителност се е случило.

Но това ми намерение ми се изплъзна — спокойно приемах случващото се.

Марий стоеше по-нататък, на мостика пред главната мачта.

Отидох на мостика, застанах до нея и погледнах нагоре.

Той беше с дългото червено наметало, което носеше и в Кайро, а вятърът развяваше гъстата му бяло руса коса. Очите му се взираха в прохода пред нас, в опасните скали, стърчащи от плитката вода, а лявата му ръка стискаше парапета на малката палуба.

Той неустоимо ме привличаше, и покоят ме обгърна цял.

Нито в лицето, нито в стойката му имаше заплашително величие, нямаше надменност, която да ме смири и уплаши. Само кротко благородство — очите му, вперени напред, бяха широко отворени, устните, също както преди, загатваха за изключително нежен нрав.

Твърде гладко бе лицето, да. Лъскаво като тъканта, покриваща белезите — толкова гладко беше, и на тъмна улица би ме стреснало, дори подплашило. Излъчваше слаба светлина. Но изражението бе твърде топло, твърде човешко в своята доброта и единствено предразполагаше.

Да, Арман изглеждаше като бог, рисуван от Караваджо, Габриел — като мраморен архангел на прага на църква.

Но тази фигура, която се извисяваше над мен, бе фигурата на безсмъртен човек.

И безсмъртният човек с протегната напред десница насочваше кораба мълчаливо, ала безпогрешно между скалите на входа на прохода.

Водите наоколо блестяха като разтопен метал, проблясваха в лазурно, после в сребърно, а после в черно. Вълните се разбиваха в скалите на плиткото и пръскаха огромна бяла пяна.

Приближих се и тихомълком изкачих малката стълба към мостика.

Марий не откъсна очи от водите нито за миг, ала се пресегна с лявата си ръка и хвана моята, отпусната до тялото ми.

Топлина. Ненатрапчив натиск. Но сега не беше моментът за разговори и аз се учудих, че изобщо забеляза присъствието ми.

Веждите му се сключиха, очите му леко се присвиха и, сякаш по негова безмълвна заповед, гребците забавиха ритъма.

Бях омагьосан от гледката и когато и аз се съсредоточих още повече, осъзнах, че усещам излъчващата се от него сила, приглушени пулсации в такт с неговото сърце.

Чувах и смъртните по заобикалящите ни скали и по тесните островни брегове, простиращи се отляво и отдясно. Видях ги, събрани по носовете или тичащи към водата с факли в ръце. Чувах как мисли кънтят като гласове откъм тях, застанали в тънкия вечерен полумрак и взрени във фенерите на нашия кораб. Езикът беше гръцки и не ми бе известен, ала посланието бе ясно:

„Господарят преминава. Елате и вижте: господарят преминава!“

— И значението на думата „господар“ по някакъв смътен начин обхващаше и свръхестественото. И почтителност, примесена с възбуда, се носеше откъм бреговете като хор от многогласни шептения.

Дъхът ми секна, докато ги слушах! Спомних си за смъртния, когото бях изпълнил с ужас в Кайро, за отдавнашния разгром на сцената на театъра на Рено. Ала освен тези две унизителни случки, аз обикалях света невидим от десет години, а тези хора, тези облечени в тъмни дрехи селяни, събрали се да гледат как преминава корабът, знаеха какъв е Марий. Или поне нещичко за това какъв е. Те не произнасяха гръцката дума за вампир, която аз бях започнал да разбирам.

Но бреговете оставаха зад нас. От двете ни страни скалите настъпваха. Корабът се носеше с весла, вдигнати над водата. Високите стени затулваха небесното сияние.

След няколко мига пред очите ми се разкри обширен сребрист залив, а пред нас се издигна висока скална стена. По-полегати хълмове се спускаха към водата от двете ни страни. Скалата беше толкова висока и стръмна, че не можех да различа нищо на върха й.

Щом се приближихме, гребците спряха да гребат. Корабът започна леко да се извърта настрани. И докато се носехме към скалата, съзрях смътните очертания на стар каменен кей, обрасъл с лъщящ мъх. Гребците бяха вдигнали веслата си към небето.

Марий все така не помръдваше, ръката му нежно стискаше моята, а с другата посочи към кея и скалата, която се издигаше, черна като самата нощ, а фенерите ни хвърляха отблясъци по мокрия камък.

Щом наближихме на не повече от пет-шест крачки от кея — изглежда опасно близо за толкова голям и тежък кораб, — усетих как корабът спря.

После Марий ме хвана за ръка, тръгнахме по палубата и стигнахме страничния борд. Дойде тъмнокос прислужник и пъхна в ръката на Марий торба. И двамата с Марий прескочихме безмълвно над водата и се приземихме върху каменния кей.

Огледах се назад и видях, че корабът леко се разклати. Отново спуснаха веслата. Само след мигове той вече плаваше към далечните светлини на малко градче от далечната страна на залива.

С Марий стояхме сами в мрака, и когато корабът се превърна в тъмно петънце върху блещукащата вода, той посочи едно тясно стълбище, изсечено в скалата.

— Върви пред мен, Лестат.

Изкачването беше приятно. Приятно беше да се движа бързо нагоре по грубо изсечените стъпала и по зигзагообразните завои, все по-силно да усещам вятъра и да виждам как водата все повече се отдалечава и замръзва, сякаш е спряла да се вълнува.

Марий ме следваше само на няколко крачки зад мен. И отново усещах и чувах пулса на силата. Сякаш отекваше в костите ми.

Грубо изсечените стъпала свършиха още преди да сме стигнали до средата на скалата и скоро вече вървях по пътека, толкова тясна, че и планинска коза не можеше да премине по нея. От време на време балвани или стърчащи скали ни изтикваха още повече към ръба и беше още по-възможно да паднем във водата. Но през повечето време самата пътека беше единствената издатина върху лицето на скалата. Изкачвахме се все по-високо и по-високо и вече дори и аз се боях да погледна надолу.

Веднъж, стиснал един дървесен клон, се огледах назад и видях, че Марий върви с отмерена крачка подире ми, метнал торбата на рамо, а десницата му висеше свободно. Заливът, далечното градче и пристанището — всички те приличаха на играчки, на карта, измайсторена от дете върху масата, от огледало, пясък и парченца дърво. Дори виждах откритото море отвъд прохода и плътните мрачни сенки на другите острови, издигащи се над притихналото море. Марий се усмихна и зачака. А после прошепна много любезно:

— Продължавай.

Трябва да съм бил под властта на магия. Тръгнах отново и не спрях повече, докато стигнах върха. Прелазих върху последната скална издатина, обрасла с бурени, и се изправих в меката трева.

Пред мен отново се издигаха високи канари, от които сякаш израстваше грамадна къща крепост. Прозорците светеха, по кулите светеха фенери.

Марий обгърна раменете ми с ръка и се запътихме към входа.

Щом спря пред тежката врата, усетих как хватката му се отпусна. Чу се стърженето на плъзгащо се резе. Вратата се отвори и той отново ме прихвана силно и ме въведе в коридора, където две факли осигуряваха обилна светлина.

Леко се потресох, щом забелязах, че там нямаше никой, който да е свалил резето и да ни е отворил вратата. Той се обърна, погледна вратата и тя се затвори.

— Спусни резето — нареди.

Запитах се защо ли той не го спусна така, както бе извършил всичко останало. Ала се подчиних незабавно.

— Така е далеч по-лесно — отбеляза той и в изражението му се промъкна палавост. — Ще ти покажа стаята, в която можеш да спиш, без нищо да те застрашава. Можеш да идваш при мен, когато си пожелаеш.

Не долавях присъствието на никого другиго в къщата. Но тук бяха идвали смъртни, това можех да кажа. Бяха оставили тук и там миризмата си. И всички факли бяха запалени съвсем неотдавна.

Изкачихме едно малко стълбище отдясно, и когато влязох в стаята, която щеше да бъде моя, се слисах.

Тя беше огромна, и цяла една стена бе отворена към каменна тераса, надвиснала над морето.

Когато се обърнах, Марий бе изчезнал. И торбата я нямаше. Ала цигулката на Ники и торбата с моите вещи лежаха на каменната маса в средата на стаята.

Щом съзрях цигулката, в мен заструи тъга и облекчение. Боях се, че съм я загубил.

В стаята имаше каменни пейки и запалена маслена лампа, поставена върху стойка. А в една далечна ниша — тежка двойна дървена врата.

Отидох при нея, отворих я и открих малък коридор, който рязко завиваше под прав ъгъл. Зад завоя имаше саркофаг, капакът му беше без украса. Беше чисто изсечен от диорит — доколкото зная, един от най-твърдите камъни на земята. Капакът беше неизмеримо тежък, а когато огледах вътрешността, видях, че е обшита с желязо и имаше резе, което можеше да се спуска отвътре.

На дъното на самия сандък проблясваха няколко предмета. Щом ги вдигнах, те заискриха вълшебно на процеждащата се от стаята светлина.

Там имаше златна маска с грижливо изваяни черти — със затворени устни, с присвити, ала отворени очи, прикрепена към качулка от наслоени пластини от ковано злато. Самата маска беше тежка, но качулката бе много лека и много гъвкава, всяка пластинка бе прикрепена към другата със златна нишка. Имаше и чифт кожени ръкавици, целите покрити с още по-малки, крехки златни пластинки, подобни на люспи. И най-сетне, голямо сгънато одеяло от най-мека червена вълна, едната му страна бе обшита с по-големи златни пластини.

Разбрах, че ако сложа тази маска и тези ръкавици и се завия с одеялото, ще бъда защитен от светлината, ако някой отвори капака на саркофага, докато спя.

Но не изглеждаше вероятно някой да се добере до саркофага. А вратите на тази ъглова стая също бяха обшити с желязо и се залостваха с желязно резе.

И все пак, в тези тайнствени предмети имаше чар. Бяха ми приятни на допир и си представих как съм ги сложил и спя. Маската ми напомняше на гръцките маски на комедията и трагедията.

Всички тези неща загатваха за погребението на древен цар.

Оставих ги малко неохотно.

Върнах се в стаята, съблякох дрехите, с които бях облечен, докато лежах в пръстта през онези нощи в Кайро и облякох чисти. Струваше ми се доста нелепо да стоя сред това безвременно място, облечен във виолетово-син редингот с перлени копчета, обичайната дантелена риза и сатенени обувки с диамантени токи, но това ми бяха единствените дрехи. Вързах си косата с черна панделка като всеки истински благородник от осемнайсети век и тръгнах да търся господаря на дома.

2

Из цялата къща горяха факли. Вратите зееха отворени. Завесите на прозорците бяха дръпнати и през тях се виждаха небосводът и морето.

И щом се отдалечих от малкото, голо каменно стълбище, спускащо се от моята стая, осъзнах, че за първи път, откакто се скитах, наистина се намирах в сигурното убежище на безсмъртно същество, обзаведено с всичко онова, което би пожелало едно безсмъртно същество.

В коридорите на постаменти стояха великолепни гръцки урни, в разнообразните ниши — грамадни бронзови статуи от Ориента, изящни цветя цъфтяха по всички прозорци и тераси, открити към небето. Разкошни килими от Индия, Персия и Китай застилаха мраморните подове навсякъде, откъдето минавах.

Натъкнах се на грамадни препарирани зверове, които стояха като живи в различни пози — кафява мечка, лъв, тигър, дори и слон в своя собствена огромна стая, гущери колкото дракони, хищни птици, вкопчили се в сухи клони, досущ като клоните на истински дървета.

Но яркоцветните стенописи, покриващи всяка повърхност от пода до тавана, надминаваха всичко.

В една от залите имаше тъмна и трептяща от живот картина, изобразяваща изпепелена от слънцето арабска пустиня с изрисувани в тънки детайли камилски керван и търговци с чалми, вървящи през пясъка. В друга стая около мен оживя джунгла, гъмжаща от изящно изобразени тропически цветове, лиани и внимателно изрисувани листа.

Бях поразен, примамен от съвършенството на илюзията, и колкото повече се вглеждах в картината, толкова повече виждах.

Навсякъде сред гъсталака на джунглата имаше същества — насекоми, птици, червеи в пръстта, хиляди страни на изображението, които най-сетне ми внушиха усещането, че съм изпаднал от времето и пространството в нещо повече от картина. И все пак то бе плоско изображение върху стената.

Главата ми се замайваше. Накъдето и да се обърнех, стените ми разкриваха нови гледки. На някои от цветовете и отсенките, които виждах, не знаех имената.

Що се отнася до стила на цялата картина, той колкото ме възторгваше, толкова и ме озадачаваше. Техниката изглеждаше напълно реалистична и използваше класическите пропорции и умения, които виждаме у всички художници от късния Ренесанс — да Винчи, Рафаело, Микеланджело, и у по-съвременни художници — Вато, Фрагонар. Светлината бе използвана много ефектно. Живите същества сякаш дишаха, когато ги погледнех.

Но детайлите… Детайлите не биха могли да са нито реалистични, нито пропорционални. В джунглата просто имаше твърде много маймуни, твърде много буболечки пълзяха по листата. Само в едно изображение на лятното небе имаше хиляди мънички насекоми.

Влязох в просторна галерия и от двете й страни в мен се взираха нарисувани мъже и жени. Едва сдържах вика си. Там имаше фигури от всички епохи — бедуини, египтяни, после — гърци и римляни, рицари в доспехи и селяни, и царе, и царици. Имаше ренесансови хора в жакети и клинове, Кралят Слънце с буйната си грива от къдри и най-сетне, хора от нашата епоха.

Ала подробностите отново ми внушиха впечатлението, че всички тези хора ми се привиждат — капките вода, залепнали върху пелерина, раната на нечия буза, паякът, полусмазан под лъснат кожен ботуш.

Започнах да се смея. Не беше смешно. Бе само възхитително. Смеех се и се смеех, и се смеех.

Трябваше силом да се принудя да изляза от тази галерия и единственото, което укрепваше волята ми, бе гледката на окъпана в сияние библиотека.

Стени и стени, покрити с книги и ръкописни свитъци, грамадни, лъщящи глобуси на дървените си поставки, бюстове на древногръцки богове и богини, грамадни разстлани карти.

Вестници на всякакви езици бяха подредени на купчини по масата. И навсякъде бяха разпръснати любопитни предмети. Фосили, мумифицирани ръце, екзотични черупки. Имаше букети от сухи цветя, статуетки и фрагменти от древни скулптури, алабастрови вази, покрити с египетски йероглифи.

И навсякъде из средата на стаята, разпръснати сред масите и стъклените витрини, имаше удобни кресла със столчета за краката и канделабри или маслени лампи.

Всъщност създаваше се впечатление за уютен безпорядък, за дълги часове на чиста наслада, за място, което бе човешко до крайност. Човешко знание, човешки артефакти, кресла, в които би се отпуснал човек.

Останах тук дълго, разглеждах гръцките и латински заглавия. Почувствах се малко пиян, все едно бях случил на смъртен с много вино в кръвта.

Но трябваше да намеря Марий. Излязох от тази стая, слязох по малко стълбище и преминах по друг изрисуван коридор в още по-голяма стая, също окъпана в светлина.

Чух пеенето на птички и усетих аромата на цветята още преди да пристигна там. И се изгубих сред гора от клетки. Тук имаше не само птици с всякакви размери и цветове, имаше и маймуни и павиани, и всичките пощуряха в малките си затвори, докато обикалях из стаята.

Около клетките се тълпяха растения в саксии — папрати и бананови дървета, столистни рози, маргаритки, жасмин и други благоуханни нощни увивни растения. Имаше лилави и бели орхидеи, восъчета, които ловяха насекоми в своята паст, малки дръвчета, натежали от праскови, лимони и круши.

Когато най-сетне излязох от този малък рай, се намерих в зала със скулптури, която можеше да се равнява с всяка галерия във Ватиканския музей. Съзрях съседни зали, пълни с картини, ориенталски мебели, механични играчки.

Разбира се, вече не се спирах пред всеки предмет или всяко ново откритие. Цял живот би ми потрябвал, за да разуча съдържанието на тази къща. И аз продължих.

Не знаех накъде вървя. Но разбирах, че ми позволяват да разгледам всички тези неща.

И най-сетне чух безподобното звучене на Марий, онова приглушено ритмично туптене на сърце, което бях чул в Кайро. И тръгнах към него.

3

Влязох в ярко осветен салон от осемнайсети век. Каменните стени бяха покрити с изящна ламперия от палисандрово дърво и огледала в рамки чак до тавана. Имаше ги обичайните изрисувани ракли, тапицирани кресла, мрачни пейзажи с тучна растителност, порцеланови часовници. Малка сбирка от книги в библиотечни шкафове със стъклени врати, вестник с днешна дата върху малка масичка до кресло с облегалки, тапицирано с брокат.

Висока, тясна френска врата се отваряше към каменната тераса, където редове от бели лилии и червени рози излъчваха упойващ аромат.

И там, с гръб към мен, до каменния парапет стоеше мъж от осемнайсети век.

Той се обърна и ми направи знак да изляза при него. Беше Марий. Беше облечен също като мен. Рединготът му бе червен, а не виолетов, дантелата — валансиенска, не брюкселска. Но беше облечен с почти същия костюм, лъскавата му коса бе вързана хлабаво отзад с тъмна панделка също като моята, и изобщо не изглеждаше ефирен, колкото би изглеждал Арман, а по-скоро като свръх присъствие, създание невъзможно бяло и съвършено, което въпреки това бе свързано с всичко около него — с дрехите, които носеше, с каменния парапет, на който бе подпрял ръка, дори и със самия момент, в който едно облаче забулваше яркия лунен полумесец.

Наслаждавах се на мига — на това, че на нас двамата ни предстои да разговаряме, на това, че наистина съм тук. Мислите ми още бяха ясни, също като на кораба. Не усещах жажда. И усещах, че ме поддържа неговата кръв в мен. Всички древни тайни, събрани в мен, ме държаха буден и мисълта ми — остра. Дали Онези, които трябва да бъдат пазени, лежаха нейде на този остров? Дали всичко това щеше да се разкрие?

Отидох до парапета, застанах до него и се загледах в морето. Сега очите му се взираха в един остров на няма и половин миля от брега долу. Вслушваше се в нещо, което аз не чувах.

И профилът му на светлината на отворената врата зад нас стряскащо приличаше на издялан от камък.

Но той незабавно се обърна към мен с ведро изражение, гладкото му лице оживя до невъзможност само за миг, а после той ме обгърна с ръка и ме поведе обратно към стаята.

Вървеше с крачката на смъртен, с лека, ала стабилна походка, тялото му се движеше съвсем предвидимо в пространството.

Заведе ме до двойка кресла с облегалки, поставени едно срещу друго, и седнахме там. Намираха се горе-долу в средата на стаята. Терасата ми се падаше отдясно, а полилеят горе, както и дузина канделабри и стенни светилници по облицованите с ламперия стени, грееха с ярка светлина.

Всичко беше естествено, цивилизовано. Марий се настани очевидно удобно сред брокатените възглавници и пръстите му се обвиха около облегалката на креслото.

Когато се усмихна, изглеждаше досущ като човек. Всички бръчици, целият живот се появиха, докато усмивката не се стопи отново. Опитвах се да не се вторачвам в него, ала не можех да се сдържа.

И в изражението му се прокрадна някаква палавост.

Сърцето ми прескачаше.

— Как ще ти е по-лесно? — попита той на френски. — Да ти кажа защо съм те довел тук или ти да ми обясниш защо помоли да ме видиш?

— О, първото ще ми е по-лесно — отвърнах. — Говори.

Той се разсмя — тихо, благосклонно.

— Забележително създание си ти — заяви той. — Не очаквах толкова скоро да се заровиш в земята. Повечето от нас преживяват първата си смърт много по-късно — след около век, а може би дори два.

— Първата смърт? Искаш да кажеш, че това е нещо обичайно — да се заровиш в земята като мен?

— Обичайно е сред тези, които оцеляват. Ние умираме и отново възкръсваме. Онези, които не се заравят в земята за някакви периоди от време, обикновено не оцеляват дълго.

Бях смаян, но всичко това бе напълно разумно. И ми хрумна ужасната мисъл, че ако Ники се бе заровил в земята, вместо да влезе в огъня… Ала сега не можех да мисля за Ники. Иначе щях да започна да задавам безсмислени въпроси. Дали Ники го има някъде? Или вече го няма? Има ли ги някъде братята ми? Или вече ги няма?

— Но не биваше да се изненадвам, че при тебе това се случи тогава — обобщи той, сякаш не бе доловил тези мисли или не искаше все още да се обръща към тях. — Ти загуби твърде много от онова, което за теб бе безценно. И твърде бързо видя и научи много.

— Ти откъде знаеш какво се е случвало с мен? — попитах.

Той отново се усмихна, едва сдържа смеха си. Смайваща сърдечност се излъчваше от него, смайваща непосредственост. Речта му бе жива и абсолютно съвременна. Тоест, той говореше като добре образован французин.

— Аз не те плаша, нали? — попита.

— Не мисля, че си имал такива намерения — отвърнах.

— Нямам — той махна пренебрежително. — Но твоето самообладание при все това е малко изненадващо. Да отговоря на въпроса ти: аз узнавам какво се случва на нашите себеподобни по цял свят. И, честно, невинаги разбирам как и защо го узнавам. Силата нараства с възрастта, както и всичките ни способности, ала тя остава изменчива, неподвластна на овладяване. Има моменти, когато чувам какво се случва с нашите себеподобни в Рим или дори в Париж. И когато някой друг ме зове, както ме зовеше ти, аз чувам този зов от поразителни разстояния. И мога да открия източника му, както сам се убеди.

Но сведенията стигат до мен и по други начини. Зная за посланията, които ти ми оставяше по стените из цяла Европа, защото ги четях. И бях чувал за тебе от други. И понякога ние с теб се оказвахме близо един до друг — по-близо, отколкото някога си предполагал, и аз чувах мислите ти. И сега чувам мислите ти, разбира се, и съм сигурен, че си наясно. Но предпочитам да общувам чрез думи.

— Защо? — попитах. — Мислех, че по-старите изобщо биха се отървали от речта.

— Мислите са неточни — отвърна той. — Ако отворя разума си за теб, аз не мога да проследявам онова, което ще прочетеш там. А когато аз чета твоите мисли, е възможно да разчета неправилно онова, което чувам и виждам. Предпочитам да използвам реч и да позволявам на умствените си способности да работят с нея. Обичам да предавам чрез звук важните си съобщения, и гласът ми да бъде чут. Не обичам да прониквам в чужди мисли без предупреждение. И, откровено казано, смятам, че речта е най-великият дар, споделен от смъртни и безсмъртни.

Не знаех как да отговоря на това. Отново, то бе напълно разумно. Ала заклатих глава.

— И държанието ти — додадох. — Ти не се движиш като Арман или като Магнус, както мислех, че древните…

— Тоест, като призрак? Но защо? — той отново се разсмя тихо, чаровно. Отпусна се още малко на стола, вдигна коляно и подпря стъпало на седалката, също като мъж в личния си кабинет. — Имаше, разбира се, времена, когато всичко това бе много интересно. Да се плъзгаш и сякаш да не крачиш, да заставаш в пози, неудобни или невъзможни за смъртните. Да прелиташ кратки разстояния и да се приземяваш безшумно. Да местиш предмети от едното желание да го направиш. Но в края на краищата, всичко това е незряло. Човешките жестове са елегантни. Има мъдрост в плътта, в начина, по който човешкото тяло върши всичко. Обичам звука от стъпките ми по земята, да усещам предметите с пръстите си. Освен това, прелитането дори на кратки разстояния и местенето на предмети само с напрягане на волята са изтощителни. Мога да го сторя, когато ми се наложи, както видя и ти, ала е много по-лесно да върша нещата с ръцете си.

Бях възхитен от това и не се опитвах да го скрия.

— Един певец може да пръсне стъкло, ако вземе нужната висока нота — продължи той, — но най-простият начин за всеки да счупи стъкло е просто да го пусне на пода.

Този път открито се разсмях.

Вече започвах да свиквам как лицето му преминава от съвършенството на маска към изразителността и постоянната жизненост на погледа му, която ги обединяваше. Оставяше впечатление за спокойствие и откритост от страна на един смайващо красив и проницателен мъж.

Ала онова, с което не можех да свикна, бе усещането за присъствие, за сдържаното, непосредствено присъствие на нещо, притежаващо изключително могъщество, опасно могъщество.

Изведнъж се поизнервих, напрегнах се. Обзе ме необяснимо желание да заплача.

Той се наведе напред, докосна опакото на дланта ми с пръсти и ме разтресе удар. Бяхме свързани от докосването. И въпреки че кожата му бе копринена като кожата на всички вампири, тя бе по-малко податлива. Все едно те докосва каменна ръка в копринена ръкавица.

— Доведох те тук, защото искам да ти разкажа какво зная — каза той. — Искам да споделя с теб всички тайни, които притежавам. По няколко причини бях привлечен от теб.

Бях запленен. И чувствах приближаването на съкрушителна любов.

— Но те предупреждавам, че това крие опасност — продължи той. — Аз не притежавам окончателните отговори. Не мога да ти кажа защо съществуваме ние. Мога само да ти разкажа за нас повече от всеки, който ти е разказал нещо досега. Мога да ти покажа Онези, които трябва да бъдат пазени, и да ти разкрия какво зная за тях. Мога да ти обясня защо по мое мнение съм оцелял толкова дълго. Тези познания могат донякъде да те променят. Но така е винаги с всяко познание, предполагам…

— Да…

— Ала когато ти дам всичко онова, което имам да ти давам, ти пак ще си точно онова, което си бил преди: безсмъртно създание, което трябва да намери свои собствени основания за съществуване.

— Да, основания за съществуване — в гласа ми прозвуча леко огорчение. Но бе хубаво да го чуя, изказано по този начин.

Ала ме изпълни мрачна представа за себе си — гладно и покварено създание, което чудесно се справя със съществуването без основания, могъщ вампир, който винаги взема точно каквото иска, без значение кой какво казва. Зачудих се дали му е известно доколко съвършено ужасен съм аз.

Причината да убивам бе кръвта.

Признавам. Кръвта и чистият екстаз от кръвта. И без нея ние бяхме просто люспи, какъвто бях и аз в египетската пръст.

— Само запомни предупреждението ми, че после обстоятелствата пак ще си са същите — рече той. — Ала ти може би ще си променен. Може да се почувстваш още по-безутешен, отколкото когато дойде тук.

— Но защо реши да разкриеш това на мен? — попитах — Несъмнено и други са те издирвали. Сигурно знаеш къде е Арман.

— По няколко причини, както вече ти казах. И може би най-основателната причина е начинът, по който ти ме диреше. Твърде малко създания на този свят действително дирят знание. Смъртни или безсмъртни, малцина питат в действителност. Напротив — те се опитват да изтръгнат от неизвестното отговорите, които вече са оформили в собствените си мозъци. Потвърждения, оправдания, форми на утеха, без които те не могат да продължат да съществуват. Да попиташ наистина значи да отвориш вратата на бурята. Отговорът може да унищожи въпроса и онзи, който го задава. Ала ти действително задаваш въпроси, още откакто напусна Париж преди десет години.

Разбирах това, ала твърде неясно.

— Ти имаш малко предубеждения — продължи той. — Всъщност смайваш ме, защото си позволяваш една тъй необикновена простота. Ти искаш цел. Искаш любов.

— Вярно е — вдигнах леко рамене аз. — Доста незряло, нали?

Той отново се разсмя тихо.

— Не. Не е. Все едно осемнайсет столетия западна цивилизация са породили невинна душа.

— Невинна душа? Не може да говориш за мен!

— През този век толкова много се говори за благородството на дивака — обясни той, — за покваряващата сила на цивилизацията, за това как трябва да намерим обратно изгубения път към невинността. Е, всичко това всъщност са глупости. Истински първобитните хора могат да бъдат чудовища в своите схващания и очаквания. Те нямат понятие за невинността. Нито пък децата. Но цивилизацията най-сетне създаде хора, които се държат невинно. За първи път те се оглеждат и казват: „Какво, по дяволите, е всичко това!“

— Вярно е, но аз не съм невинен — казах. — Безбожник, да. Аз съм рожба на безбожници и това ме радва. Но аз зная какво са доброто и злото — в много практически смисъл, и аз съм Тифон, братоубиецът, а не убиеца на Тифон, и ти трябва да го знаеш.

Той кимна и леко повдигна вежди. Вече нямаше нужда да се усмихва, за да прилича на човек. Сега виждах лицето му да изразява чувство, макар и по него да нямаше нито една бръчица.

— Ала ти и не търсиш някаква система, за да оправдаеш това. И точно това имам предвид, когато говоря за невинност. Ти си виновен за убийствата на смъртни, защото си бил превърнат в създание, което се храни с кръв и смърт, но не си виновен в лъжа и в изграждане на велики мисловни системи на мрака и злото вътре в себе си.

— Вярно е.

— Да си безбожник вероятно е първата крачка към невинността — рече той. — да изгубиш представата за грях и подчинение, лицемерната скръб по изгубеното.

— Значи като говориш за невинност, ти говориш не за липсата на опит, а за липсата на илюзии.

— За липсата на нужда от илюзии — поясни той. — За обич и уважение към онова, което е пред очите ти.

Въздъхнах. Чак сега се отпуснах в креслото и се замислих над това, над връзката му с Ники и казаното от Ники за светлината, вечната светлина. За това ли бе говорил той?

Марий като че също се бе умислил. И той се бе отпуснал в креслото, както от самото начало, загледан в нощното небе зад отворените врати — притворил очи и с леко напрегнати устни.

— Но не само твоят дух бе това, което ме привлече — продължи той.

— А също и твоята честност. И начинът, по който ти стана един от нас.

— Значи знаеш и всичко това.

— Да, всичко — и с това той приключи с въпроса. — Ти се появи в края на една епоха, по време, когато светът преживява промени, каквито не е и сънувал. Същото беше и с мен. Аз се родих и възмъжах във време, когато древният свят, както сега го наричаме, отиваше към края си. Старите вярвания бяха се изхабили и възходът на нов бог идеше.

— Кога е било това време? — попитах развълнувано.

— В годините на царуването на Август Цезар, скоро след като Рим бе станал империя, когато вярата в боговете, въпреки благородното й предназначение, бе мъртва.

Позволих му да види как потресът и удоволствието се изписват по лицето ми. Дори за миг не се усъмних в казаното от него. Вдигнах ръка към главата си, като че трябваше малко да се поокопитя.

Ала той продължи:

— Простият народ от онова време още изповядваше религията, също както сега. И за тях тя бе обичай, суеверие, магия на стихиите, извършване на обреди, чиито корени се губеха в древността, също както днес. Но обществото на онези, които раждаха идеи… които насочваха и изпреварваха хода на историята, бе свят безбожен и безнадеждно лишен от наивност, като европейското общество в днешно време, в днешната епоха.

— След като прочетох Цицерон, Овидий и Лукреций и на мен така ми се стори.

Той кимна и леко вдигна рамене.

— Хиляда и осемстотин години бяха нужни, за да се върнем към скептицизма, към равнището на практичност, което по онова време бе нашето ежедневно състояние на духа. Но историята в никакъв случай не се повтаря, и тъкмо това е изумителното.

— За какво говориш?

— Огледай се! В Европа се случват неща, които са абсолютна новост. Ценността, която се отдава на човешкия живот, е по-висока от всякога. Мъдростта и философията са съпроводени от нови открития в науката, нови изобретения, които могат напълно да променят човешкото съществуване. Но това е история само по себе си, това е бъдещето. Смисълът е в това, че си роден на ръба, когато старият мироглед умира. Така беше и с мен. Ти съзря без вяра, ала въпреки това не си циник. Същото бе и с мен. Случи се така, че ние изскочихме от пукнатината между вярата и отчаянието.

А Ники падна в нея и загина — помислих си аз.

— Затова и въпросите ти са по-различни от въпросите на онези, родени за безсмъртието по времето на християнския бог.

Сетих се за разговора ми с Габриел в Кайро — последният ми разговор с нея. Аз самият и бях казал, че в това е силата ми.

— Точно така — потвърди той. — Значи това е общото между нас. Докато възмъжавахме, ние не очаквахме много от другите. И бремето на съвестта бе наше лично бреме, колкото и ужасно би могло да е това.

— Но по времето на християнския бог ли… в ранните дни на вярата в християнския бог ли си бил… роден за безсмъртието, както се изрази?

— Не — отвърна той, с нотка на отвращение в гласа. — Ние никога не сме служили на християнския бог. Това веднага си го избий от главата.

— Ами силите на доброто и злото, носещи имената на Христос и Сатаната?

— Те нямат почти нищо общо, да не кажа съвсем нищо общо, с нас.

— Ала несъмнено представата за злото под някаква форма…

— Не. Ние сме по-древни от нея, Лестат. Моите създатели се кланяха на богове, това е истина. И вярваха в неща, в които аз не вярвах. Ала вярата им идеше от време, много по-старо от храмовете на Римската империя, когато невинна човешка кръв се проливаше с размах в името на доброто. А злото беше сушата, напастта на скакалците, загиването на реколтата. Аз бях създаден такъв от тези хора в името на доброто.

Това бе тъй примамливо, тъй пленително!

Всички древни митове изникнаха в ума ми — хор от ослепителна поезия. Озирис за египтяните е бил добър бог, бог на зърното. Какво общо има това с нас? Мислите ми се завихриха. В последователност от неми картини си припомних нощта, когато напуснах бащиния дом в Оверн, когато селяните танцуваха около огъня по Заговезни и редяха песнопения за богата реколта. Езическо, бе казала майка ми. Езическо, бе заявил сърдитият свещеник, когото отдавна бяха отпратили.

И всичко това повече от всякога приличаше на историята на Дивата градина, танцьорите в Дивата градина, където нямаше власт друг закон, освен закона на градината — а това бе законът на естетиката. Посевите да израснат тучни, пшеницата да зеленее, а подир да пожълтее, слънцето да грее. Вижте ябълката със съвършена форма, която дървото е създало, представете си! Селяните търчаха през овощните градини, размахали горящи главни от огъня за Заговезни, за да се наливат ябълките.

— Да, Дивата градина — обади се Марий и в очите му проблесна искра. — И аз трябваше да напусна цивилизованите градове на Империята, за да я открия. Трябваше да навляза в гъстите гори на северните провинции, където градината все още тънеше в буйна зеленина, тъкмо в земята на Южна Галия, където ти си се родил. Трябваше да падна в ръцете на варварите, които са дали и на двама ни ръста, сините очи, русите коси. Аз ги наследих чрез кръвта на майка ми, рожба на тези люде, дъщеря на келтски вожд, наложница на римски патриций. А ти си ги наследил чрез кръвта на своите деди пряко от онова време. И по странно съвпадение и двамата бяхме избрани за безсмъртието по една и съща причина — ти от Магнус, а аз — от онези, които ме плениха: за това, че нямахме равни на себе си сред нашата руса, синеока раса, бяхме по-високи и по-добре сложени от останалите мъже.

— Ах, трябва да ми разкажеш всичко! Всичко да ми обясниш! — възкликнах.

— Аз обяснявам всичко — отвърна той. — Но първо, мисля, че за теб е време да видиш нещо, което ще е много важно за по-нататък.

Той изчака, докато осмисля казаното.

После се надигна бавно, съвсем като човек, като се подпираше леко на облегалките на креслото. Стоеше, гледаше ме отгоре и чакаше.

— Онези, които трябва да бъдат пазени? — попитах аз с ужасно немощен, ужасно неуверен глас.

И отново съзрях в лицето му онази мъничка палавост, или по-скоро сянката на веселието, която винаги витаеше наблизо.

— Не се бой — каза той сдържано. Опитваше се да прикрие развеселеността си. — Никак не ти подобава, да знаеш.

Горях от желание да ги видя, да разбера какво са те, ала не помръдвах. Никога не бях предполагал, че ще ги видя. Никога не бях се замислял какво би означавало това…

— А дали… гледката е ужасна за очите? — попитах.

Той се усмихна бавно и нежно и положи ръка на рамото ми.

— Ако кажа да, това би ли те спряло?

— Не — отвърнах. Ала се боях.

— Ужасно става чак след време — рече той. — В началото е прекрасно.

Той чакаше и ме гледаше, и се мъчеше да проявява търпение. После тихо каза:

— Хайде, да вървим.

4

Стълбище, което слизаше надолу в земята.

Това стълбище бе много по-старо от къщата, макар и да не можех да обясня как съм го разбрал. Стъпалата в средата бяха хлътнали под стъпките на онези, които бяха слизали по тях. То се виеше все по-надолу и по-надолу в скалата.

Тук-там — грубо изсечени изходи към морето, отвори, твърде тесни да се промъкне човек през тях, издатини, върху които бяха гнездили птици или в чиито пукнатини растяха диви треви.

А после — хладината, необяснимата хладина, каквато понякога усещате в стари манастири, разрушени църкви, обитавани от призраци стаи.

Спрях и разтърках с длани ръцете си над лактите. Хладината проникваше през стъпалата.

— Не иде от тях — рече той нежно. Изчакваше ме на стълбището малко по-надолу.

Полумракът се разпадна в приветливи шарки от светлини и сенки, създаваше илюзията за несъществуваща тук епоха на смъртните.

— Това е съществувало тук далеч преди аз да ги пренеса тук — обясни той. — Мнозина са идвали на този остров да се кланят. Може би го е имало и още преди тях.

Той отново ми помаха с характерното за себе си търпение. В погледа му имаше състрадание.

— Не се бой — повтори той и продължи надолу.

Срам ме беше да не го последвам. Стъпалата нямаха свършване. Стигнахме до по-големи проходи, чуваше се шумът на морето. Усещах хладните пръски по ръцете и лицето си, виждах как влагата лъщи по камъните. Но продължавахме да слизаме все по-надолу, ехото от стъпките ни отекваше в сводестия таван и в грубо изсечените стени. Тук бе по-дълбоко от всяко подземие, това бе ямата, която изравяш в детството си, за да се похвалиш на майка си и баща си, че ще прокопаеш тунел чак до центъра на земята.

Най-сетне заобиколихме поредния завой и грейна светлина. Най-сетне видяхме две лампи, които горяха пред една двойна врата.

Фитилите на лампите бяха потопени в дълбоки съдове, пълни с масло. А самата врата бе залостена с грамадна дъбова греда. Няколко мъже бяха нужни, за да я повдигнат, а може би и въжета и лостове.

Марий я вдигна и я остави отстрани с лекота, после се отдръпна и огледа вратата. Чух скърцането на още едно резе, което се раздвижи отвътре. После вратата се отвори бавно и дъхът ми секна.

Не само заради това, че той бе отворил вратата, без да я докосне. И преди бях виждал този малък фокус. Но стаята зад нея бе пълна със същите онези прекрасни цветя и запалени лампи, които бях видял в къщата горе. Тук, дълбоко под земята, имаше лилии, восъчнобели, оросени от блестящи капки влага, увивни рози в пищни отсенки на червеното и розовото, готови да се отронят от стеблата си. Това бе параклис — тази стая, огряна от трепкащите пламъци на обредни свещи и изпълнена с благоуханието на стотици букети.

Стените бяха покрити с фрески, като стените на древните италиански църкви, а изображенията бяха обковани с позлата. Но те не бяха на християнски светци.

Египетски палми, жълтата пустиня, трите пирамиди, сините води на Нил. И египтяни и египтянки, които плаваха по реката с изящните си лодки, разноцветните риби в дълбините под тях, птици с пурпурни криле, прелитащи горе във въздуха.

И във всичко това бе вградено златото. В слънцето, което сияеше от небесата, и в блещукащите в далечината пирамиди, в люспите на рибите и перата на птиците, и в украшенията на гъвкавите и изящни египетски фигури, замръзнали и вперили очи напред в своите тесни, издължени зелени лодки.

Затворих очи. После бавно ги отворих и пред мен се разкри цялото величествено светилище.

Редове от лилии върху нисък каменен олтар, върху който лежеше огромен златен ковчег, целият покрит с фини гравюри със същите египетски изображения. Въздушният полъх, който идваше по дълбоките отдушници, изсечени в камъка отгоре, караше пламъците на вечно горящите лампи да трепкат, разлюляваше високите зелени мечовидни листа на лилиите, потопени във вази с вода, които издаваха своя упойващ аромат.

Почти чувах химни, чувах песнопения и древни заклинания. И вече не се боях. Красотата вдъхваше огромна утеха, твърде величествена бе.

Но аз се взирах в златните врати на ковчега върху олтара. Той беше по-висок от мен. И тройно по-широк.

И Марий също го гледаше. И аз усетих мощта, която изтичаше от него, жарта на невидимата му сила, и чух как вътрешното резе на ковчега се приплъзва назад.

Бих се приближил мъничко до него, ако смеех. Не дишах, когато златните врати се отвориха докрай и разкриха две великолепни египетски фигури, мъж и жена, седнали един до друг.

Светлината огря техните нежни, изящно изваяни бели лица, пристойните пози на белите им тела, проблесна в тъмните им очи.

Бяха строги като всички египетски статуи, които бях виждал — изчистени от детайли, с красиви очертания, великолепни в своята простота. Само откритите, детински изражения на лицата разведряваха усещането за твърдост и студенина. Ала за разлика от всички други, те бяха облечени в истинска тъкан и косите им бяха истински.

Бях виждал в италианските църкви статуи на светци, облечени по подобен начин — кадифе, окачено върху мрамор. Невинаги гледката бе приятна.

Но всичко тук бе изработено много грижливо.

Перуките им бяха от дълги, гъсти черни коси, подрязани в права линия на челото и увенчани със златни диадеми. Змиевидни гривни се увиваха около голите им ръце над лактите, а по пръстите им имаше пръстени.

Дрехите им бяха от най-фин бял лен — мъжът беше гол до кръста, само по нещо като пола, а жената бе облечена в дълга, тясна рокля с прекрасно наредени гънки. И двамата бяха окичени с много златни огърлици, някои инкрустирани със скъпоценни камъни.

Бяха почти еднакви на ръст и седяха в еднакви пози, с ръце, отпуснати на бедрата. И тази еднаквост ме порази също толкова, колкото чистата им прелест и подобните им на скъпоценни камъни очи.

В нито една скулптура досега не бях видял такова съвършено подобие на живот, но всъщност в тях нямаше нищо живо. Може би това бе измама, създадена от премяната, отблясъците по огърлиците и пръстените им, отразената в очите им светлина.

Дали това бяха Озирис и Изида? Миниатюрни надписи ли виждах по огърлиците им, по диадемите на главите им?

Марий мълчеше. Той просто ги съзерцаваше, също като мен, с неразгадаемо изражение може би на тъга.

— Мога ли да се приближа до тях? — прошепнах.

— Разбира се — отвърна той.

Запристъпвах към олтара като дете в катедрала, и с всяка крачка ме обземаше все по-голяма плахост. Спрях само на няколко стъпки от тях и се вгледах в очите им. Ах, те бяха твърде разкошни в тяхната дълбочина и многоцветие. Твърде истински.

Всяка черна мигла, всяко черно косъмче на изящно извитите им вежди бяха прикрепени с безкрайна грижовност.

С безкрайна грижовност устните им бяха изваяни леко разтворени, та да се види блясъкът на зъбите. Лицата и ръцете им бяха така изгладени, че и най-дребен недостатък не помрачаваше блясъка им. И като всички статуи и изрисувани фигури, които гледат право напред, те сякаш гледаха мен.

Бях объркан. Ако това не бяха Озирис и Изида, то кои трябваше да са? На каква древна истина бяха символи, и защо звучеше повелително онази стара фраза — Онези, които трябва да бъдат пазени?

Съзерцавах ги унесено, леко наклонил глава настрани.

Очите наистина бяха кафяви, с черни дълбини в средата, бялото в тях сякаш бе покрито с най-прозрачен лак, а устните им бяха в най-меката отсянка на пепелно розовото.

— Позволено ли е…? — обърнах се към Марий и прошепнах, ала не ми стигаше увереност и не се доизказах.

— Можеш да ги докоснеш — отвърна той.

Ала това ми се струваше светотатство. Продължих да се взирам в тях, в разтворените длани, отпуснати върху бедрата им, в ноктите на ръцете, забележително подобни на нашите нокти — същински стъклени инкрустации.

Помислих си, че бих могъл да докосна мъжа по опаката страна на дланта и това не би изглеждало чак такова голямо светотатство, но онова, което всъщност ми се искаше, бе да докосна жената по лицето. Най-сетне колебливо протегнах пръсти към бузата й. И усетих допира на върховете им върху белотата. А после се вгледах в очите й.

Това, което докосвах, не можеше да бъде камък. Не можеше… Та усещането бе досущ като допир до… И очите на жената, в тях имаше нещо…

И преди да успея да се удържа, вече бях отскочил назад.

Всъщност направо се изстрелях назад, преобърнах вазите с лилии и се блъснах в стената до вратата.

Толкова силно треперех, че не се държах на крака.

— Те са живи! — възкликнах. — Това не са статуи! Те са вампири, също като нас!

— Да — потвърди Марий. — Ала тази дума не би им била позната.

Той стоеше пред мен и продължаваше да ги гледа, все така отпуснал ръце отстрани на тялото си.

Кръвта се бе втурнала към лицето ми. Искаше ми се да кажа нещо, ала не можех. Само се взирах в тях. А сега се взрях в него и в бялата ръка, която стискаше моята.

— Всичко е наред — рече той с тъга. — Не мисля, че твоето докосване не им допада.

Отначало не можах да го разбера. А после разбрах.

— Тоест ти… Ти не знаеш дали… Дали те просто седят там и… Ах, Господи!

И си припомних казаното от него преди стотици години, думите, вградени в разказа на Арман: Онези, които трябва да бъдат пазени, са потънали в покой, или в мълчание. Повече от това може и никога да не узнаем.

Целият треперех. Не можех да спра треперенето на ръцете и краката си.

— Те дишат, мислят, те са живи като нас! — изломотих. — От колко време са така, от колко време?

— Успокой се — той ме потупа по ръката.

— О, Господи! — възкликнах глупаво отново. Продължавах да го повтарям. Никакви други думи не стигаха. — Но кои са те? — попитах най-сетне. Гласът ми преминаваше в истеричен крясък. — Озирис и Изида ли са? Това ли са те?

— Не зная.

— Искам да се махна от тях. Искам да изляза оттук.

— Защо? — попита той спокойно.

— Защото те… Защото те са живи, телата им са живи, ала… те не могат нито да говорят, нито да помръднат!

— Откъде знаеш, че не могат? — попита той с все същия тих, утешителен глас.

— Но те не говорят и не помръдват! Точно това е! Те не…

— Ела — прекъсна ме той. — Искам още малко да ги погледаш. А после ще те заведа пак горе и ще ти разкажа всичко, както вече ти обещах.

— Не искам повече да ги гледам, Марий, честно, не искам! — възкликнах, докато се опитвах да изтръгна ръката си от неговата и тръсках глава. Ала той ме стискаше толкова здраво, колкото би могла вероятно да стиска статуя, и не можех да прогоня мисълта колко прилича тяхната кожа на неговата, как и той придобиваше същия невъзможен блясък, как лицето му, когато е спокойно, бе гладко като техните!

Той ставаше като тях. И нейде, пропаднал във великата зейнала бездна на вечността, и аз щях да стана като тях! Ако оцелея толкова дълго.

— Моля те, Марий… — не ми бе останал нито срам, ни суетност. Исках да изляза от тази стая.

— Тогава ме изчакай — рече той търпеливо. — Стой тук.

И пусна ръката ми. Обърна се и огледа съборените от мен цветя, разлятата вода.

И всичко бе подредено пред очите ми — цветята поставени обратно във вазите, водата избърсана от пода.

Той застана и се загледа в двамата пред себе си, и тогава чух мислите му. Той ги приветстваше като близки, и не бяха нужни титли и обръщения. Обясняваше им защо през последните няколко нощи го е нямало. Ходил до Египет и им донесъл дарове, които скоро щял да им поднесе. Много скоро щял да ги изведе да погледат морето.

Започнах да се поуспокоявам. Но сега съзнанието ми правеше дисекция на всичко, което ми се бе изяснило в момента на потрес. Той бе загрижен за тях. Винаги е бил загрижен за тях. Бе разкрасил тази стая, защото те я гледаха и защото може би биха могли да оценят красотата на картините и цветята, които носеше той.

Ала той не знаеше това. И бе нужно само да ги погледна отново, за да ме обземе ужасът от това, че са живи и са заключени в себе си.

— Не мога да понеса това — измърморих. Знаех причината, поради която той ги пазеше, без изобщо да ми я е казвал. Той не можеше да ги закопае някъде дълбоко в земята, защото те бяха в съзнание. Не би ги изгорил, защото бяха безпомощни и не можеха да дадат съгласието си. О, Господи, ставаше все по-ужасно и по-ужасно.

Но той ги пазеше, както древните езичници са пазели своите богове в храмовете — техни домове. Носеше им цветя.

И сега, докато го гледах, той им палеше благовония — малка бучка, която бе извадил от копринена кърпичка. Каза им, че била от Египет. И я разпалваше в малко бронзово блюдо.

Очите ми се насълзиха. Разплаках се.

Когато вдигнах очи, той стоеше с гръб към тях и аз ги виждах над рамото му. Той потресаващо им приличаше — статуя, облечена в тъкан. И ми се стори, че може би го правеше нарочно, нарочно бе отпуснал лицето си безизразно.

— Разочаровах те, нали? — прошепнах.

— Не, никак — отвърна приветливо той. — Не си.

— Съжалявам, че…

— Не, не си.

Приближих се малко. Чувствах, че съм се отнесъл грубо с Онези, които трябва да бъдат пазени. И с него се бях отнесъл грубо. Той ми бе разкрил тази тайна, а аз бях изпаднал в ужас и отвращение.

Сам бях разочарован от себе си.

Никъде по бялата кожа не се издуваше вена, никъде нямаше ни гънчица, ни бръчица. Дори и тънките щрихи по устните, каквито Марий все още имаше. Гърдите им не се повдигаха и не спадаха — сякаш не дишаха.

И докато се вслушвах в покоя, не долавях никакви мисли откъм тях, нито ударите на сърцата, нито потока на кръвта.

— Но то е там, нали? — прошепнах.

— Да, там е.

— А ти… — водиш ли им жертви, искаше ми се да попитам.

— Те вече не пият.

Дори и това бе страшно! Дори и това удоволствие не им бе достъпно! И все пак, ако си представя какво би било — те се стрелват, само колкото да повалят жертвата, и после отново застиват неподвижни, ах! Не, би трябвало да изпитам облекчение. Но не изпитвах.

— Много, много отдавна те все още пиеха, но само веднъж годишно. Оставях им жертвите в светилището — злодеи, вече изтощени и близо до смъртта. Връщах се и ги намирах повалени, а Онези, които трябва да бъдат пазени, изглеждаха досущ както преди. Само цветът на плътта бе малко по-различен. И нито капка пролята кръв.

Това ставаше винаги по пълнолуние и обикновено напролет. Други жертви, които им оставях, така и не докосваха. А после престанаха да пируват дори и веднъж в годината. Продължих от време на време да им водя жертви. И веднъж, след като бе изминало цяло десетилетие, те приеха една. Отново беше пълнолуние, и беше пролет. А после — вече не, поне за половин век. Загубих му вече броя. Мислех, че може би трябва да виждат луната, да знаят, че сезоните се сменят. Но, както се оказа, това нямаше значение.

Не са пили нищо от времето преди да ги откарам в Италия. Това беше преди триста години. Дори и в египетската жега не пиеха.

— Ала дори когато се е случвало, ти никога не си го виждал с очите си?

— Не съм — потвърди той.

— Не си ги виждал да помръдват?

— Не съм, от… самото начало.

Отново се разтреперих. Гледах ги и си представях, че ги виждам как дишат, виждам как устните им се раздвижват. Знаех, че е илюзия. Но тя ме влудяваше. Трябваше да изляза оттук. Пак щях да се разплача.

— Понякога, когато идвам при тях, намирам промени — каза Марий.

— Как? Какво?

— Дреболии — обясни той и се загледа в тях замислено. Посегна и докосна огърлицата на жената. — Тя харесва тази. Явно е такава, каквато е нужна. Имаше и друга, която намирах скъсана на пода.

— Значи те могат да се движат.

— Първия път си помислих, че огърлицата е паднала. Но след като три пъти я поправях, разбрах, че това е глупаво. Тя я късаше от врата си или чрез мисъл я караше да падне.

Зашепнах ужасено. А после се почувствах засрамен, че съм го сторил в нейно присъствие. Исках веднага да изляза. Лицето й бе като огледало на всичко, което си въобразявах. Устните й сякаш се извиваха в усмивка, макар и да не помръдваха.

— Случвало се е и с други украшения — украшения с изписани по тях имената на богове, които не им се нравят, мисля. Веднъж се счупи ваза, която бях донесъл от една църква — беше се пръснала на парчета, сякаш от погледите им. А е имало и още по-стряскащи промени.

— Разкажи ми.

— Влизал съм в светилището и съм намирал единия или другия изправени.

Ужасът бе твърде голям. Искаше ми се да го задърпам за ръката и да го извлека оттук.

— Него веднъж го намерих на няколко крачки от стола. А друг път жената я заварих до вратата.

— Опитвала се е да излезе? — прошепнах.

— Може би — отвърна той замислено. — Но те лесно биха могли да излязат, стига да поискат. Когато чуеш цялата история, сам можеш да прецениш. Винаги, когато ги откривах преместени, ги връщах обратно. Нареждах крайниците им така, както бяха преди. За това е необходима грамадна сила. Те са като гъвкав камък, ако можеш да си го представиш. И щом аз притежавам такава сила, представи си каква е тяхната.

— Да пои… да поискат, казваш. Ами ако искат да вършат всичко, ала вече не могат? Ами ако най-върховните им усилия могат да ги отведат едва до вратата?

— Мисля, че тя би могла да строши вратата, стига да поиска. Щом аз мога да отварям резета с мислите си, на какво ли е способна тя?

Погледнах хладните им, отчуждени лица, издължените им хлътнали бузи, големите, спокойни уста.

— Ами ако грешиш? Ами ако те чуват всяка дума, която си разменяме, и тя ги разгневи, оскърби…

— Мисля, че те наистина чуват — отвърна той. Отново се мъчеше да ме успокои, бе хванал ръката ми и бе снишил глас.

— Но надали това ги вълнува. Ако ги вълнуваше, щяха да се раздвижат.

— Но как можеш да го знаеш?

— Те вършат други неща, които изискват голяма сила. Например случва се аз да заключа ковчега, и те мигом го отключват и отново отварят вратите. Знам, че го правят те, защото са единствените, които биха могли. Вратите отхвърчат назад, и те се показват. Изваждам ги оттук, за да гледат морето. И пред зори, когато идвам да ги отнеса обратно, те са по-тежки, по-малко гъвкави, почти е невъзможно да ги помръднеш. Понякога си мисля, че те вършат всичко това, за да ме тормозят, да си играят с мен.

— Не. Те се опитват, ала не могат.

— Не съди толкова прибързано — възрази ми той. — Влизал съм в тяхната стая и съм откривал свидетелства за действително странни неща. И, разбира се, има и събития, случили се в началото…

Ала той млъкна. Нещо бе отвлякло вниманието му.

— Долавяш ли мисли от тях? — попитах. Той като че наистина се вслушваше.

Той не отговори. Оглеждаше ги. Нещо се е променило! — мина ми през ума. Напрегнах волята си докрай, за да не се обърна и да побягна. Заоглеждах ги внимателно. Нищо не забелязвах, нищо не чувах, нищо не усещах. И щях да се разкрещя неистово, ако Марий не ми бе обяснил защо ги оглежда.

— Недей да прибързваш така, Лестат — каза той най-сетне с лека усмивка, без да откъсва поглед от мъжа. — Понякога се случва да ги чуя, но мислите им са нечленоразделни, просто усещам присъствието им — този звук ти е познат.

— И току-що чу него.

— Даааа… Може би.

— Марий, моля те, умолявам те, да излезем оттук! Прости ми, но не издържам! Моля те, Марий, да си вървим.

— Добре — съгласи се той дружелюбно и ми стисна рамото. — Но първо направи нещо за мен.

— Каквото поискаш!

— Поговори им. Не е нужно да е на глас. Но им поговори. Кажи им, че ги смяташ за красиви.

— Те знаят — отвърнах. — Те знаят, че ги намирам за неописуемо красиви — сигурен бях. Но той искаше да им го изкажа церемониално, и затова прочистих мислите си от всякакъв страх и всякакви налудничави предположения и им го казах.

— Просто им поговори — увещаваше ме Марий.

И аз им заговорих. Вгледах се в очите на мъжа, в очите на жената. И ме завладя престранно чувство. Повтарях думите За мен сте красиви, за мен красотата ви е несравнима, като едва оформях словата. Молех се така, както когато бях много малък и лежах на поляната на планинския склон и се молех на Бог — моля те, моля те, помогни ми да се махна далече от бащиния ми дом!

Сега говорех така на нея и й казах, че съм благодарен за това, че ми е било позволено да се приближа до нея и древните й тайни, и започнах физически да усещам тази благодарност. Тя се излъчваше от цялата ми кожа, чак до корените на косата. Усетих как напрежението отпуска лицето ми. Усещах как то напуска тялото ми. Бях олекнал, и уханието на благовонията и цветята обгръщаше духа ми, докато се вглеждах в черните зеници на дълбоките й кафяви очи.

— Акаша — произнесох на глас. Чух името в същия онзи миг, в който го изговорих. И то ми прозвуча възхитително. Ковчегът около нея запламтя, а откъм мъжката фигура се долавяше само нещо неясно. Приближих се неволно към нея, наведох се напред и почти я целунах по устните. Желаех го. Наведох се по-близо. И после почувствах допира на устните й.

Исках да накарам кръвта си да потече в устата ми и да й я предам, както онзи път с Габриел, когато тя лежеше в ковчега.

Магията крепнеше, и аз се вгледах право в бездънните й очи.

Аз целувам богинята по устата… Какво ми става! Полудял ли съм, че да си го помисля.

Отдръпнах се. Отново се намерих до стената, разтреперан, стиснал главата си с ръце. Този път поне не бях съборил лилиите, ала отново плачех.

Марий затвори вратите на ковчега и плъзна резето на мястото му.

Излязохме в коридора и той накара вътрешното резе да се надигне и да се плъзне в скобите си, а външното пусна с ръце.

— Ела, млади момко — подкани ме той. — да се качим горе.

Но бяхме изминали едва няколко крачки, и чухме отривисто прищракване, а после и още едно. Той се обърна и погледна назад.

— Пак го направиха — рече той, и върху лицето му падна сянка на печал.

— Какво? — дръпнах се до стената.

— Ковчегът. Отвориха го. Ела. По-късно ще се върна и ще го заключа, преди слънцето да изгрее. А сега ще се върнем в моята всекидневна, и аз ще ти разкажа своята история.

Щом влязохме в осветената стая, аз рухнах на креслото и скрих глава в шепите си. Той стоеше, без да помръдва, и ме гледаше, и когато го осъзнах, аз вдигнах глава.

— Тя ти каза името си — рече той.

— Акаша! — възкликнах. Беше сякаш грабваш и измъкваш дума от вихъра на разпадащ се сън. — Тя ми го каза! Аз произнесох „Акаша“ на глас — погледнах го, умолявах го да ми даде отговори, някакво обяснение за враждебността, с която се взираше в мен.

Струваше ми се, че ще загубя разсъдъка си, ако лицето му не добие отново изразителност.

— Сърдиш ли ми се? — попитах.

— Шшшт. Тихо.

Аз не чувах нищо в тишината. Освен морето, може би. Може би пращенето на фитилите в стаята. Може би вятъра. Дори и техните очи не изглеждаха толкова безжизнени, колкото неговите сега.

— Ти караш нещо в тях да се пробужда — прошепна той.

Изправих се.

— Какво значи това?

— Не зная — отвърна той. — Може и нищо да не значи. Ковчегът все още е отворен и те просто седят там, както винаги. Кой знае?

И внезапно почувствах всички онези дълги години, през които той е искал да узнае. Бих казал векове, ала не можех да си представя векове. Дори и сега. Усетих как години и години наред се е мъчел да изтръгне от тях и най-дребния знак и не е получавал нищо, и знаех, че сега се пита защо аз я бях накарал да ми сподели тайната на името си. Акаша. Бяха се случили някакви събития, ала те се бяха случили по римско време. Мрачни събития. Ужасни събития. Страдания, неописуеми страдания.

Образите побеляха. Тишина. Той стоеше сред стаята като светец, свален от олтар и зарязан на пътеката между пейките в църквата.

— Марий! — прошепнах.

Той се сепна и лицето му бавно доби топло изражение. Той ме погледна нежно, с някаква почуда.

— Да, Лестат — и той стисна окуражително ръката ми.

Седна и ме подкани с жест да седна и аз, и отново се разположихме удобно очи в очи. И равномерната светлина в стаята ни окуражаваше. Окуражителна бе и гледката на нощното небе през прозорците.

Предишната му живост се завръщаше, а и искрата на доброто настроение в очите му.

— Още няма полунощ — рече. — И по островите всичко е добре. Ако не ме обезпокоят, мисля, че има време да ти разкажа цялата история.

5

Историята на Марий

Случи се в четирийсетата ми година, в една топла пролетна нощ край римския град Масилия в Галия. Седях в една мърлява крайбрежна таверна и си дращех записки по моята история на света.

Таверната беше възхитително мръсна и претъпкана — свърталище на моряци и скиталци, пътешественици като мен, мислех си аз — обичах ги всичките общо, макар и повечето от тях да бяха бедни, а аз да не бях, и да не можеха да прочетат какво пиша, когато надничаха през рамото ми.

Бях пристигнал в Масилия след дълго и усърдно пътешествие, отвело ме във всички големи градове на Империята. Пътувах до Александрия, Пергамон и Атина, наблюдавах и описвах хората, а сега се бях запътил да обиколя градовете на Римска Галия.

Не бих могъл да бъда толкова доволен тази вечер, ако си бях в моята библиотека в Рим. Всъщност таверната ми допадаше повече. Където и да отидех, аз издирвах подобни места, на които да пиша — поставях свещта, мастилницата и пергамента на някоя маса до стената и най-добрата работа свършвах привечер, когато кръчмите бяха най-шумни.

Като се оглеждам назад, по-лесно се вижда, че целия си живот съм прекарал сред трескава дейност. Бях свикнал с мисълта, че нищо не би могло да ме засегне неблагоприятно.

Бях израсъл като незаконен син в богата римска къща — обичан и глезен, позволяваше ми се да правя каквото си поискам. Законните ми братя трябваше да се безпокоят за бракове, политика и война. На двайсет години аз бях станал ученият и летописецът, онзи, който надигаше глас на пиянски гуляи, за да урежда исторически и военни спорове.

По време на пътешествията си разполагах с много пари и с документи, които ми отваряха врати навсякъде. Да кажа, че животът е бил благосклонен към мен, би означавало да се изразя твърде скромно. Аз бях една изключително щастлива личност. Но истински важното тук е, че животът никога не ми бе дотягал, нито ме бе мачкал.

Изпълваше ме чувството, че съм непобедим, както и едно постоянно удивление. И всичко това се оказа важно за мен по-късно, както за теб се оказаха важни твоите гняв и сила, също толкова важно, колкото отчаянието и жестокостта биха могли да са за духовете на други.

Ала нека продължа… Ако имаше нещо, което да ми липсва в моя доста наситен със събития живот — а аз не се и замислях особено за това, то това бяха обичта и знанията на моята келтска майка. Тя бе умряла при раждането ми и за нея знаех единствено, че е била робиня, дъщеря на войнствените гали, били се срещу Юлий Цезар. Бях рус и синеок като нея. А и изглежда нейният народ бе народ от великани. Още в крехка възраст аз се извисявах над баща си и братята си.

Ала не изпитвах почти никакво любопитство към галските си предци. Бях дошъл в Галия като образован до мозъка на костите си римлянин и нямах съзнание за своята варварска кръв, а по-скоро споделях обичайните за онези времена убеждения — че Цезар Август е велик владетел и че в неговата благословена епоха на Pax Romana законът и разумът изместват старите суеверия из цялата Империя. Нямаше място, толкова забутано, че през него да не мине римски път — нямаше такова място и за войниците, учените и търговците, които ги обикаляха.

Нея вечер пишех като луд, дращех описания на хората, които влизаха и излизаха от таверната, деца като че ли на всички раси, които говореха на десетина различни езици.

И без видима причина бях обзет от една странна идея за живота, странна грижа, която достигаше почти до приятно обсебване. Спомням си, че ме обзе онази нощ, защото изглеждаше някак си свързана с всичко онова, което се случи впоследствие. Ала не беше свързана. Тази идея ми беше хрумвала и преди. Това, че си я припомних в тези мои последни свободни часове като римски гражданин, не бе нещо повече от съвпадение.

Идеята бе просто, че съществува някой, който знае всичко, някой, който е виждал всичко. Нямах предвид, че съществува Върховно божество, а по-скоро, че на земята съществува вечен разум, вечно съзнание. И се замислих върху него практически, и тези мисли едновременно ме възбуждаха и успокояваха. Някъде във всичко онова, което бях видял през пътешествията си, имаше някакво съзнание, представа за това какво е било в Масилия преди шест века, когато са пристигнали първите гръцки търговци, представа за това какво е било в Египет, когато Хеопс е построил пирамидите. Някой знаеше каква е била светлината в късния следобед на деня, когато Троя е била завладяна от гърците, и някой или нещо знаеше какво са си говорили селяните в малкия си чифлик край Атина точно преди спартанците да срутят стените.

Представата ми за това кой или какво представляваше то, бе смътна. Но ме утешаваше мисълта, че нищо духовно не се губи, и знанието, че то е нещо духовно. Че съществува това вечно познание…

И като пийнах още малко вино, и се замислих над тази идея и писах за нея, осъзнах, че това е не толкова мое убеждение, колкото предразположение. Просто усещах, че съществува вечно съзнание.

И историята, която пишех, бе негово подражание. Опитвах се да обединя в своята история всичко, което съм видял, да свържа своите наблюдения над земи и хора с всички писмени наблюдения, дошли до мен от гърците — от Ксенофонт, Херодот и Посейдоний, за да създам една последователна представа за света по мое време. Беше бледа и ограничена в сравнение с действителната представа. Ала се почувствах добре и продължавах да пиша.

Но около полунощ вече се поуморявах и когато вдигнах очи след един особено дълъг непрекъснат период на съсредоточаване, осъзнах, че нещо в таверната се е променило.

Беше необяснимо тихо. Всъщност таверната почти се беше изпразнила. А срещу мен, едва осветен от пращящия фитил на свещта ми, седеше с гръб към помещението висок русокос мъж, който ме гледаше мълчаливо. Стреснах се — не толкова от вида му, който си беше стряскащ сам по себе си, а от осъзнаването, че той от доста време седи там, близо до мен, наблюдава ме и аз не съм го забелязал.

Този гал беше истински великан, каквито бяха всички те, по-висок дори и от мен, имаше дълго и тясно лице с изключително мощна челюст и нос като ястребов клюн, а блестящите му очи гледаха изпод рунтавите вежди простодушно и умно. Искам да кажа, че изглеждаше много, много умен, но и много млад и невинен. И беше млад. Всичко това създаваше объркващо впечатление.

И то се засилваше още повече от това, че гъстата му руса коса не беше подстригана късо в популярната римска прическа, а се спускаше по раменете му. А вместо обичайната туника и наметало, каквито по онова време се виждаха навсякъде, бе облечен с едновремешен елек от лицева кожа, препасан с пояс, както се обличаха варварите от времето преди Цезар.

Този образ изглеждаше като хванат от гората, сивите му очи ме прогаряха и аз изпитах към него смътна възхита. Записах припряно подробностите на облеклото му, уверен, че той не може да чете на латински.

Но той изобщо не помръдваше на стола си, и това малко ме изнервяше. Очите му бяха неестествено широко отворени, а устните му леко трепкаха, сякаш самата ми гледка го вълнуваше. Чистата му, изящна бяла ръка, небрежно отпусната на масата пред него, като че никак не пасваше на всичко останало.

Един бърз поглед наоколо ми изясни, че моите роби ги няма в таверната. Ами, сигурно играят карти в съседство, помислих си, или са горе с няколко жени. Всеки момент щяха да се отбият.

Поусмихнах се напрегнато на странния си мълчалив приятел и продължих да пиша. Но той ме заговори пряко.

— Ти си образован човек, нали? — попита. Говореше на универсалния за Империята латински език, но с тежък акцент, и произнасяше всяка дума толкова грижливо, че те звучаха като музика.

Да, отвърнах му. Бях извадил късмета да бъда образован и отново започнах да пиша с мисълта, че това несъмнено би го обезкуражило. В края на краищата, той бе хубав за гледане, ала не ми се говореше с него.

— И пишеш както на гръцки, така и на латински, нали? — попита той и погледна към завършените писания пред мен.

Вежливо обясних, че текстът, който бях написал на пергамента на гръцки, е цитат от друг текст. Моят текст беше на латински. И пак се залових да дращя.

— Но ти си келт, нали? — попита той този път. Това бе старата гръцка дума за галите.

— Не, не съм. Римлянин съм — отвърнах.

— Изглеждаш като един от нас, келтите — отвърна той. — Висок си като нас и имаш същата походка като нас.

Странно утвърждение. Аз седях тук часове наред и отпивах по малко от виното си. Никъде не бях ходил. Но обясних, че майка ми е келтска жена, само че не съм я познавал. Баща ми беше римски сенатор.

— И какво е това, което пишеш на гръцки и на латински? — попита той. — Какво буди страстта ти?

Не отговорих веднага. Той започваше да ме заинтригува. Но на четирийсет години знаех достатъчно, за да разбирам, че повечето люде, които срещаш по таверните, говорят интересно първите няколко минути, а после започват да те отегчават непоносимо.

— Твоите роби разправят, че пишеш велика история — съобщи той сериозно.

— Нима? — отвърнах аз малко сковано. — А къде са моите роби, питам се? — и отново се огледах. Не се виждаха никакви. После му потвърдих, че наистина пиша история.

— И си ходил в Египет — додаде той, и дланта му се разпери на масата.

Спрях се и отново го огледах хубаво. В него имаше нещо като че от друг свят — в начина, по който седеше и как жестикулираше с тази своя ръка. Достойнството, което първобитните хора често притежават, ги кара да изглеждат като хранилища на безкрайна мъдрост, а всъщност единственото, което те притежават, е безмерно убеждение.

— Да — потвърдих малко предпазливо. — Ходил съм в Египет.

Очевидно това го въодушеви. Поотвори още по-широко очи, после ги присви и устните му пошавнаха, като да си говореше сам.

— И познаваш египетските език и писменост? — попита той сериозно, сключил вежди. — Познаваш египетските градове?

— Говоримият език — да, знам го. Но ако под писменост имаш предвид старите картинни писмена — не, не умея да ги разчитам. Не познавам никого, който да умее да ги разчита. Половината писмена, които преписват, не могат да ги разчетат.

Той се засмя с много странен смях. Не можех да позная дали това го вълнуваше, или той знаеше нещо. Не знаех. Той вдъхна дълбоко и ноздрите му потрепнаха. А после изражението му се успокои. Този мъж наистина изглеждаше великолепно.

— Боговете умеят да ги разчитат — прошепна той.

— Е, ще ми се да ме научат и мен — отвърнах любезно.

— Нима! — ахна той слисано и се наведе над масата. — Повтори!

— Шегувах се — поясних. — Исках да кажа само, че бих желал да умея да разчитам старите египетски писмена. Ако можех да ги разчитам, то щях да науча истински неща за египтяните, вместо всички онези глупости, написани от гръцките историци. Египет е криворазбрана… — сепнах се. Защо разговарях с този човек за Египет?

— В Египет все още има истински богове — заяви той сериозно. — Богове, които съществуват отколе. Бил ли си в най-долните краища на Египет?

Изразяваше се по твърде любопитен начин. Казах му, че съм ходил доста надалече срещу течението на Нил и че съм видял много чудеса.

— Но що се отнася до съществуването на истински богове — рекох, — не бих приел истинността на твърдението, че съществуват богове с животински глави…

Той поклати глава малко тъжно.

— Истинските богове не настояват да им се издигат статуи — рече. — Те имат човешки глави и сами се появяват, когато решат, и те живеят, както живеят посевите, никнещи от земята, както живее всичко под небето, дори и камъните и самата луна, която разделя времето във великото мълчание на своите неизменни цикли.

— Много е вероятно — произнесох едва чуто. Не ми се искаше да го стряскам. Значи плам бе онази смесица от ум и младост, която бях забелязал в него. Трябваше да се досетя. И си припомних нещо от писаното от Юлий Цезар за галите — че келтите произлизат от Диспатер, богът на нощта. Дали това странно създание вярваше във всичко това?

— В Египет има древни богове — рече той тихо. — И по тази земя има древни богове за тези, които знаят как да им се кланят. Няма ги във вашите храмове, около които търговци продават добитък за оскверняване на олтара, а после касапите продават остатъка от месото. Говоря за истинско поклонение, истинска жертва за боговете, едничката жертва, която той ще приеме.

— За човешки жертви говориш, нали? — попитах ненатрапчиво. Цезар бе описал достатъчно добре тази практика сред келтите и само като се замислех за нея, кръвта ми застиваше в жилите. Разбира се, на арената в Рим бях виждал грозна смърт, грозна смърт на местата за екзекуции, но човешки жертви за боговете не бяхме принасяли от векове. Ако изобщо сме принасяли.

И сега разбрах какъв би могъл да е всъщност този забележителен мъж. Друид, жрец от древното жреческо съсловие на келтите, които Цезар също бе описал — съсловие, толкова влиятелно, че нищо подобно не е съществувало никъде другаде в Империята, доколкото знаех. Но се предполагаше, че и те вече също не съществуват в Римска Галия.

Разбира се, друидите винаги ги описваха като облечени в дълги бели одежди. Те ходеха в гората и събираха имел от дъбовите дървета с обредни сърпове. А този мъж приличаше повече на чифликчия или войник. Но пък дали един друид ще иде, облечен в белите си одежди, в крайбрежна кръчма? А и по закон на друидите вече се забраняваше да бъдат друиди.

— Ти наистина ли вярваш в тези стари богослужения? — попитах го, като се наведох напред. — Ти самият ходил ли си в най-долните краища на Египет?

Ако това беше истински, жив друид, отличен улов бях хванал, мислех си аз. Можех да накарам този човек да ми разкаже за келтите неща, които никой не знаеше. Но какво общо, да му се не види, имаше с това Египет, питах се.

— Не — отвърна той. — В Египет не съм ходил, въпреки че от Египет са дошли нашите богове при нас. Не съм орисан да замина там.

Не съм орисан да науча древния език. Езикът, на който говоря, е достатъчен за боговете. Те се вслушват в него.

— И що за език е този?

— Езикът на келтите, разбира се — отвърна той. — Ти го знаеш и без да питаш.

— А когато говориш на своите богове, как разбираш, че те чуват?

Очите му отново се отвориха широко, а устните му се издължиха в несъмнен израз на тържествуване.

— Моите богове ми отговарят — отвърна той тихо.

Той несъмнено беше друид. И като че изведнъж започна да излъчва сияние. Представих си го в бели одежди. Тогава и земетресение да бе разтърсило Масилия, съмнявам се, че бих го забелязал.

— Значи ти самият си ги чувал.

— Аз съм виждал своите богове с очите си — каза той. — И те са ми говорили и с думи, и в мълчание.

— И какво казват те? Какво казват, та ги прави различни от нашите богове — говоря за всичко, освен естеството на жертвата?

Гласът му, когато заговори, бе напевен и напомняше за мелодия.

— Те вършат онова, което боговете винаги са вършили — разделят злото от доброто. Те пращат благослов на всички, които им се кланят. Те водят вярващите към хармония с всички вселенски цикли, с циклите на луната, както ти казах. Те, боговете, оплождат земята. Всичко, що е добро, произлиза от тях.

Да, помислих си, старата престара религия в най-простите си форми, и тези форми все още имаха голямо обаяние за простия народ в Империята.

— Моите богове ме пратиха тук — рече той. — Да те намеря.

— Мен? — попитах слисано.

— Ще разбереш всички тези неща — рече той. — Точно както ще познаеш истинската вяра на древния Египет. Боговете ще те научат.

— Но защо им е това? — попитах.

— Отговорът е прост — отвърна той. — Защото ти ще станеш един от тях.

Понечих да отговоря, и усетих рязък удар в тила. Болката плисна във всички посоки по черепа ми, все едно бе вода. Усетих, че ме измъкват. Видях как масата се надигна, видях тавана над мен. Мисля, че ми се искаше да го попитам: „Откуп ли искаш? Заведи ме у дома, при моя иконом!“

Но още тогава разбрах, че правилата на моя свят тук изобщо не важат.

Когато се събудих, беше ден и се возех на голяма каруца, която се носеше бързо по един черен път през безбрежна гора. Бях с вързани ръце и крака, а върху мен бе метната завивка. Можех да се оглеждам наляво и надясно през изплетените от върбови клонки страни на каруцата и видях мъжа, който бе разговарял с мен, да язди до мен. С него яздеха и други и всички бяха облечени в панталони и кожени елеци, препасани с пояси, и носеха железни мечове и гривни. Косите им бяха почти бели в шарената сянка и докато яздеха вкупом край каруцата, не разговаряха.

Самата дъбрава като че бе садена тъй, че да подобава на титаните. Дъбовете бяха древни и грамадни, преплетените им клони затулваха слънчевите лъчи, и ние часове наред пътувахме сред свят на влажни тъмнозелени листа и гъсти сенки.

Не помня градове, не помня села. Помня само една недодялано построена крепост. Щом влязохме през портите, видях два реда от къщи със сламени покриви и навсякъде — варвари с кожени дрехи. И когато ме отнесоха в една от къщите, ниска и тъмна, и ме оставиха там сам, краката ми се бяха схванали нетърпимо и бях толкова бдителен, колкото и разярен.

Вече знаех, че се намирам в необезпокояван анклав на древните келти, същите онези бойци, оплячкосали древното светилище в Делфи само преди няколко века, а не след дълго — и самия Рим, същите войнствени зверове, които, яхнали чисто голи конете си, тръгнаха на битка срещу Цезар с ревящи рогове и виковете им подплашиха дисциплинираните римски войници.

С други думи казано, бях извън обсега на всичко онова, на което разчитах. И ако всички тези приказки, че съм щял да стана един от боговете, значеха, че ще ме заколят на същия онзи окървавен олтар в дъбовата горичка, то по-добре да се махам оттук, по дяволите.

6

Когато моят похитител отново се появи, той бе облечен в прословутите бели одежди, а чорлавата му руса коса бе сресана. Изглеждаше безупречно — внушително и тържествено. Още високи мъже с бели одежди, някои стари, други — млади, и всичките със същите лъскави руси коси, влязоха след него в сумрачната стая.

Те мълчаливо се наредиха в кръг около мен. И след проточило се мълчание сред тях се понесе шепот.

— Ти си съвършен, за бога — рече старшият и забелязах мълчаливото задоволство на онзи, който ме бе довел тук. — Ти си точно онова, което богът поиска — продължи старшият. — Ти ще останеш с нас до големия празник Сауин, а после ще бъдеш отведен в свещената дъбрава и там ще пиеш от Божествената кръв, и ще станеш баща на богове, възсъздател на цялата магия, която необяснимо ни е била отнета.

— А тялото ми ще умре ли, когато се случи това? — попитах ги. Гледах ги, гледах тесните им лица с остри черти, изпитателните им погледи, изнуреното изящество, с което ме обкръжаваха. Какъв ли ужас е всявала тази раса, когато нейните воини са връхлитали народите на Средиземноморието! Нищо чудно, че толкова е писано за тяхното безстрашие. Но тези не бяха воини. Те бяха жреци, съдии и учители. Те бяха наставниците на младите, пазителите на поезията и на законите, незаписани никога на никакъв език.

— Само смъртното в теб ще умре — отвърна онзи, който от самото начало ми говореше.

— Лош късмет — рекох. — Защото в мен друго няма.

— Не — възрази той. — Тялото ти ще остане и ще бъде възславено. Ще видиш. Не се страхувай. И освен това, ти по никакъв начин нищо не можеш да промениш. До празника Сауин ще пуснеш косата си да израсне дълга и ще научиш нашия език, нашите химни и закони. Ние ще се грижим за теб. Моето име е Маел, и аз самият ще те уча.

— Но аз нямам желание да ставам бог — заявих. — Несъмнено боговете не искат такъв, дето няма охота.

— Старият бог ще реши — отвърна Маел. — Ала зная, че когато пиеш от божествената кръв, ти ще станеш бог и всичко ще ти стане ясно.

Бягството бе невъзможно.

Вардеха ме денонощно. Не ми бе позволено да имам нож, с който да мога да отрежа косата си или да си нанеса някакви други увреждания. През повечето време лежах в празната тъмна стая, пиян от пшеничена бира и заситен от тлъстите печени меса, с които ме хранеха. Нямах нищо за писане и това ме измъчваше.

От скука слушах Маел, когато дойдеше да ме наставлява. Оставях го да ми пее химни, да ми декламира древни поеми, да приказва за закони и само сегиз-тогиз го дразнех с очевидния факт, че един бог няма нужда от наставления.

Той се съгласяваше — ала какво му оставало, освен да се опитва да ме накара да проумея какво ми предстои.

— Можеш да ми помогнеш да се измъкна оттук и да дойдеш с мен в Рим — казвах му. — Имам вила, само моя, на скалите над Неаполския залив. Такава красота никъде не си виждал, и ще те оставя да живееш там вечно, ако ми помогнеш. Само ще те помоля да ми повториш всички тези химни, молитви и закони, та да мога да ги запиша.

— Защо се опитваш да ме подкупиш? — питаше той, ала виждах, че е съблазняван от света, от който идвах аз. Призна ми, че седмици наред е претърсвал гръцкия град Масилия, преди аз да пристигна, и бил във възторг от римското вино и от големите кораби, които видял на пристанището, и екзотичните храни, които ял.

— Не се опитвам да те подкупя — отвърнах. — Аз не споделям твоята вяра, а ти ме направи свой пленник.

Ала продължавах да слушам молитвите му от скука и от любопитство, и от смътния страх какво ми готви съдбата.

Започнах да очаквам той да дойде и бледата му, подобна на дух фигура да огрее голата стая като бяла светлина, а тихият му отмерен глас да се полее и да занарежда всички онези стари мелодични глупости.

Скоро стана ясно, че неговите стихове не раздиплят свързани истории за боговете, каквито ги знаехме на гръцки и латински. Но характерът и качествата на боговете започваха да се очертават сред многобройните строфи. Към небесното племе принадлежаха божества от всякакви мислими видове.

Но богът, в който щях да се превърна аз, упражняваше най-силна власт над Маел и тези, които той наставляваше. Той бе безименен, този бог, въпреки че имаше многобройни звания, и Кръвопиещият бе най-често повтаряното. Освен това бе Белият, Богът на нощта, Богът на дъба, Любимият на Майката.

Този бог приемаше кърваво жертвоприношение на всяко пълнолуние. Но на Сауин (първи ноември по сегашния ни християнски календар, денят, превърнал се в празника Вси Светни или Деня на мъртвите) този бог приемаше най-голям брой човешки жертви пред цялото племе, за да избуят посевите, а също и произнасяше всякакви предсказания и присъди.

Той служеше на Великата майка, на тази, която няма видима форма, ала въпреки това присъства във всички неща и е Майка на всичко — на земята, на дърветата, на небето над нас, на всички хора и на самия Кръвопиещ, който броди в нейната градина.

Моят интерес се задълбочаваше, ала и опасенията ми — също. Почитането на Великата майка несъмнено не ми бе неизвестно. На Майката земя и на Майката на всичко се кланяха под десетина имена от единия край на Империята до другия, както и на нейния любовник и син, Умиращия бог, който възмъжаваше, докато растяха посевите, само за да бъде посечен, както жънеха посевите, докато Майката остава вечна. Това бе древният и нежен мит за годишните времена. Ала тържествата, където и да било и по всяко време нямаха нищо общо с нежността.

Защото Божествената майка бе също и Смъртта, земята, която поглъща останките на младия любовник, земята, която поглъща всички нас. И в съзвучие с тази древна истина, стара като самата жътва, съществуваха и стотици кървави обреди.

Богинята в Рим бе почитана под името Кибела и бях виждал как нейните умопобъркани жреци се самокастрират в своето предано безумие. А боговете от мита ги чакаше още по-страшен край — Атис бе скопен, Дионисий — разкъсан член по член, древноегипетският Озирис — разчленен, преди Великата майка Изида да го възкреси.

И сега аз щях да се превърна в този Бог на всичко растящо — богът на лозята, богът на зърното, богът на дървото, и знаех, че каквото и да се случеше, ще е нещо ужасяващо.

И какво ли ми оставаше, освен да се напивам и да мърморя тези химни с Маел, чиито очи от време на време се насълзяваха, когато ме погледнеше.

— Изкарай ме оттук, окаянико! — възкликнах аз веднъж, напълно вбесен. — Защо, по дяволите, ти не станеш Бога на дървото? Защо на мен се пада тая чест?

— Казах ти вече, богът ми довери своите желания. Аз не бях избран.

— А би ли го сторил, ако бе избран?

Беше ми втръснало да слушам за всички тия стари обреди, според които всеки човек, застрашен от болест или нещастие, трябва да поднесе човешка жертва на бога, ако иска да го пощадят, и всичките останали свещени вярвания, съдържащи все същото простодушно варварство.

— Щях да се боя, но бих приел — прошепна той. — Ала знаеш ли кое е най-ужасното в твоята участ? Че твоята душа ще бъде заключена в тялото ти за вечни времена. Тя няма да има възможността след естествена смърт да премине в друго тяло или в друг живот. Не, дорде съществува времето, твоята душа ще бъде душата на бога. Цикълът на смъртта и прераждането ще се затвори в теб.

Пряко волята ми и въпреки презрението, което изпитвах към неговата вяра в прераждането, това ме накара да млъкна.

Усетих злокобната тежест на неговото убеждение, почувствах тъгата му.

Косата ми израсна дълга и гъста и жежкото лято се стопи в прохладните есенни дни. Наближаваше, както всяка година, големият празник Сауин.

И все пак аз не се отказвах от моите въпроси.

— Колцина сте превърнали така в богове? Какво толкова има в мен, та ви накара да ме изберете?

— Аз никога не съм довеждал човек, за да стане бог — отвърна той. — Ала богът е стар, лишен е вече от магия. Ужасна беда го застигна, и за тези неща аз не мога да говоря. Той избра своя наследник — изглеждаше уплашен. Винаги се разбъбряше прекалено много. Нещо будеше най-дълбоките му страхове.

— А откъде знаеш, че той ще пожелае мен? Имате ли още шейсет кандидата, натикани в тази крепост?

Той поклати глава и в пристъп на неприсъща му непосредственост възкликна:

— Марий, ако ти не пиеш от Кръвта, ако не станеш баща на нова раса от богове, какво ще стане с нас?

— Де да ми дремеше, приятелю — отвърнах.

— Ах, беда! — прошепна той. Последва дълъг приглушен разказ за възхода на Рим, за ужасните нападения на Цезар, упадъкът на народ, живял в тези гори и планини от време оно, презирал градовете на гърците и римляните и предпочитал благородните крепости на могъщите племенни вождове.

— Цивилизациите преживяват възход, а после упадък, приятелю — казах. — Старите богове отстъпват пред нови.

— Ти не разбираш, Марий — възрази той. — Нашият бог не е бил победен от вашите идоли и онези, които разказват техните лекомислени и сладострастни истории. Нашият бог е прекрасен, сякаш самата луна го е създала с лъчите си, и говореше с глас, чист като светлика, и той ни водеше във велико единство с всичко, което е единственото спасение от отчаянието и самотата. Ала бе поразен от ужасна беда, а из цялата северна страна други богове погинаха. Сполетя го отмъщението на слънчевия бог, но как слънцето е влязло в него в часовете на мрака и съня, нито на нас, нито нему е известно. Ти си нашето спасение, Марий. Ти си смъртният, Който знае и е Учен и може да се учи, и който може да слезе в Египет.

Замислих се за това. Замислих се за старата вяра в Изида и Озирис и за онези, които твърдяха, че тя била Майката Земя, а той — зърното, а Тифон, убиецът на Озирис, бе огънят на слънцето.

И сега този благочестив посредник на бога ми разправяше, че слънцето е открило неговия нощен бог и причинило голяма беда.

Най-сетне разсъдъкът ми се огъна.

Твърде много дни бях прекарал в пиянство и самота.

Лежах в тъмното и си пеех химните на Великата майка. Ала тя за мен не бе богиня. Не беше Диана от Ефес с нейните многобройни редове от пълни с мляко гърди, нито ужасяващата Кибела, нито дори нежната Деметра, чийто траур за Персефона в земята на мъртвите бе вдъхновил свещените Елевзински мистерии. Тя бе силната, добра почва, чийто мирис усещах през малките зарешетени прозорчета на къщата, вятърът, който донасяше влажното сладко ухание на тъмнозелената гора. Тя беше цветята по ливадата и люлеещата се трева, водата, която чувах сегиз-тогиз да бълбука, сякаш бликаше от някой планински извор. Тя бе всичко онова, което аз все още имах в тази грубо скована дървена барачка, където всичко останало ми бе отнето. И знаех само онова, небето знаят всички хора — че цикълът на зимата и пролетта и всичко, що расте, съдържа някаква върховна истина, която възкръсва без митове и без езици.

Гледах през решетките звездите горе и ми се струваше, че умирам по най-нелепия и глупав начин, сред хора, които не будеха възхита в мен, и обичаи, които бих отменил. И все пак привидната святост на всичко това ме бе заразила. Тя ме караше да драматизирам и да мечтая, и да се поддам, да се видя в центъра на нещо, притежаващо своя собствена величествена красота.

Една сутрин седнах и пипнах косата си. Усетих, че е гъста и се вие по раменете ми.

В следващите дни в крепостта цареше постоянен шум и движение. От всички посоки към вратите пристигаха каруци. Хиляди стъпки прииждаха вътре. Всеки час се разнасяше шум от движение на хора, от пристигащи хора.

Най-сетне Маел и осем от друидите дойдоха при мен. Одеждите им бяха бели и чисти, миришеха на изворната вода, в която бяха изпрани, и на Слънчевите лъчи, които ги бяха изсушили; косите им бяха сресани и лъскави.

Те внимателно обръснаха всички косми по брадата и горната ми устна. Подрязаха ми ноктите. Разресаха косата ми и ме облякоха също в бели одежди. После ме закриха с бели покривала, изведоха ме от къщата и ме качиха на бяла кола, покрита с платно.

Мярнах, че други мъже в одежди удържат грамадна тълпа и за пръв път осъзнах, че само на неколцина избрани от друидите е позволено да ме видят.

След като с Маел се настанихме в колата под платното, дръпнаха платната и ни скриха напълно. Настанихме се на грубо скованите пейки, а колата потегли. Часове наред пътувахме в мълчание.

Понякога слънчев лъч пронизваше бялото платно на нашето подобно на шатра убежище. А когато долепях лице до платното, виждах гората — по-обширна и по-гъста, отколкото си я спомнях. А зад нас се точеше безкраен керван от големи каруци, които караха хора — те се вкопчваха в дървените греди и крещяха да ги освободят, и гласовете им се смесваха в страховит хор.

— Кои са те? Защо викат така? — попитах най-сетне. Вече не издържах на напрежението.

Маел се сепна и сякаш се отърси от сън.

— Те са злодеи, крадци, убийци, всичките — справедливо осъдени, и ще загинат, принесени в свещена жертва.

— Гнусно! — измърморих. Но дали бе така? Ние в Рим осъждахме нашите престъпници на разпъване на кръст, на изгаряне на кол, на всякакви жестокости. Дали ни правеше по-цивилизовани това, че не наричахме това религиозна жертва? Може би келтите бяха по-мъдри от нас, че не похабяваха смъртта им.

Ала това бяха глупости. Главата ми се маеше. Колата пълзеше по пътя си. Чувах онези, които ни подминаваха пеша или на кон. Всички отиваха на празника Сауин. Щях да умра. Не исках да ме изгорят на клада. Маел изглеждаше блед и уплашен. А воят на мъжете в затворническите каруци направо ме влудяваше.

Какво ли щях да мисля, докато палят кладата? А когато започна да горя? Не издържах на всичко това.

— Какво ще се случи с мен? — попитах внезапно. Идеше ми да удуша Маел. Той вдигна очи и веждите му едва помръднаха.

— Ами ако богът вече е мъртъв… — прошепна той.

— Тогава ние с тебе заминаваме в Рим и се напиваме заедно с хубаво италианско вино! — прошушнах.

Беше късен следобед, когато колата спря. Шумът като че се вдигаше около нас като пара.

Понечих да надникна навън и Маел не ме спря. Видях, че сме пристигнали на обширна поляна, оградена от всички страни от грамадни дъбове. Всички каруци, включително и нашата, бяха изтеглени сред дърветата, а в средата на поляната стотици се трудеха върху нещо, за което бяха нужни безброй наръчи съчки, въжета, дълги по цели мили и стотици прясно отсечени дървета.

Най-грамадните и най-дългите дънери, които бях виждал някога, ги изправяха нагоре във вид на две големи букви Х.

Горите гъмжаха от зяпачи. Поляната не побираше пълчищата. Ала още и още каруци лъкатушеха из навалицата, за да си намерят място в края на гората.

Отпуснах се назад и започнах да се залъгвам, че не зная какво вършеха там, навън — ала знаех. И преди залез чух онези в затворническите коли да надават още по-силни и още по-отчаяни викове.

Смрачаваше се. И когато Маел вдигна покривалото, за да мога да гледам, аз с ужас се вгледах в двете великански фигури от вейки — явно едната беше мъж, а другата — жена, ако съдим по преплетените увивни растения, от които бяха направени дрехите и косите, издигнати от дърва, върбови клонки и въжета и изпълнени отгоре до долу с гърчещите се тела на осъдените, които се гърчеха и умоляваха за пощада.

Загубих ума и дума, щом видях тези двама чудовищни великани. Не можех да преброя гърчещите се човешки тела вътре в тях, жертви, натъпкани в кухите скелети на грамадните им крака, торсове, ръце, дори длани и пръсти, и дори в техните грамадни и безлики, подобни на клетки глави, увенчани с бръшлянови листа и цветя. Дрехата на жената бе от гирлянди от цветя, житни стебла бяха затъкнати в бръшляновия пояс на мъжа. Фигурите се тресяха и сякаш всеки миг щяха да паднат, но аз знаех, че мощните кръстовидни подпори от греди, извисяващи се над далечната гора, ги подпират. И навсякъде около краката на тези фигури бяха струпани наръчи от подпалки и цепеници, пропити с катран, които скоро щяха да ги подпалят.

— И значи, всички тези, които трябва да умрат, са виновни за някакво злодейство и ти искаш да го повярвам? — попитах Маел.

Той кимна с обичайната си сериозност.

— Чакали са месеци, а някои и години, да бъдат принесени в жертва — каза той почти с безразличие. — Идват от цялата земя. И не могат да променят своята орис, също както и ние не можем да променим нашата. А тя е да загинат в телата на Великата майка и нейния Любим.

Все повече се отчайвах. Да бях се опитал някак да избягам! Ала сега около двайсет друида заобиколиха колата, последвани от легион воини. А самата тълпа се отдръпна толкова далече в гората, че не й виждах края.

Бързо се стъмняваше, и навсякъде палеха факли.

Чувах рева на възбудени гласове. Осъдените запищяха още по-пронизително и умолително.

Не помръдвах и се опитвах да освободя разума си от паниката. Щом не можех да избягам, то щях да посрещна тези странни церемонии поне донякъде спокоен, и когато стане ясно що за шарлатания са, щях с достойнство и праведност да изкажа каквото съм отсъдил на глас, достатъчно силно, че и другите да го чуят. И това щеше да е последното ми деяние, деянието на бога, и то трябва да бъде извършено властно, инак нямаше да остави никаква следа във великия божествен замисъл.

Колата потегли. Вдигна се голям шум, чуваха се много крясъци, Маел стана, хвана ръката ми и ме подкрепи. Когато вдигнаха покривалото, бяхме спрели дълбоко навътре в гората, на много крачки от поляната. Огледах се назад към потресаващата гледка на грамадните фигури — светлината от факлите хвърляше отблясъци по гъмжилото от жалки гърчещи се тела вътре в тях. Тези страшилища изглеждаха оживели, и сякаш бяха готови внезапно да тръгнат и да смажат всички ни. Играта на светлини и сенки по телата на натъпканите в грамадните глави създаваше измамното впечатление за уродливи лица.

Не можех да се принудя да извърна очи от тях и от тълпата, събрана наоколо, но Маел ме стисна здраво над лакътя и каза, че сега трябва да отида в светилището на бога заедно с отбрани жреци.

Останалите ме обкръжиха — очевидно се опитваха да ме прикрият. Осъзнах, че тълпата не знаеше какво се случва сега. По всяка вероятност те знаеха само, че жертвоприношенията ще започнат скоро и друидите ще обявят някакво превъплъщение на бога.

Само един от групата носеше факла и ни водеше все по-надълбоко във вечерния мрак. Маел вървеше до мен, а останалите фигури в бели одежди — пред мен, от двете ми страни и зад мен.

Беше задушно, влажно и дърветата се издигаха на такава умопомрачителна височина на фона на помръкващото сияние по далечното небе, че сякаш продължаваха да растат пред очите ми.

Бих могъл да побягна сега, помислих си — но колко ли далече щях да успея да стигна, преди цялото племе да ме погне с грохот?

Ала бяхме стигнали една дъбрава и на слабата светлина на пламъците съзрях ужасяващи лица, издялани в кората на дърветата и човешки черепи на колове, които се хилеха в мрака. Вътре в издълбани дървесни дънери бяха наредени в редици още черепи, натрупани един връз друг. Всъщност това място си беше обикновена костница и обгръщащата ни тишина като че караше всички тези ужасни предмети да оживяват, изведнъж им позволяваше да проговорят.

Опитах се да се отърся от илюзията, от усещането, че тези черепи ме наблюдават втренчено.

Всъщност никой не наблюдава, помислих си, не съществува нито вечно съзнание, нито нищо.

Ала бяхме стигнали до един разкривен дъб с такава неимоверна обиколка, че се усъмних дали очите ми не ме лъжат. Колко ли старо трябваше да е това дърво, че да израсне с такава ширина, не можех да си представя. Но когато погледнах нагоре, видях, че извисяващите се към небето клони още са живи. Листата му все още бяха зелени и беше накичено цялото с жив имел.

Друидите бяха отстъпили отляво и отдясно. Само Маел остана до мен. Застанах с лице срещу дъба, с Маел далече от дясната ми страна и видях хиляди букети от цветя, положени в основата на дървото. Цветчетата им почти бяха загубили цвета си в сгъстяващия се мрак.

Маел бе навел глава и затворил очи. И другите като че бяха заели същата поза и телата им трепереха. Усетих как хладният ветрец разлюля зелената трева. Чух как листакът навсякъде наоколо подхвана вятъра в дълга и шумна въздишка, която утихна също тъй кротко, както и повеят му.

И тогава, много ясно, чух в мрака някой да изговаря думи, ала беззвучно!

Те несъмнено идваха от вътрешността на самото дърво и питаха дали онзи, който щеше тази вечер да пие от Божествената кръв, отговаря на всички изисквания или не.

Стори ми се, че губя разсъдъка си. Те ме бяха упоили. Но не бях пил нищичко от сутринта! Мислите ми бяха ясни, болезнено ясни, и отново чух беззвучния пулс на същото създание, което задаваше въпроси:

Той учен мъж ли е?

Крехкото тяло на Маел като че засия — с такава увереност отговори той. Лицата на другите изпаднаха в унес, с очи, втренчени в грамадния дъб. Единственото движение бе трепкането на пламъците на факлите.

Може ли той да слезе в Египет?

Видях как Маел кимна, от очите му бликнаха сълзи и бледото му гърло помръдна, когато той преглътна.

Да, аз съм жив, верни мой, и говоря, и ти се справи добре, и аз ще създам новия бог. Прати ми го.

Бях толкова слисан, че бях изгубил дар слово, пък и нямах какво да кажа. Всичко се беше променило. Всичко, в което вярвах, от което зависех изведнъж бе поставено под съмнение. Не изпитвах ни най-малък страх, само бях вцепенен от почуда. Маел ме хвана за лакътя. Останалите друиди му се притекоха на помощ и ме поведоха около дъба, около цветята, струпани в корените му, докато най-сетне не стигнахме до грамадна камара от камъни, струпана до него.

И от тази страна по дърветата в гората имаше издялани образи, сбирки от черепи и бледи фигури на друиди, които не бях виждал досега. И тези мъже, някои — с дълги бели бради, се плъзнаха напред, положиха ръце върху камъните и се заеха да ги отнасят.

Маел и останалите се трудеха заедно с тях — мълчаливо вдигаха огромните камъни и ги мятаха настрани. Някои от камъните бяха толкова тежки, че бяха нужни трима мъже, за да ги вдигнат.

И най-сетне в основата на дъба се разкри тежка желязна врата с грамадни ключалки по нея. Маел извади железен ключ и произнесе някакви дълги думи на езика на келтите, на които другите отговориха. Ръката на Маел трепереше. Но скоро той отключи всички ключалки, и после четирима друиди бяха нужни, за да отворят вратата. И когато факлоносецът запали нова главня за мен и я сложи в ръцете ми, Маел рече:

— Влез, Марий.

На трепкащата светлина на факлата двамата се спогледахме. Той изглеждаше безпомощно създание, неспособно да размърда крайниците си, въпреки че сърцето му преливаше от чувства, когато ме погледна. Разкрил ми се бе едва миг от чудото, което го бе сътворило и възпламенило, и бях изцяло смирен и озадачен от произхода му.

Ала от вътрешността на дървото, откъм мрака отвъд тази грубо изсечена врата, отново се обади безмълвният:

Не се бой, Марий. Аз те чакам. Загаси светлината и ела при мен.

7

Щом прекрачих прага, друидите затвориха вратата. И разбрах, че стоя на върха на дълго каменно стълбище. Тази форма в последвалите векове щях да виждам отново и отново — ти вече я видя два пъти, и пак ще я виждаш: стъпалата, водещи надолу в Майката Земя към покоите, където винаги се крият Кръвопиещите.

В самия дъб имаше издълбана стая, схлупена и все още недовършена — факлата ми осветяваше грубите белези, оставени навсякъде о дървото от длетата, но онова, което ме извика, беше на дъното на стълбите. И отново ми каза, че не бива да се боя.

Но когато стигнах дъното на тясното стълбище, онова, което видях, ме ужаси — ужаси ме и ме отблъсна, страхът и омразата ме заляха така рязко, че усетих как в гърлото ми се надига буца — или щях да се задуша, или да започна да повръщам неудържимо.

Създанието седеше на каменна пейка срещу стълбището и на светлината на пламтящата факла видях, че има лице и членове на мъж. Но цялото бе обгорено и почерняло, ужасно обгорено — кожата му се бе сгърчила и залепнала за костите. Всъщност приличаше на жълтоок скелет, овалян в катран, и само буйната му грива от бяла коса бе недокосната. То отвори уста да проговори и видях белите му зъби, острите му зъби, и стиснах здраво факлата, като се мъчех да не се разпищя като глупак.

— Не се приближавай твърде много до мен — рече то. — Застани там, където да мога да те виждам — не както те виждат другите, а както моите очи все още са способни да виждат.

Преглътнах и се опитах да успокоя дъха си. Никое човешко същество не би могло да обгори така и да оцелее. И все пак това чудовище бе живо — голо, съсухрено, черно. Гласът му бе нисък и прекрасен. То стана и тръгна из стаята.

Посочи ме с пръст, жълтите очи се отвориха по-широко и на светлината се обагриха в кървавочервено.

— Какво искаш от мен? — прошепнах, преди да успея да се удържа. — Защо ме доведоха тук?

— Беда — отвърна то със същия глас, наситен с истинско чувство, не стърженето, което бях очаквал от подобно същество. — Аз ще ти дам своята сила, Марий, ще те направя бог и ти ще станеш безсмъртен. Но когато всичко свърши, ти трябва да напуснеш това място. Трябва някак да избягаш от верните ни поклонници и да заминеш за Египет, за да разбереш защо това… това… ме сполетя.

Той сякаш се рееше сред мрака, косата му се стелеше около него като бяла слама, когато говореше, челюстите разтягаха обгорената жилава кожа, залепнала за черепа му.

— Виждаш ли, ние сме врагове на светлината: — ние, боговете на мрака, ние служим на Свещената майка и живеем и властваме само на лунната светлина. Но нашият враг, слънцето, се отклони от своя естествен път, и ни издири в мрака. Из цялата северна шир, където ни се кланят, от свещените гори на ледено снежните земи, та чак тук, долу, в този плодороден край, и на изток, слънцето е намерило начин да прониква денем в светилищата, или нощем в света, и да изгаря боговете живи. Най-младите изгинаха, някои избухнаха като комети пред поклонниците си! Други умряха тъй нажежени, че самите свещени дървета се превърнаха в техни погребални клади. Само древните, онези, които отдавна служат на Великата майка, продължават да се движат и говорят като мен, ала в агония, и вдъхват страх на верните си поклонници, щом се появят.

Трябва да се появи нов бог, Марий, силен и красив, какъвто бях аз, любим на Великата майка, ала още по-вярно е, че трябва да е достатъчно силен, че да избяга от поклонниците, да излезе някак от дъба, да слезе в Египет и да издири древните богове, за да разбере защо ни сполетя тази беда. Трябва да слезеш в Египет, Марий, да заминеш за Александрия и за древните градове и да призовеш боговете с беззвучния глас, който ще добиеш, след като те сътворя, и да откриеш кой все още е жив и кой все още се движи, и защо ни сполетя тази беда.

Чудовището затвори очи. Стоеше неподвижно, лекото му тяло трепереше несдържано, сякаш бе направено от черна хартия, и внезапно, неволно, пред очите ми се изля порой от страшни картини — как тези горски богове избухват в пламъци. Чух писъците им. Моят разсъдлив ум на римлянин им устояваше, опитваше се да ги запамети, да ги побере, да не им се поддава, ала техният създател, това чудовище, бе търпеливо и образите продължаваха да ме заливат. Видях страна, която би могла да бъде единствено Египет — всичко изглеждаше попарено от жегата и пожълтяло, пясъкът засипваше всичко, прашеше го и му придаваше еднакъв цвят, и видях още стълбища, водещи надолу в земята, и още светилища…

— Открий ги — изрече той. — Открий защо и как ни сполетя това. Погрижи се нивга повече да не ни сполети. Приложи уменията си по улиците на Александрия, за да откриеш древните. Моли се древните все още да ги има, както ме има мен.

Бях толкова потресен, че не можех да отговоря, твърде смирен пред тази мистерия. И може би за миг дори приех тази орис, приех я напълно, ала не съм сигурен.

— Зная — рече той. — От мен не можеш да имаш тайни. Ти не желаеш да станеш Бог на дъбравата и търсиш изход за бягство. Но виждаш ли, тази беда може да те изнамери, където и да си, освен ако не откриеш причината й и как да я предотвратиш. Затуй знам, че ще заминеш за Египет, инак и ти, в утробата на нощта, или в утробата на черната земя можеш да бъдеш изпепелен против естеството от това слънце.

Той пристъпи към мен — тътреше крака по каменния под.

— Помни ми думата, трябва да избягаш още тази нощ. Аз ще кажа на поклонниците, че трябва да слезеш в Египет за спасението на всички ни, но на тях ще им бъде омразно да се разделят с новия си, здрав и силен бог. Ала ти трябва да заминеш. И след празника не бива да им се оставяш да те затворят в дъба. Трябва бързо да заминеш. И преди изгрев-слънце се зарови в Майката земя, за да избягаш от лъчите. Тя ще те пази. Ела сега при мен. Ще ти дам Кръвта. И се моли все още да съм способен да ти предам древната си сила. Ще бъде бавно, и дълго. Ще вземам и ще давам, ще вземам и ще давам, ала съм длъжен да го сторя, а ти си длъжен да станеш бог, и си длъжен да сториш точно каквото ти казах.

И без да чака моето съгласие, внезапно той скочи върху мен, черните му пръсти се вкопчиха в мен и факлата изпадна от ръцете ми. Паднах назад, върху стълбите, ала той вече бе забил зъби в гърлото ми.

Знаеш какво се случи, знаеш какво е чувството, когато ти изсмукват кръвта и изпадаш в несвяст. В тези мигове видях гробниците и храмовете на Египет. Видях две сияйни фигури, седящи една до друга като на трон. Видях и чух други гласове, които ми говореха на други езици. А под всичко това звучеше една и съща заповед: Служи на Майката, вземи принесената в жертва кръв, властвай над вярата, вечната вяра на дъбравата.

Борех се, както човек се бори насън, неспособен да извикам, неспособен да избягам. И когато осъзнах, че вече съм свободен, не съм прикован на пода, отново видях бога, пак тъй черен като преди, ала този път — силен, сякаш огънят едва го бе опърлил и той бе възобновил пълната си сила. Лицето му бе добило очертания и дори красота, чертите му бяха добре оформени под напукания изгорял кожен калъф — неговата собствена кожа. Около жълтите очи се бяха появили естествените гънки на плътта, които ги превръщаха в прозорци на душата. Но той бе все тъй сакат и се измъчваше, почти неспособен да помръдне.

— Стани, Марий — рече той. — Ти имаш жажда, и ще ти дам да пиеш. Стани и ела при мен.

И знаеш какъв екстаз ме разтърси, когато неговата кръв се вля в мен, когато потече по всяка вена, по всеки член. Ала ужасното махало едва се бе люшнало.

Часове изминаха в дъба, докато той ми изпиваше кръвта и ми я връщаше отново и отново. Пресъхнал, лежах на пода и ридаех. Съсухрях се също като него. И той отново ми даваше да пия от кръвта, и аз се надигах, обезумял от прекрасно чувство, само за да ми я отнеме той отново.

С всяка размяна идваха и уроците: че съм безсмъртен, че могат да ме убият само слънцето и огънят, че денем ще спя в земята, че нивга няма да позная болест или естествена смърт. Че душата ми никога няма да се пресели от моето тяло в друго, че съм слуга на Майката и че луната ще ми дава сили.

Че ще заяквам от кръвта на злодеите и дори на невинните, принесени в жертва на Майката, че между жертвоприношенията трябва да гладувам, за да изсъхне и да се опразни тялото ми като мъртвата пшеница в полята зиме, само за да се изпълни с жертвената кръв и отново да стане здраво и прекрасно като новоизбуялите растения напролет.

Всичко това научих, всичко това разбрах. Но онова, на което ме научиха през тези часове бе същото, което научаваме в мига, когато Пием от Кръвта — че вече не съм смъртен човек, че съм се преобразил от всичко онова, което ми бе познато, в същество толкова могъщо, че тези стародавни учения едва можеха да го обуздаят или обяснят, че моята орис, както казваше Маел, бе отвъд всякакво познание, в което някой, смъртен или безсмъртен, би могъл да ме просвети.

Най-сетне богът ме подготви да изляза от дървото. Този път бе изпил толкова кръв от мен, че едва успях да се изправя. Бях вейка. Ридаех от жажда, виждах кръв, подушвах кръв, и ми идеше да го нападна, да го хвана и да го пресуша, ако имах силите. Ала силата, разбира се, бе у него.

— Ти си опразнен, какъвто винаги ще бъдеш, щом дойде празникът — рече той. — За да можеш да се напиеш до насита с жертвената кръв. Ала запомни какво ти казах. След като се възцариш, трябва да намериш начин да избягаш. Що се отнася до мен, опитай се да ме спасиш. Кажи им, че аз трябва да бъда пазен, редом с теб. Ала, както изглежда, времето ми изтича.

— Защо, как така? — попитах.

— Ще видиш. Тук трябва да има само един бог, един добър бог. Ако можех да сляза с теб в Египет, щях да мога да пия от кръвта на древните, и тя можеше да ме изцели. Но инак изцелението ми би отнело стотици години. И не бива това време да ми се дава. Ала запомни — върви в Египет. Направи всичко, както ти казах.

И той ме обърна и ме побутна към стълбите. Факлата пламтеше, захвърлена в ъгъла, и докато се изкачвах нагоре към вратата, мирисът на кръвта на очакващите ме друиди нахлу в ноздрите ми, и едва не се разридах.

— Те ще ти дадат цялата кръв, която можеш да поемеш — изрече той зад гърба ми. — Предай се в техните ръце.

8

Можеш да си представиш как изглеждах, когато излязох от дъба.

Друидите чакаха да почукам на вратата и аз произнесох с беззвучния си глас:

Отворете. Богът е.

Човешката ми смърт отдавна бе приключила. Бях ненаситно изгладнял, а лицето ми изглеждаше като оживял череп. Несъмнено очите ми изскачаха от орбитите, а зъбите ми бяха оголени. Бялата одежда висеше на мен като върху скелет. Никакво по-ясно доказателство за моята божественост не би могло да се даде на друидите, обзети от страхопочитание, когато излязох от дървото.

Ала аз виждах не само лицата им, аз прониквах в душите им. Виждах облекчението на Маел, че богът вътре не е бил твърде немощен, за да ме сътвори, виждах как се затвърждава вярата му във всичко онова, в което вярваше.

Пред очите ми се разкриха и другите велики достъпни ни видения — великите духовни дълбини на всеки човек, погребани дълбоко в тигела на жарка плът и кръв.

Жаждата ми бе истинско терзание. Събрах всичките си нови сили и рекох:

— Заведете ме при олтарите. Празникът Сауин започва.

Друидите нададоха смразяващи викове. Те виеха в гората, и далече от свещената дъбрава изригна оглушителния рев на тълпите, очаквали този вой.

Шествахме с бърза крачка към поляната и все повече и повече от облечените в бели одежди жреци излизаха да ни приветстват, и ме приветстваха с химни, и ме замеряха от всички страни със свежи благоуханни цветя, а аз тъпчех цветовете им.

Няма нужда да ти обяснявам как ми изглеждаше светът, гледан през новите ми очи, как виждах всяка отсянка и повърхност под тънкия воал на мрака, как връхлитаха в ушите ми тези химни и славослови.

Марий човекът се бе разпаднал вътре в това ново създание. Тръби ревнаха откъм поляната, щом се изкачих по стъпалата до каменния олтар и огледах събралите се хилядни тълпи — морето от обърнати в очакване лица, грамадните изплетени от клони фигури и обречените жертви, които все още се мятаха и виеха вътре в тях.

Огромен сребърен казан, пълен с вода, стоеше пред олтара, и щом жреците запяха, поведоха към този казан верига от пленници с ръце, завързани зад гърба.

Гласовете около мен пееха в съзвучие, жреците кичеха с цветя косите ми, раменете ми, нареждаха ги в краката ми.

— Прекрасни, могъщи боже на горите и полята, изпий сега жертвите, които ти принасяме, та изнемощелите ти членове да се налеят с живот и земята да се обнови, та да ни простиш за съсичането на зърното, каквото е жътвата, та да благословиш семето, що засяваме.

И видях пред мен избраните за мои жертви — трима яки мъже, вързани също като другите, ала чисти и също облечени в бели одежди, с цветя по раменете и в косите. Бяха младежи, красиви и невинни, и обзети от страхопочитание в очакване на божията воля.

Тръбите ревяха оглушително. Ревът не секваше.

— Нека жертвоприношенията започнат — изрекох аз и ми доведоха първият младеж, и аз за пръв път се приготвих да отпия от тази действително божествена чаша — човешкият живот, и когато поех в ръце топлата плът на жертвата и кръвта бе готова да нахлуе в разтворената ми уста, видях как запалиха огньовете под извисяващите се великани от върбови клони, видях как натиснаха главите на първите двама пленници и ги потопиха във водата в сребърния казан.

Смърт от огън, смърт от вода, смърт от пронизващите зъби на изгладнелия бог.

Докато траеше вековният екстаз, химните не спираха: „Боже на намаляващата и растящата луна, боже на горите и полята, ти, самото въплъщение на смъртта в свойта жажда, вземи сила от кръвта на жертвите, вземи красота, та Великата майка да те приеме!“

Колко ли време продължи това? Цяла вечност. Пламъците на върбовите великани, писъците на жертвите, дългото шествие на удавниците. Аз пиех ли пиех, не само от тримата избрани за мен, но и от десетина други, преди да ги върнат при казана или да бъдат натикани в горящите великани. Жреците отрязваха главите на мъртвите с големи кървави ножове и ги подреждаха в пирамиди от двете страни на олтара, а телата ги отнасяха.

Накъдето и да се обърнех, виждах потни лица в екстаз, накъдето и да се обърнех, чувах викове и химни. Ала най-сетне безумието започна да утихва. От великаните бе останала тлееща камара, върху която мъже изливаха катран и хвърляха съчки.

Дошло бе времето да съдя, човеците да се изправят пред мен и да говорят за отмъщението си спрямо други, а аз да се взирам с новите си очи в душите им. Ломотех. Бях се опил с кръв, ала такава сила ме изпълваше, че можех да прескоча поляната и да потъна вдън гората. Можех да разперя невидими криле — или поне тъй ми се струваше.

Ала се подчиних на свойта орис, както би я нарекъл Маел. За един решавах, че е прав, за друг — че е в грешка, за един — че е невинен, за друг — че заслужава смърт.

Не зная колко продължи това, защото тялото ми вече не измерваше времето с умора. Ала най-сетне всичко свърши и разбрах, че бе дошъл мигът да действам.

Трябваше някак да изпълня заповедта на стария бог — да избегна дъбовия затвор. И разполагах с безценно малко време, за да го сторя — до пукването на зората оставаше не повече от час.

Що се отнася до това какво ми предстоеше в Египет, все още не бях взел решение. Ала знаех, че ако се оставя друидите да ме затворят пак в свещеното дърво, щях да гладувам там чак до малкото жертвоприношение на следващото пълнолуние. И всичките ми нощи дотогава ще са изпълнени с жажда и терзания, и онова, което древният бе нарекъл сънищата на бога, чрез които щях да науча тайните на дървото и на никнещата трева, и на безмълвната Майка.

Ала тези тайни не бяха за мен.

Друидите ме наобиколиха и отново поехме към свещеното дърво, химните утихнаха в литании, които ми нареждаха да остана в дъба, да освещавам гората, да бъда неин пазител и дружески да говоря чрез дъба на онези жреци, които от време на време ще идват да ме моля за съвет. Спрях се, преди да сме стигнали до дъба. Огромна клада пламтеше сред дъбравата и хвърляше призрачна светлина върху издялани лица и куповете човешки черепи. Останалите жреци стояха и чакаха. Поток от ужас се втурна в тялото ми с цялата нова сила, която подобни чувства имат за нас.

Заговорих припряно. С властен глас им наредих, че искам всички те да напуснат дъбравата. Че аз сам трябва да се затворя в дъба призори заедно със стария бог. Ала виждах, че не им въздействаше. Взираха се хладно в мен и се споглеждаха, а очите им бяха плитки като стъкълца.

— Маел! — възкликнах. — Постъпи така, както ти заповядвам! Нареди на тези жреци да напуснат дъбравата.

Внезапно, без ни най-малко предупреждение, половината от събралите се втурнаха към дървото, а другите ме хванаха за ръцете.

Виках на Маел, повел обсадата на дървото, да спре. Мъчех се да се изтръгна, ала дванайсетина жреци стискаха ръцете и краката ми.

Ако само осъзнавах размера на силата си, лесно щях да се освободя. Ала аз не я познавах. Все още бях замаян от празненството и твърде ужасен от онова, което знаех, че ми предстои. Докато се борех да освободя ръцете си и дори ритах онези, които се мъчеха да ме удържат, старият бог, гол и черен, бе изнесен от дървото и хвърлен в огъня.

Мярнах го само за частица от мига и съзрях единствено примирение. Той ни веднъж не вдигна ръце, за да се противи. Очите му бяха затворени и той не ме погледна, никого и нищо не погледна, и в този миг си спомних какво ми разказа той за мъките си, и заплаках.

Докато го изгаряха, аз целият се разтърсвах в гърчове. Ала чух гласа му — идеше от самата сърцевина на пламъците.

— Направи тъй, както ти заповядах, Марий. Ти си нашата надежда.

Което означаваше: „Веднага се махай оттук.“

Кротнах и притихнах в ръцете на онези, които ме държаха. Плачех ли плачех и се държах така, сякаш съм само печалната жертва на всички тези магии, само клетият бог, който трябва да жали за изгорелия си в пламъците баща. И щом усетих, че ръцете им се отпускат, щом видях, че всички до един са се втренчили в кладата, аз се завъртях с всички сили, изтръгнах се от хватката им и се втурнах стремглаво в гората.

И в този първи шеметен бяг за първи път осъзнах какви са силите ми. За миг изминавах стотици крачки, а краката ми едва докосваха земята.

Но начаса проехтя вик: БОГЪТ ИЗБЯГА! — и само след мигове ревът на пълчищата на поляната го заповтаря отново и отново и хиляди смъртни се втурнаха сред дърветата.

„Как, да му се не види, се случи така, че аз съм бог, изпълнен с човешка кръв и бягам от хиляди варвари през тази проклета гора!“ — внезапно мина през ума ми.

Дори не спрях да хвърля от себе си бялата одежда — разкъсах я и я захвърлих бежешком, а после скочих в клоните горе и се понесох още по-бързо през дъбовите корони.

Само след минути бях вече толкова далече от преследвачите си, че дори не ги чувах. Ала продължавах да тичам, да тичам, скачах от клон на клон, докато не остана от какво да се страхувам, освен от утринното слънце.

И тогава научих онова, което Габриел научи тъй рано във вашите скитания — че за да се спася от светлината, мога лесно да се заровя в земята.

Когато се пробудих, жаждата ме гореше тъй жарко, че се слисах. Не си представях как старият бог е издържал на обредния глад. Можех да мисля само за човешка кръв.

Ала друидите разполагаха с цял ден, за да ме преследват. Трябваше много да внимавам.

И тази нощ гладувах — търчах през гората и не пих чак до преди зазоряване, когато в гората се натъкнах на банда крадци, и от тях получих злодейска кръв и добър кат дрехи.

В онези часове току преди зората аз си направих равносметка. Бях научил много за своите сили и щях да науча и още. И щях да отида в Египет, не заради боговете или заради поклонниците им, а за да открия какво бе всичко това.

И тъй, виждаш, че още тогава, преди повече от хиляда и седемстотин години, ние търсехме, ние отхвърляхме предоставените ни обяснения, ние обичахме магията и могъществото сами по себе си.

На третата нощ от новия ми живот аз влязох в стария си дом в Масилия и открих библиотеката си, писалището си и книгите си непокътнати. А моите верни роби, като ме видяха, изпаднаха във възторг. Какво значеха за мен всички тези неща? Какво значение имаше, че съм писал тази история, че съм лежал в това легло?

Знаех, че вече не мога да бъда Марий римлянинът. Ала щях да взема от него всичко, що можех. Изпратих любимите си роби у дома. Писах на баща си, че тежка болест ме принуждава да доживея остатъка от дните си сред жегата и сушата на Египет. Написаната история изпратих в Рим на хора, които щяха да я прочетат и издадат, а после поех към Александрия с джобове, пълни със злато, със старите си документи за пътуване и двама тъпоглави роби, които никога не се запитаха защо ли пътувам нощем.

И само месец след големия празник Сауин в Галия вече скитах по черните криви нощни сокаци на Александрия и зовях старите богове с беззвучния си глас.

Бях обезумял, ала безумието щеше да отмине. Трябваше да намеря старите богове. И ти знаеш защо бях длъжен да ги намеря. Не само заради заплахата, че бедата отново може да връхлети и че богът слънце ме дири сред тъмата на дневния ми сън или идва при мен с изпепеляващия си огън в непрогледния мрак на нощта.

Трябваше да открия старите богове, защото не издържах на самотата си сред хората. Ужасът от нея ме преизпълваше докрай, и въпреки, че убивах само убийци и злодеи, съвестта ми бе твърде тънко настроена, че да мога да се самозалъгвам. Непоносимо бе прозрението, че аз, Марий, познал и наслаждавал се приживе на такава любов, се бях превърнал в безмилостния приносител на смъртта.

9

Александрия не беше древен град, съществуваше едва от малко повече от триста години. Но беше голямо пристанище и приютяваше най-големите библиотеки в римския свят. Учени от цялата империя идваха да се занимават там с наука, и аз в един друг живот бях един от тях — и ето, отново се намерих там.

Ако богът не ми бе наредил да дойда, щях да навляза по-дълбоко в Египет — „вдън Египет“, както се изразяваше Маел; подозирах, че отговорите на всички загадки се крият в древните светилища.

Но в Александрия ме обзе странно чувство. Аз знаех, че боговете са там. Знаех, че те насочват стъпките ми, когато обикалям из улиците с публични домове и свърталища на крадци, местата, където хората отиваха да погубят душите си.

Нощем лежах в леглото си в малката си римска къща и зовях боговете, борех се с лудостта си. Чудех се също като теб над мощта и силата, и съсипващите чувства, които ме изпълваха сега. И една нощ, току пред зори, когато една-единствена лампа светеше зад прозрачните воали на балдахина над леглото ми, аз извърнах очи към далечния вход към градината и видях там да стои неподвижна черна фигура.

За миг тази фигура ми приличаше на сън, защото от нея не лъхаше на нищо, тя като че не дишаше и не издаваше ни звук. И тогава разбрах, че е един от боговете, ала тя изчезна, а аз седях и се взирах подире й и се опитвах да си спомня какво съм видял: черно, голо създание с плешива глава и червени пронизващи очи, създание, което изглеждаше изгубено в собствената си неподвижност, странно свенливо, което напрегна сили да избяга едва в последния момент, преди да го открият.

Следващата нощ, докато бродех по сокаците, чух глас, който ме призоваваше, ала беше по-нечленоразделен от онзи, който бе излязъл от дървото. Той ми разкри, само че вратата е наблизо. И най-сетне дойде онзи застинал и безмълвен миг, когато застанах пред нея. Отвори ми я бог. Бог ме бе призовавал.

Бях уплашен, докато слизах по неизбежните стълби, сякаш се спусках надолу по стръмен тунел. Запалих свещта, която бях донесъл със себе си, и видях, че влизам в подземен храм, по-стар от града Александрия, светилище, построено може би още по времето на древните фараони. Стените му бяха изрисувани в мънички цветни картинки, изобразяващи живота в древния Египет.

А после видях и надписа, величественият картинен надпис с неговите миниатюрни мумии, птици, ръце, които се прегръщат без тела и увиващи се змии.

Продължих и навлязох в огромна зала с квадратни колони и сводести тавани. Същите картини покриваха всяка педя от камъка тук.

И тогава с ъгъла на окото си съзрях нещо, което отпърво ми заприлича на статуя — черна фигура, застанала до една колона и подпряла се с една ръка на камъка. Ала знаех, че това не е статуя. Никой египетски бог, изваян от диорит, никога не е стоял в подобна поза, нито пък е носил пола от истински лен около слабините си.

Обърнах се бавно, като събирах смелост за гледката, която щеше да се разкрие пред очите ми в пълнота — и видях същата изгорена плът, същата буйна коса, макар и черна, същите жълти очи. Устните се бяха съсухрили около зъбите и венците, а дъхът излизаше мъчително от гърлото му.

— Как и кога дойде? — попита създанието на гръцки.

Видях себе си през неговите очи — лъчезарен и силен, дори и сините ми очи бяха една малка мистерия, видях римските си дрехи, ленената туника, прихваната на раменете със златни токи, червеното наметало. С дългата си руса коса сигурно изглеждах като скиталец от северните гори, цивилизован само на повърхността, и може би това вече бе истина.

Но онзи, който ме тревожеше, бе той. И аз го огледах отново, по-подробно — набръчканата плът, прогорена до ребрата му, залепнала за ключицата и за стърчащите от хълбоците му кости. То, това създание, не бе гладно. Наскоро бе пило човешка кръв. Ала агонията лъхаше от него като горещина, сякаш огънят продължаваше да го изпича отвътре, сякаш той самият бе затворен в себе си ад.

— Как успя да избегнеш изгарянето? — попита той. — Какво те спаси? Отговори!

— Нищо не ме е спасило — отвърнах и аз на гръцки.

Тръгнах към него, той се дръпна подплашено от свещта и аз я изместих встрани. Приживе той е бил слаб и широкоплещест като старите фараони, а дългата му черна коса бе право подстригана на челото в онази старинна прическа.

— Когато се е случило, аз още не съм бил сътворен — обясних. — Бях създаден след това от бога на свещената дъбрава в Галия.

— Ах, значи той е бил невредим, онзи, който те е сътворил.

— Не, бе изгорен също като теб, ала имаше достатъчно сили. Той вливаше и изпиваше кръвта ми отново и отново.

Той рече: „Върви в Египет и разбери защо се е случило това.“

Каза, че горските богове са избухнали в пламъци — едни в съня си, а други будни. Каза, че се е случило из целия север.

— Да… — той кимна и се разсмя със сух, продран смях, разтърсил цялото му тяло. — И само древните са имали достатъчно сили да оцелеят, да наследят агонията, която единствено безсмъртието може да поддържа. И тъй, ние страдаме. Ала си бил сътворен ти. Ти си се появил. И ти ще сътвориш още. Ала справедливо ли е да бъдат сътворявани и още? Дали Бащата и Майката биха позволили това да се случи с нас, ако не му бе дошло времето?

— Но кои са Бащата и Майката? — попитах. Знаех, че когато каза Майката, той не говореше за земята.

— Първите от нас — отвърна той. — Онези, чиито потомци сме всички ние.

Опитах се да проникна в мислите му, да усетя истината в тях, ала той разбра какво правя и разумът му се затвори като цвете привечер.

— Ела с мен — прикани ме той и като тътреше крака, излезе от голямата стая и пое по дълъг коридор, украсен по същия начин, както и залата.

Усетих, че се намираме на още по-древно място, построено преди храма, от който бяхме излезли. Не зная как го разбрах. Хладината, която лъха от стъпалата тук, на острова, я нямаше. В Египет не се усещат такива неща. Друго се усеща. Усещаш в самия въздух да витае присъствието на нещо живо.

Ала докато вървяхме, се появиха и по-осезаеми доказателства за древност. Картините по тези стени бяха по-стари, цветовете — по-избледнели, а тук-там, където цветната мазилка се бе излющила, бяха и повредени. Стилът се промени. Черната коса на фигурките бе по-дълга и по-гъста и като цяло изображенията притежаваха повече красота, повече светлина и сложен рисунък.

Някъде далече вода капеше върху камък. Звукът отекваше напевно из коридора. Сякаш стените бяха заключили живота в тези изящни и нежно изрисувани фигури и магията, която древните религиозни рисувачи бяха влагали отново и отново, притежаваше свое мъничко светещо ядро на силата. Чувах шепота на живота там, където никой не шепнеше. Чувствах великия ход на историята, макар и никой да не го осъзнаваше.

Тъмната фигура до мен се спря, докато оглеждах стените и ми направи ефирен жест да я последвам през една врата. Влязохме в дълга правоъгълна зала, цялата изписана с изкусните йероглифи. Да се намираш в нея бе все едно да си затворен в ръкопис. И видях два старинни египетски саркофага, поставени редом до стената.

Сандъците бяха изработени по формата на мумиите, за които бяха предназначени — издялани и нарисувани изображения на мъртвите с лица от ковано злато и очи от лазурит.

Вдигнах свещта и с големи усилия моят водач отвори капаците им и ги спусна, за да мога да погледна вътре в тях.

На пръв поглед двете фигури, които видях, ми заприличаха на трупове, но когато се приближих, разбрах, че са купчини пепел в човешка форма. Не бе останала никаква тъкан, освен по някой бял зъб тук и парченце кост там.

— Вече никакво количество кръв не може да ги върне обратно — рече моят водач. — Те вече безвъзвратно не могат да бъдат възкресени. Съдовете, по които тече кръвта, ги няма. Онези, които можеха да се надигнат, се надигнаха, и ще минат векове, докато бъдем изцелени, докато стихне болката ни.

Преди той да затвори ковчезите с мумиите, забелязах, че капаците са почернели отвътре от огъня, принесъл в жертва двамата. Ни капка съжаление не изпитах, когато те отново се затвориха.

Той се обърна и отново тръгна към вратата, а аз го последвах със свещта, ала той спря и се огледа назад към изрисуваните ковчези.

— Когато пепелта се разпръсне — рече той — душите им ще бъдат свободни.

— Тогава защо не разпръснеш пепелта? — Мъчех се в гласа ми да не проникне обзелото ме гибелно отчаяние.

— А трябва ли? — попита ме той и спечената плът около очите му се обтегна. — Мислиш ли, че трябва?

— Мен ли питаш! — възкликнах.

Продраният, мъчителен смях отново го разтърси и той ме поведе надолу по коридора към една осветена стая.

Помещението, в което влязохме, се оказа библиотека. Няколко поставени тук-там свещи осветяваха дървени лавици, наредени в ромбовидна форма и отрупани с пергаментови и папирусови свитъци.

Естествено, изпаднах във възторг, защото библиотеката бе нещо понятно за мен. Тя бе единственото човешко място, в което все още се чувствах донякъде разумен като в миналото.

Ала се стреснах, когато видях още един — още един от нас, да седи отстрани на масата за писане, забил поглед в пода.

Този изобщо нямаше коса и въпреки, че целият бе катраненочерен, кожата му бе здрава, като изваяна и лъщеше като намазана с масло. Чертите на лицето му бяха красиви, ръката, отпусната в скута, обгърнат с бяла ленена пола, бе изящно сгъната, всички мускули по голите му гърди бяха добре очертани.

Той се обърна и вдигна поглед към мен. И нещо мигновено премина между нас, нещо по-безмълвно и от безмълвието, както се случва с нас.

— Това е Старейшината — рече по-слабият, който ме бе довел тук. — И ти сам виждаш как той е издържал на огъня. Ала той няма да проговори. Откакто се случи, не е проговорил. Но несъмнено той знае къде са Майката и Бащата и защо е било позволено това да се случи.

Старейшината просто отново се загледа напред. Ала на лицето му се изписа любопитно изражение, язвителност и сянка на забавление, и мъничко презрение.

— Още преди да се случи тази беда, Старейшината не ни проговаряше често — заобяснява другият. — Огънят не го промени, не го направи по-отзивчив. Той седи, потънал в мълчание, и все повече заприличва на Майката и Бащата. От време на време чете. Понякога излиза в горния свят. Той Пие Кръвта, той слуша певците. Понякога танцува. Заговаря смъртните по улиците на Александрия, ала на нас не говори. Няма какво да ни каже. Ала той знае… той знае защо това ни сполетя.

— Остави ме с него — помолих.

Обзело ме беше същото чувство, което обзема всички същества в подобно положение — че ще го накарам да проговори, ще изтръгна нещо от него, както никой не е успял. Ала суетата не бе единствената ми подбуда. Той бе онзи същият, който бе дошъл при мен в спалнята у дома, сигурен бях. Той бе онзи, който стоеше на прага ми и ме наблюдаваше.

И бях усетил в погледа му нещо. Наречете го разум, наречете го интерес, наречете го разпознаване на някакво общо познание — но там имаше нещо.

И знаех, че аз нося у себе си възможностите на един по-различен свят, непознат на Бога на дъбравата и дори на този, немощният и раненият до мен, който гледаше Старейшината отчаяно.

Немощният се оттегли, както го бях помолил. Отидох до масата за писане и се вгледах в Старейшината.

— Какво да правя? — попитах на гръцки.

Той рязко вдигна очи към мен и забелязах в чертите му онова, което наричам разум.

— Има ли смисъл да продължа да те разпитвам? — попитах.

Бях подбрал тона си внимателно. В него нямаше ни капка официалност, ни капка почтителност. Говорех му съвсем свойски.

— А какво точно търсиш ти? — попита ме той внезапно и хладно на латински и ъгълчетата на устата му се извиха надолу. Говореше рязко, предизвикателно.

За мен бе облекчение да мина на латински.

— Чу какво казах на другия — продължих аз все така непринудено.

— Как съм бил сътворен от Бога на дъбравата в Земята на келтите и как ми бе наредено да открия защо боговете са загинали в пламъци.

— Ти не идваш от името на Боговете на дъбравата! — заяви той все така язвително. Не бе вдигнал глава, просто гледаше нагоре и затова погледът му изглеждаше още по-предизвикателен и презрителен.

— И да, и не — отвърнах. — Щом можем да загинем така, аз бих искал да узная защо. Случилото се веднъж може да се случи и втори път. И бих искал да узная дали в действителност сме богове, и ако сме, то какви са задълженията ни към човека. Майката и Бащата действителни същества ли са, или са легенди? Как е започнало всичко това? Бих искал да узная, разбира се.

— Случайно — изрече той.

— Случайно? — наведох се напред. Стори ми се, че ми се е счуло.

— Случайно се започна — отвърна той хладно, заканително, с ясния намек, че въпросът е нелеп. — Преди четири хиляди години се започна по случайност и оттогава всичко е обвито в магии и вярвания.

— Истината ми казваш, нали?

— А защо да не ти я кажа? Защо да те предпазвам от истината? Защо да си правя труда да те лъжа? Та аз дори не зная кой си. И не ме е грижа.

— Тогава ще ми обясниш ли какво значи това, че всичко се е започнало случайно? — настоях.

— Не зная. Мога да ти обясня, а мога и да не ти обясня. За последните няколко мига изговорих повече, отколкото съм продумвал от години. Историята на тази случайност може и да не е по-истинна от митовете, които радват другите. Другите винаги са избирали митовете. Това всъщност искате вие, не е ли така? — гласът му се извиси и той леко се надигна от стола, сякаш ядът в гласа му го подтикваше да се изправи на крака. — История на нашето сътворение, подобна на Битието на евреите, разказите на Омир, дърдоренето на вашите римски поети Овидий и Вергилий, огромно и лъщящо тресавище от символи, от които се предполага, че е произлязъл самият живот — беше се изправил и направо крещеше, по черното му чело се издуваха вени, ръката му бе свита в юмрук върху писалището. — Точно такива приказки са изписани по документите в тези стаи, частици от тях изникват в химните и песнопенията. Искаш ли да я чуеш? И тя е също толкова вярна, колкото и всичко останало.

— Разкажи ми каквото желаеш — отвърнах. Опитвах се да запазя спокойствие. От мощния му глас ме боляха ушите, и чух как нещо се раздвижи из близките стаи. Други създания, същите като онази изсъхнала люспа, която ме бе довела тук, дебнеха наоколо. — И можеш да започнеш с признанието си защо дойде в моите покои тук, в Александрия — продължих хапливо. — Защото ти ме доведе тук. Защо го направи? За да роптаеш срещу мен? За да ме ругаеш, че питам как се е започнало?

— По-тихо.

И аз мога да ти кажа същото.

Той ме огледа спокойно отгоре до долу и се усмихна. Разтвори ръце, сякаш ме приветстваше или ми поднасяше дар, и вдигна рамене.

— Искам да ми разкажеш за онази случайност — настоях. — Бих те умолявал дори, ако смятах, че това ще доведе до нещо. Какво да направя за теб, че да те накарам да ми разкажеш?

Лицето му премина през няколко забележителни преображения. Усещах мислите му, ала не ги чувах, усещах надменност. И когато той заговори отново, гласът му прозвуча глухо, сякаш се мъчеше да потисне мъката, която го души.

— Чуй нашата древна история… Добрият бог Озирис, първият фараон на Египет, във времената, преди да бъде изобретена писмеността, бил убит от зли люде. И когато съпругата му Изида събрала парчетата от тялото му, той станал безсмъртен и след туй се възцарил в света на мъртвите. Царството му било царство на луната и на нощта и му носели кръвта на жертвите, принесени на великата богиня, и той я пиел. Ала жреците се опитали да откраднат от него тайната на неговото безсмъртие и тъй започнали да му се кланят тайно. И къде са храмовете му знаели само онези негови поклонници, които го пазели от бога на слънцето, що по всяко време можел да нападне Озирис, за да го изпепели с жарките си лъчи. Ала в легендата прозира истината. Първият цар открил нещо или по-скоро паднал жертва на грозно произшествие и се превърнал в противоестествено създание, притежаващо сила, която би могла да се приложи от обкръжението му за причиняване на неизброими злини. И затова той я превърнал във вяра, мъчел се да я заключи в задължения и обреди, мъчел се да ограничи достъпа до Могъщата Кръв до онези, които биха я използвали само и единствено за бели магии. И така сме възникнали ние.

— А Майката и Бащата са Изида и Озирис?

— И да, и не. Те са първите двама. Изида и Озирис са имената, с които се наричали в митовете, които разказвали сами, или в древната вяра, върху която присадили себе си.

— А каква е било самото произшествие? И как е било открито?

Той впери в мен очи продължително и мълчаливо, а после отново седна, обърна се настрани и се загледа, също както преди.

— Но защо да ти казвам? — попита, ала този път вложи във въпроса ново чувство, сякаш говореше искрено и трябваше да си отговори сам. — Защо изобщо да върша нещо? Ако Майката и Бащата не желаят да се надигнат от пясъците, за да се спасят, когато слънцето се покаже над хоризонта, то защо изобщо да се помръдвам? Или да говоря? Или да продължавам да съществувам? — и той отново се взря в мен.

— Това ли се е случило? Майката и Бащата са излезли на слънце?

— Били са оставени на слънцето, скъпи ми Марий — отвърна той и аз се слисах, че знае името ми. — Оставени на слънце. Майката и Бащата не се движат по своя воля — случва се само рядко, за да си шепнат помежду си и да повалят онези от нас, които са дошли при тях за целебната им кръв. Те биха могли да изцелят всички нас, изгорените, ако ни дадат да пием от целебната си кръв. От четири хиляди години съществуват Бащата и Майката, и нашата кръв набира сила с всяко годишно време, с всяка жертва. Тя набира сила дори от глада, защото когато гладът свърши, се радваме на нови сили. Ала Бащата и Майката не ги е грижа за техните деца. А сега, изглежда, не ги е грижа и за самите тях. Може би след четири хиляди нощи те просто са пожелали да видят слънцето!

След идването на гърците в Египет, след извращаването на древното изкуство те не са ни проговорили. Не са си позволили дори да мигнат пред очите ни. А какво е сега Египет? Нищо повече от житница на Рим! Когато Майката и Бащата нападат, за да ни пропъдят надалече от жилите, туптящи на шиите им, те са като желязо и могат да ни строшат костите. И щом тях вече не ги е грижа, защо да ме е грижа мен?

Взрях се в него продължително.

— И ти твърдиш, че това е причината другите да изгорят? — попитах. — Че Майката и Бащата са били оставени на слънце?

Той кимна.

— Нашата кръв идва от тях! — възкликна. — Тя е тяхната кръв. Линията е пряка и онова, що сполети тях, сполита и нас! Ако те изгорят, изгаряме и ние.

— Ние сме свързани с тях! — прошепнах изумено.

— Точно така, скъпи ми Марий — отвърна той, без да откъсва очи от мен. Като че моят страх му доставяше наслада. — Затова Майката и Бащата са били пазени хиляда години, затова им се принасят жертви, затова им се кланят. Каквото се случи с тях, се случва и с нас.

— Кой го е сторил? Кой ги е извел на слънце?

Той се разсмя беззвучно.

— Техният пазител — отвърна той. — Онзи, който не издържал вече, който твърде дълго изпълнявал тази тежка задача, който не можел да убеди никой друг да поеме бремето, и най-сетне, ридаещ и разтреперан, ги изнесъл сред пустинните пясъци и ги оставил там като две статуи.

— И моята орис е свързана с това — измърморих.

— Да. Ала, виждаш ли, аз мисля, че той, техният пазител, вече не е вярвал в това. За него то е било само стара легенда. В края на краищата, на тях са им се кланяли, както ти казах — кланяли сме се така, както смъртните се кланят на нас, и никой не смеел да им навреди. Никой не поднасял факла към тях, за да разбере дали това причинява болка и на всички нас. Не. Той не вярвал. Оставил ги сред пустинята и следващата нощ, когато отворил очи в ковчега си и видял, че се е превърнал в нещо изпепелено и неузнаваемо, той запищял и пищял до безкрай.

— А ти си ги отнесъл отново под земята.

— Да.

— И те са почернели като теб…

— Не — тръсна той глава. — Потъмнели са като златен бронз, като месо, което се върти на шиш. Не повече. И са прекрасни като преди, сякаш красотата е станала част от тяхното наследство, красотата е неделима част от онова, което са орисани да бъдат. Те се взират напред, както винаги, ала вече не скланят глави един към друг, вече не напяват в ритъма на тайните си разговори, вече не ни позволяват да пием от тяхната кръв. И не приемат жертвите, които им се принасят — само от време на време, и единствено в самота. Никой не знае кога те ще пият и кога — не.

Тръснах глава. Закрачих напред-назад, свел очи, свещта трепкаше в ръката ми и не знаех какво да кажа в отговор на всичко това. Имах нужда от време, за да поразмишлявам върху него.

Той ми посочи да седна на стола от другата страна на масата, и без да мисля, аз седнах.

— Но не е ли било писано да стане, римлянино? — попита той. — Не им ли е било писано да срещнат смъртта си сред пясъците, безмълвни, неподвижни, като статуи, захвърлени, след като войските на завоевателя са оплячкосали града, и не ни ли е било писано и на нас да умрем? Виж Египет. Какво е Египет, пак те питам, освен житница на Рим? Не им ли е било писано те да изгарят сред пясъците ден след ден, докато всички ние сме изгаряли като звезди по целия свят?

— Къде са те? — попитах.

— Защо ти е да знаеш? — надсмя ми се той. — Защо да ти издавам тайната? Те не могат да бъдат насечени на парчета — твърде силни са, ножът едва ще прониже кожата им. Ала раниш ли ги — раняваш нас. Изгориш ли ги — изгаряш нас. А каквото и да ни накараш да почувстваме, те чувстват едва частица от него, защото възрастта им ги предпазва. Ала за да ни унищожиш до крак, трябва просто да им навредиш! Кръвта, от която те сякаш дори нямат нужда! Може би и мислите им са свързани с нашите. Може би обзелата ни мъка, нещастието, ужасът от съдбата на света идват от техните мисли, докато те сънуват, заключени в покоите си! Не. Не мога да ти кажа къде се намират те, нали? Докато не реша със сигурност, че вече нищо не ме засяга, че вече е време да измрем.

— Къде са те? — повторих.

— Защо пък да не ги потопя в морските дълбини? — попита той.

— До времето, когато самата земя ще ги издигне към слънцето на гребена на огромна вълна?

Не му отговорих. Наблюдавах го и се дивях на неговите вълнения, разбирах ги, ала в същото време те ми вдъхваха страхопочитание.

— Защо не ги погреба в земните недра, в най-мрачните дълбини, където не прониква ни звук от живота, и не ги оставя да лежат там в тишината, без значение какво мислят и чувстват?

Какво ли можех да му отговоря? Гледах го. Чаках, докато се поуспокои. Той ме погледна и лицето му стана кротко, почти доверчиво.

— Разкажи ми как те са станали Майката и Бащата.

— Защо? — попита той.

— Много добре знаеш защо, да му се не види. Аз искам да го узная! Защо дойде в спалнята ми, ако не си възнамерявал да ми разкажеш? — Попитах отново.

— И като съм дошъл, та какво? — попита той с горчивина. — И като съм поискал с очите си да видя римлянина, та какво? Ние ще умрем, и ти ще умреш с нас. Е, исках да видя нашата магия в ново тяло. Та кой ни се кланя сега, в края на краищата? Русокосите воини в северните гори? Стари престари египтяни в тайни крипти под пясъците? Ние не живеем в храмовете на Гърция и Рим.

И никога не сме живели. И въпреки това те почитат нашия мит, единствения мит, те призовават имената на Майката и на Бащата…

— Пет пари не давам — срязах го. — И ти го знаеш. Ние с тебе си приличаме. Аз няма да се върна в северните гори, за да създам раса от богове за онзи народ! Ала съм дошъл тук, за да узная, и ти трябва да ми разкажеш.

— Е, добре. За да разбереш, че всичко е напразно, да разбереш мълчанието на Майката и Бащата, ще ти разкажа. Ала, помни ми думата, тепърва мога да погубя всички ни. Тепърва мога да изгоря Майката и Бащата в жарка пещ! Ала ще си спестим пространните посвещения и надутите фрази. Ще зарежем митовете, умрели сред пясъците в деня, в който слънцето огря Майката и Бащата. Ще ти разкажа какво разкриват всички тези свитъци, оставени от Бащата и Майката. Остави свещта. И ме изслушай.

10

Онова, което свитъците ще ти разкажат, ако можеше да ги разтълкуваш, е, че имаме две човешки същества, Акаша и Енкил, дошли в Египет от друга, по-древна земя. Случило се е във времената далеч преди първия надпис и преди първите пирамиди, когато египтяните все още са били канибали и са изяждали труповете на враговете си.

Акаша и Енкил отказали хората от това. Те се кланяли на Добрата майка земя и научили египтяните как да засяват семена в Добрата майка и как да отглеждат животни за месо, мляко и кожи.

По всяка вероятност не са ги учели сами на всичко това, а по-скоро са били водачи на народ, дошъл с тях от древните градове, чиито имена сега са се изгубили, затрупани от пясъците на Ливан, а паметниците им са се разрушили.

Каквато и да е истината, тези двамата, за които добруването на другите е била най-висша ценност, са били милосърдни владетели, както Добрата майка е Майката кърмилница и е желаела всички хора да живеят в мир, и решавали всички въпроси на правосъдието в изграждащата се страна.

И може би са щели да се превърнат в мит в някаква блага форма, ако не било едно произшествие в дома на царския управител, започнало със странните приумици на един демон, който разхвърлял мебелите.

Това бил най-обикновен демон, от онези, за които човек чува по всяко време във всяка земя. Той дразни известно време хората, които живеят на някакво място. Може да влезе в тялото на някоя невинна жертва и да ревне с мощен глас през устата й. Може да накара невинния да изригва непристойни слова и да отправя плътски подкани към онези около него. Известни ли са ти подобни неща?

Кимнах. Казах му, че постоянно съм слушал подобни истории. Такъв демон, разправяха, в Рим се вселил в една девственица весталка. Тя отправяла развратни предложения към тези около нея, лицето й ставало лилаво от напрежение и припадала. Ала успели някак да прогонят демона.

— Аз мислех, че момичето просто е умопобъркано — рекох. — Че тя, да го кажем така, не е била подходяща за девственица весталка…

— Разбира се! — потвърди той с нотка на пищна ирония. — И аз бих предположил същото, както и повечето умни мъже по улиците на Александрия над нас. Ала подобни истории идват и си отиват. И ако са забележителни с нещо, то е, че не засягат хода на човешката история. Тези демони тормозят някой дом, някой човек, а после потъват в забрава и ние се оказваме пак там, откъдето сме тръгнали.

— Точно така — съгласих се.

— Ала ти разбираш, че това се е случило в стария, прастария Египет. Били са времена, когато хората са бягали от гръмотевиците и са изяждали труповете на мъртъвците, за да се въплътят душите им в тях.

— Разбирам.

— И този добър цар Енкил решил, че сам ще се обърне към демона, влязъл в дома на управителя. На злосторника му липсвала хармония, рекъл той. Царските магьосници, разбира се, го умолявали да им позволи те да се погрижат за това, да пропъдят демона. Ала царят искал да струва добро на всеки. Мечтаел доброто да обединява всичко, всички стихии да бъдат накарани да следват един и същ божествен курс. Щял да поговори на този демон, тъй да се каже, да се опита да обуздае силата му за доброто на всички. И едва ако това се окаже невъзможно, щял да се съгласи демонът да бъде прокуден.

И тъй, той отишъл в дома на своя управител, където мебелите били запокитвани към стените, трошали се кани и врати се затръшвали. И започнал да говори на демона, и го приканил да поговори с него. Всички други избягали.

Изминала цяла нощ, преди той да излезе от къщата, и разказал изумителни неща:

— Тези демони са неразумни и са като децата — рекъл той на магьосниците, — но аз изучих поведението им и от всички доказателства научих кое предизвиква гнева им. Те се вбесяват от това, че не притежават тела, не могат да усетят онова, което усещаме ние. Те карат невинните да крещят мерзости, защото обредите на любовта и страстта са нещо, което те не могат да познаят. Те могат да задвижват телесните части, но не и наистина да се вселяват в тях, и затуй са обсебени от плътта, която не могат да превземат. И с техните оскъдни сили те се блъскат в предмети, карат жертвите си да се гърчат и подскачат. Този копнеж по плътското е коренът на техния гняв, проява на страдалческата им участ — и с тези благочестиви думи той се приготвил да се заключи в обиталището на демона, за да научи още повече.

Ала този път между него и неговата цел застанала съпругата му. Тя не желаела да му позволи да се затвори с демоните. Да се погледнел в огледало, рекла му тя. За едва няколкото часа, прекарани от него в къщата, той се бил състарил забележително.

И когато се оказало, че нищо не може да го разколебае, тя се заключила заедно с него, и онези, които останали извън къщата, чули гръм и трясък на удрящи се предмети и се страхували от мига, когато ще чуят царя и царицата да запищят или да се разбеснеят с призрачни гласове. Данданията, която се носела от вътрешните покои, ги тревожела. По стените плъзнали пукнатини.

Всички побягнали също както преди, освен малка група заинтересовани хора. Тези хора били врагове на царя от самото му възцаряване. Били стари воини, водили битките на Египет за човешка плът, и вече им било додеяло от добротата на царя, от Добрата майка, от земеделие и тям подобни и в това призрачно произшествие виждали не само нова проява на царската суета, а и положение, което въпреки всичко им предоставяло забележителна възможност.

Щом се стъмнило, те се промъкнали в обитаваната от демона къща. Те не се бояли от духове, също както и обирджиите на гробове, разграбващи фараонските гробници. Те имат вяра, ала тя не била достатъчна да обуздае алчността им.

И когато видели Енкил и Акаша сред онази стая, из която хвърчали предмети, те ги нападнали и намушкали царя, и го мушкали отново и отново, както вашите римски сенатори заклаха Цезар, а после заклали и единствената свидетелка, неговата съпруга.

И царят извикал:

— Недейте! Не виждате ли какво сторихте? Вие дадохте на духовете възможност да влязат! Вие отворихте моето тяло за тях! Не виждате ли!

Ала мъжете побягнали, сигурни, че царят и царицата са обречени на смърт — застанала на четири крака, тя прегръщала главата на своя съпруг, и двамата били покрити с безбройни кървящи рани.

Заговорниците разбунили населението. Знаели ли всички, че царят бил убит от духовете? Той трябвало да остави своите магьосници да се оправят с демоните, както би постъпил всеки друг цар. И с факли в ръце всички хукнали към къщата, която изведнъж била потънала в пълна тишина.

Заговорниците настоявали магьосниците да влязат, ала те се бояли.

— Тогава ние ще влезем да видим какво се е случило! — заявили злодеите и отворили вратите.

Царят и царицата стояли там и се взирали спокойно в заговорниците, и всичките им рани били заздравели. А очите им излъчвали призрачно сияние, кожата им — бяло зарево, косите — лъчезарно великолепие. Излезли те от къщата, а заговорниците побягнали в ужас, и те разпуснали всички хора и всички жреци и се прибрали сами в двореца.

И макар и да не се доверили на никого, те знаели какво се е случило с тях.

Демонът бил влязъл в телата им през раните в мига, когато смъртният живот бил на път да ги напусне. Ала в онзи здрачен миг, когато сърцето едва не спряло да бие, той проникнал в тяхната кръв. Може би точно тя била веществото, което той винаги бил дирил в своя гняв, веществото, което се опитвал да изтръгне от жертвите си със своите бесувания, ала никога досега не успявал да нанесе достатъчно рани на жертвите си, преди те да издъхнат. Но сега той бил в кръвта им и кръвта била не просто демона или кръвта на царя и царицата, а съчетание от човешкото и демоничното — и това било нещо съвсем различно.

И от царя и царицата останало само онова, което тази кръв можела да съживи, в което можела да се влее и да го превземе. Във всеки друг смисъл техните тела били мъртви. Ала кръвта протичала в мозъка, в сърцето и в кожата, и затуй разумът на царя и царицата се запазил. Ако щеш и душите им се запазили, тъй като и душата живее в тези органи, макар и да не знаем защо. И въпреки, че демоничната кръв нямала свой разум и свой характер, достъпен за царя и царицата, въпреки това тя укрепила техния разум и техните характери, защото протичала в органите, създаващи мисълта. И към техните умения тя добавила своите чисто духовни сили, тъй че царят и царицата можели да четат мислите на смъртните и да усещат и разбират неща, неподвластни на смъртните.

Накратко, демоните едно им дали, друго им отнели и царят и царицата се превърнали в Нови създания. Те вече не можели да поемат храна, да се развиват, да умрат или да имат деца, ала чувствата им били с такава сила, че чак се ужасявали. И демоните получили каквото искали: тяло, в което да живеят, най-сетне начин да присъстват в света, да чувстват.

Ала после дошло и още по-ужасяващото откритие, че за да поддържа живи техните трупове, кръвта трябва да бъде подхранвана. И тя можела да се подхранва единствено от същото онова, от което била сътворена: от кръв. Още кръв да се влива в нея, още кръв да тече в членовете на тялото, в което тя се наслаждавала на такива великолепни усещания — тя не можела да се насити на кръвта.

И ах, най-величавото от всички чувства — да пие. С него тя се обновявала, подхранвала, набъбвала. И в този миг, мига на отливането, тя чувствала смъртта на жертвата, в този миг тя притегляла толкова силно кръвта на жертвата, че сърцето й спирало.

Демонът бил обсебил царя и царицата. Те били Кръвопиещи; и дали демонът знаел за тях, това ние никога не ще узнаем. Ала царят и царицата знаели, че демонът е влязъл в тях и те не могат да се освободят от него, и ако се освободят, ще умрат, защото телата им вече били мъртви. И те непосредствено научили, че тези мъртви тела, макар и напълно оживени от демоничната течност, не издържат на огън и на слънчевите лъчи. От една страна, те приличали на крехки бели цветя, които дневната пустинна жега можела да съсухри и почерни. От друга страна, кръвта в тях като че била толкова летлива, че би завряла, ако се затопли, и унищожила тъканите, в които протича.

В онези ранни времена разправяли, че те не понасяли ярко осветление, че дори и близък огън карал кожата им да запуши.

Както и да било, те били същества от съвсем нов порядък и мисленето им било от съвсем нов порядък, и те се опитвали да проумеят онова, което виждали и всички болки, които ги измъчвали в това ново състояние.

Не всичките им открития били записани. Нито има писмени свидетелства, нито устната традиция е съхранила кога за първи път те решили да предадат кръвта или са избрали метода, по който това да бъде сторено — че кръвта на жертвата трябва да се изсмуче до здрачния миг на наближаващата смърт, инак демоничната кръв, прелята в нея, няма да може да превземе тялото.

Ала устната традиция е донесла до нас знанието, че царят и царицата се опитали да запазят в тайна какво им се е случило, но отсъствието им през деня събудило подозрения. Те не можели да присъстват на верските обреди в страната си.

И станало тъй, че още преди да вземат ясни решения, те трябвало да насърчат населението да почита Добрата майка на лунна светлина.

Ала те не успели да се увардят от заговорниците, които все така не разбирали как те са успели да оцелеят и търсели нови пътища за разправа с тях. И ги нападнали, въпреки всички предпазни мерки, и силата на царя и царицата потресла нападателите, а още повече ги уплашило това, че раните, които успели да им нанесат, по чудо заздравявали начаса. Отсекли едната ръка на царя, той я вдигнал и я долепил обратно до рамото си, и тя отново оживяла, и заговорниците се впуснали в бяг.

И след всички нападения и битки тайната била разгадана не само от царските врагове, но и от жреците.

И вече никой не искал да погуби царя и царицата — те искали да ги пленят и да получат от тях тайната на безсмъртието, и се мъчели да вземат кръв от тях, ала първите им опити се провалили.

Тези, които пили от тяхната кръв, не я поемали в предсмъртния си миг, и затова се превръщали в мелези, полубогове полухора, и загивали в страшни мъки. Ала някои успели. Може би първо са оставяли кръвта им да изтече. Записи няма. Ала в по-късни векове по този начин винаги успявали да откраднат кръв.

И може би Майката и Бащата решили да създадат новопосветени. Може би измъчвани от страх и самота, те решили да предадат тайната на хора, добри по нрав, на които можели да се доверят. Отново не ни е казано. Но каквото и да се е случило, появили се и други Кръвопиещи и начинът, по който били създавани, се разчул.

И свитъците разказват, че Майката и Бащата се стремели да възтържествуват над своето злощастие. Те търсели някакъв смисъл в случилото се и били убедени, че техните изострени сетива несъмнено трябвало да служат на доброто. Добрата майка била позволила това да се случи, нали?

И те били длъжни да държат в тайна онова, което се вършело, и да му придават святост, защото инак Египет можел да се превърне в племе от демони кръвопийци, които ще разделят света на Кръвопиещи и хора, отглеждани само за да дават кръв, тирания, която, веднъж възцарила се, никога не би могла да бъде отхвърлена единствено със силите на смъртните.

И затуй добрите цар и царица избрали пътя на обреда, на мита. Те виждали в себе си символ на намаляващата и растяща луна, а в пиенето на кръв — въплътения бог, който поема в себе си принесената му жертва, и прилагали върховните си сили, за да пророкуват, предсказват и съдят. Те смятали, че действително приемат от името на бога кръвта, която инак щяла да се разлее по олтара. Те облекли със символи и тайнственост онова, което не можели да позволят да се превърне в ежедневие, и се скрили от очите на смъртните в храмовете, за да им се кланят онези, които им носели кръв. За себе си те отреждали най-силните жертви и те неизменно били принасяни за доброто на страната. Невинни, чужденци, злодеи — те пиели кръвта им за Майката и за Доброто.

Те разпространили легендата за Озирис, отчасти вдъхновена от собствените им ужасни страдания — нападението на заговорниците, оздравяването, нуждата им да живеят сред царството на мрака, в задгробния свят, неспособността им да излязат на слънце. И го вплели сред по-старите, вече съществуващи легенди в земите, от които идвали, за богове, които умират и възкръсват от любовта си към Добрата майка.

И тъй, тези легенди стигнали до нас; те се разпространили и отвъд тайните места, на които се кланяли на Майката и на Бащата и където те сътворявали и новопосветени чрез кръвта.

И когато първият фараон построил първата си пирамида, те вече били древни. И в най-ранните текстове те са записани в изопачена, странна форма.

Още сто богове царували в Египет, както царуват и във всички други земи. Ала почитта към Майката и Бащата и към Кръвопиещите останала. Тайна и могъща вяра, на която посветените се отдавали, за да слушат беззвучните гласове на боговете и да сънуват техните сънища.

Не ни е казано кои са били първите новопосветени от Майката и Бащата. Знаем само, че те разпространили вярата чак до островите сред великото море и в земите на двете реки, и до северните гори. Че навред из тези земи в светилищата лунният бог властвал и пиел жертвената кръв, и чрез силите си прониквал в душите на хората. Във времето между жертвоприношенията, докато богът гладувал, духът му можел да напусне тялото, да обикаля небесата, да научи стотици неща. И смъртните с най-чисти сърца можели да дойдат в светилището и да чуят гласа на бога, и той също ги чувал.

Ала още преди моето време, преди хиляда години, всичко това вече бе само една стара и несвързана история. Лунните богове царуваха в Египет от може би три хиляди години. И вярата бе нападана отново и отново.

Когато египетските жреци се обърнаха към слънчевия бог Амон Ра, те отвориха подземията на лунния бог и оставиха слънцето да го изпепели. Мнозина наши себеподобни бяха погубени. Същото се случи и когато първите варварски воини нахлуха от горните земи в Гърция, рушаха светилищата и убиваха онова, което не разбират.

Сега там, където някога властвахме ние, властва дърдоренето на Делфийския оракул, и там, където някога се издигахме ние, се издигат статуи. В северните гори, отдето идваш ти, се наслаждаваме на последния си час сред онези, които все още проливат на олтарите ни кръвта на злодеи, и в малките египетски села, където за бога в подземието се грижат един-двама жреци и позволяват на вярващите да му водят злодеи, защото не могат да отвличат невинни, без да възбудят подозрения, а злодеи и чужденци винаги се намират. И долу в джунглите на Африка, край развалините на древни градове, които никой не помни, там също все още ни се подчиняват.

Ала нашата история се придружава и от разкази за бунтари, Кръвопиещи, непризнаващи никаква богиня и винаги използвали своите сили така, както на тях им се прииска.

Те живеят в Рим, в Атина, във всички градове на Империята онези, които не се подчиняват на никакви закони за правда и неправда и използват способностите си за свои цели.

И те също загинаха от ужасна смърт, изпепелени от жарта и пламъците, също като боговете в дъбравите и светилищата, и ако някой от тях е оцелял, те дори не се досещат защо убийственият огън ги е сполетял и как Майката и Бащата са били изнесени на слънце.

Той замлъкна.

Наблюдаваше реакцията ми. В библиотеката бе тихо, и ако другите дебнеха зад стените, аз вече не ги чувах.

— Не вярвам на нито една дума — заявих.

Той се вторачи в мен в слисано мълчание, а после избухна в смях и дълго се смя.

Вбесен, аз излязох от библиотеката, преминах през залите на храма, изкачих се по тунела и излязох на улицата.

11

Това никак не ми беше присъщо — да напусна вбесен, рязко да прекратя всичко и да си тръгна. Като смъртен никога не бях постъпвал така. Но, както вече казах, бях на ръба на безумието, първото безумие, в което изпадат мнозина от нас, въвлечени принудително във всичко това.

Прибрах се в своята къщичка близо до голямата Александрийска библиотека и легнах в леглото си, все едно наистина можех да си позволя да заспя там и да избягам от всичко.

— Идиотски дивотии — промърморих си.

Ала колкото повече мислех за тази история, толкова повече смисъл добиваше тя. Имаше смисъл в идеята, че има нещо в кръвта ми, което ме принуждава да пия още кръв. В това, че то изостряше всички сетива, че поддържаше тялото ми — сега вече просто имитация на човешко тяло, и то функционираше, а отдавна трябваше да е престанало. Имаше смисъл и в идеята, че то не притежава собствен разум, ала въпреки това е сила, организирана сила със свое собствено желание да живее.

Имаше смисъл дори и в идеята, че всички ние може да сме свързани с Бащата и Майката, защото то, това нещо, беше духовно по природа и за него не съществуваха други телесни ограничения, освен ограниченията на всяко едно тяло, което то завладяваше. То, това нещо, бе стеблото, а ние бяхме цветовете, разпръснати на огромни разстояния, ала свързани от преплетените филизи, оплели целия свят.

Ето защо боговете можеха да чуват мислите си толкова добре, ето защо знаех, че в Александрия има и други като мен още преди те да ме призоват. Ето защо те можеха да дойдат и да ме открият в къщата ми, ето защо можеха да ме отведат до тайната си врата.

Е, добре. Може и да беше истина. И наистина е станало случайно това сливане между неведома сила и човешките тяло и разум, родило Новото създание, както се бе изразил Старейшината.

Но въпреки това тази история никак не ми се харесваше.

Бунтувах се срещу нея, защото, ако бях нещо, то бях самостоятелна личност, отделно създание със силно чувство за собствените си права и привилегии. Да бъда гостоприемния на чуждо същество — това умът ми не го побираше. Аз все още бях Марий, каквото и да бе сторило то с мен.

Най-накрая в съзнанието ми остана една-единствена мисъл: щом съм свързан с тези Майка и Баща, то аз трябва да ги видя и да се уверя, че са в безопасност. Не можех да живея с мисълта, че всеки миг мога да умра заради някаква алхимия, която нито разбирах, нито имах някаква власт над нея.

Ала не се върнах в подземния храм. Следващите няколко нощи пирувах с кръв, докато удавих в нея печалните си размисли, а после, в часовете преди зазоряване, както винаги, бродех из голямата Александрийска библиотека и четях.

Безумието в мен донякъде се уталожи. Престанах да копнея за смъртното си семейство. Престанах да се сърдя на проклетото създание в подземния храм, повече мислех за новата сила, която притежавах. Щях да живея векове наред; щях да разгадая отговорите на всевъзможни въпроси. Аз щях да бъда вечното съзнание за случващото се в течение на времето! И стига да убивах само злодеи, можех да понеса жаждата си за кръв и дори да й се наслаждавам. А когато му дойдеше времето, щях да сътворя и свои спътници, и да ги сътворя умело.

Какво ми оставаше сега? Да се върна при Старейшината и да разбера къде е скрил Майката и Бащата. И да видя с очите си тези създания. И да направя тъкмо онова, с което бе заплашил Старейшината — да ги скрия толкова надълбоко в земята, че никой смъртен никога да не ги намери и да не ги изложи на дневна светлина.

Лесно е да си го мислиш, лесно е да си представяш колко е просто да ги изпратиш там.

Пет нощи, след като бях напуснал Старейшината, когато всички тези мисли бяха имали достатъчно време да се разгърнат в ума ми, аз лежах и почивах в спалнята си и лампите, също както преди, светеха през прозрачните завеси на балдахина. В процеждащата се златиста светлина аз се вслушвах в звуците на спящата Александрия и пропадах в ефирни, бляскави сънища наяве. Питах се дали Старейшината ще дойде отново при мен, разочарован, че не съм се върнал, и когато тази мисъл възникна съвсем ясно в ума ми, осъзнах, че отново някой стои на вратата.

Някой ме наблюдаваше и аз го усещах. За да го видя, трябваше само да извърна глава. И тогава щях да имам превъзходство над Старейшината. Щях да му кажа: „Значи си дошъл тук от самота и разочарование и сега искаш да ми разкажеш и още, така ли? Защо не се завърнеш там да седиш и да мълчиш, за да оскърбяваш своите подобни на духове другари, братството на пепелта?“ Разбира се, не бих му казал подобно нещо. Но не бях толкова извисен, че да не си го помисля и да му позволя да чуе мислите ми — ако онзи на вратата беше той.

Онзи на вратата не си тръгваше.

И аз бавно извърнах очи към него и видях, че там стои жена. И не просто жена, а жена, облечена като древните царици във фини ленени дипли, с черна коса, дълга до раменете и оплетена със златни нишки. От нея се излъчваше безбрежна сила, невидимо и властно присъствие, тя сякаш изпълваше цялата ми малка и незначителна стая.

Седнах и дръпнах завесите, и лампите в стаята угаснаха. Видях как в мрака над тях се изви пушек, сиви змиеподобни струи се извиха към тавана и се разсеяха. Тя продължаваше да стои там — остатъкът от светлина огряваше безизразното лице, блещукаше по скъпоценните камъни по огърлицата й и в големите й бадемовидни очи. И тя безмълвно произнесе:

Марий, изведи ни от Египет.

А после изчезна.

Сърцето ми неудържимо думкаше в гърдите. Излязох в градината да я потърся. Прескочих стената и се заослушвах самотно на пустата, незастлана с калдъръм улица.

Втурнах се съм старата част на града, където бях открил вратата. Смятах да сляза в подземния храм, да открия Старейшината и да му кажа, че трябва да ме отведе при нея — бях я видял, тя се бе раздвижила, бе проговорила, бе дошла при мен! Не бях на себе си, но щом посегнах към вратата, разбрах, че няма нужда да слизам долу. Разбрах, че ако изляза извън града, сред пясъците, бих могъл да я намеря. Тя вече ме водеше към своето укритие.

В последвалия час си припомних силата и скоростта, които бях познал сред горите на Галия и оттогава не бях прилагал. Излязох от града там, където единствената светлина идеше от звездите, и продължих да крача, докато стигнах разрушен храм, и там започнах да копая в пясъка. Няколко часа щяха да са нужни на банда смъртни, за да открият капака, но аз го намерих бързо и успях да го вдигна — нещо непосилно за смъртните.

Витото стълбище, по което слязох надолу, и коридорите, по които минах, не бяха осветени. Проклинах се, че не съм взел свещ, че щом я видях, така ми се подкосиха краката, че бях хукнал подир нея като влюбен.

— Помогни ми, Акаша — прошепнах. Протегнах ръце напред и се опитах да прогоня смъртния страх от чернотата, сред която бях сляп като обикновен човек.

Ръцете ми докоснаха нещо твърдо отпред. Спрях да си поема дъх, опитвах се да се овладея. После ръцете ми заопипваха предмета и напипаха гърдите на човешка статуя, раменете й, ръцете й. Ала не, това създание не беше статуя, то бе от някаква материя, по-гъвкава от камъка. И когато пръстите ми напипаха лицето, устните се оказаха мъничко по-меки от останалото и аз се отдръпнах назад.

Чувах ударите на сърцето си. Чувствах се страшно унизен от сковалия ме страх. Не смеех да произнеса името Акаша. Знаех, че онова, което бях докоснал, имаше формата на мъжко тяло. Това бе Енкил.

Затворих очи, опитах се да събера мислите си, да измисля някакъв план за действие, който не допускаше да се врътна и да хукна като луд… И чух сухо изпукване, и върху спуснатите си клепачи видях огън.

Отворих очи и видях, че на стената зад него пламти факла. Тъмните му очертания се извисяваха пред мен, очите му бяха живи и безспорно ме гледаха, черните им зеници плаваха сред приглушена сива светлина. Инак беше безжизнен, отпуснал ръце отстрани на тялото си. И той носеше украшения като нея и бе облечен с великолепните одежди на фараон, а в косите му също бе вплетено злато. Цялата му кожа беше бронзова, също като нейната — тъмна и лъскава, както бе казал Старейшината. Той не помръдваше, взираше се в мен и бе самото въплъщение на заплахата.

В голата стая зад него тя седеше върху една каменна издатина с глава, наклонена под ъгъл и отпуснати ръце, като захвърлен там безжизнен труп. Дрехите й бяха оцапани от пясъка, пясък бе полепнал и по обутите й в сандали крака, а празният й поглед се взираше в нищото. Съвършен образ на смъртта.

А той, като каменен страж на царска гробница, ми преграждаше пътя.

Не долавях откъм тях нищо повече от онова, което ти долови от тях, когато те заведох долу в стаята им тук, на острова. Струваше ми се, че от страх ще издъхна на място.

Ала по краката и по дрехите й имаше пясък. Тя бе дошла при мен! Наистина!

Ала в коридора зад мен бе влязъл някой. Някой тътреше крака по пода, и когато се обърнах, видях един от изгорелите — този си беше направо скелет, черните му венци бяха оголени, а зъбите се врязваха в лъскавата му, черна, сбръчкана долна устна.

Щом го видях, щом съзрях костеливите му ръце и крака, разкривените стъпала, ръцете му, които се люшкаха с всяка крачка, едва преглътнах надигналото се в гърлото ми възклицание. Той напираше към нас, ала като че не ме виждаше. Вдигна ръце и бутна Енкил.

— Не, не, връщай се в стаята! — прошепна той с тих, дрезгав глас. — Не, не! — сякаш всяка сричка му отнемаше всичките сили. Съсухрените му ръце бутнаха фигурата. Но той не можеше да я помръдне.

— Помогни ми! — обърна се той към мен. — Те се раздвижиха. Защо? Накарай ги да се върнат. Колкото по-далече отиват, толкова по-трудно е да ги върнем.

Взрях се в Енкил и ме обзе ужасът, който обзе теб, когато осъзна, че в тази статуя — привидно неспособна или нежелаеща да помръдне — се таи живот. И докато гледах, зрелището стана още по-ужасно, защото овъгленият дух се разкрещя и задраска Енкил, неспособен да му стори нищо. И гледката на тази твар, която отдавна трябваше да е мъртва и се мореше така, и другото създание, така съвършено в своята богоподобност и така величествено, което не помръдваше, ми беше непоносима.

— Помогни ми! — възкликна съществото. — Вкарай го обратно в стаята! Накарай ги да се върнат там, където трябва да стоят!

Как бих могъл? Как бих могъл да докосна това създание? Как бих могъл дори да си помисля да настоявам да отиде там, където той не желаеше да отиде?

— Ако ми помогнеш, нищо няма да им стане — заувещава ме съществото. — Те ще бъдат заедно, и ще са спокойни. Бутни го. Хайде! Бутай! О, погледни я! Какво се е случило с нея! Виж!

— Добре, да му се не види! — прошепнах, и обзет от срам, отново допрях длани до Енкил и го побутнах, ала да го помръдна бе невъзможно. Тук силата ми нямаше никакво значение, а изгорелият още повече ме дразнеше с неговите безсмислени дрънканици и тикане.

Ала тогава той хлъцна, забръщолеви, вдигна във въздуха костеливите си ръце и заотстъпва назад.

— Какво ти става! — викнах му, като едва се сдържах да не се разпищя и да побягна. Ала скоро видях.

Акаша бе застанала зад Енкил, непосредствено зад него, и ме гледаше през рамото му, и видях, че нейните пръсти обгръщат мускулестите му ръце. Очите й в стъклената си красота бяха все така безизразни. Ала тя го караше да се раздвижи, и последва зрелище: тези две създания се движеха по своя собствена воля, той отстъпваше бавно и едва докосваше земята с крака, засланяше я и аз виждах само ръцете й, горната половина на главата и очите.

Примигах и се опитах да мисля трезво.

Те отново седяха на своята издатина, един до друг, в същата поза, в която ти ги видя тази вечер в подземието тук, на острова.

Изгореното същество бе близо до припадък. Бе паднало на колене и нямаше нужда да ми обяснява защо. Много пъти ги бе откривало в най-различни пози, ала никога досега те не бяха помръдвали пред очите му. И никога не я бе виждал такава.

А аз щях да се пръсна от знанието защо я бе видял такава. Тя бе дошла при мен. Но в един момент моята гордост и радост отстъпиха пред неизбежното — непреодолимо страхопочитание, и най-сетне скръб.

Заплаках. Разплаках се неудържимо, както не бях плакал, откакто със стария бог в дъбравата преживях моята смърт, и това проклятие, това велико, могъщо и лъчезарно проклятие ме бе сполетяло. Плачех, както се разплака ти, когато ги видя за първи път. Плачех за тяхната неподвижност и самота, и за това ужасно малко място, в което те се взираха напред в нищото или седяха в тъмното, докато горе Египет умираше.

Богинята, майката, създанието, каквото и да бе тя. Неразумна и безмълвна или безпомощна наша прародителка, тя ме гледаше. И това несъмнено не бе илюзия. Големите й лъскави очи, обрамчени от черни мигли, се взираха в мен. И отново се разнесе гласът й, ала в него не се долавяше нищо от предишната мощ, той бе просто мисъл, отвъд всякакви думи, която изникна в ума ми:

Изведи ни от Египет, Марий. Старейшината възнамерява да ни погуби. Пази ни, Марий. Инак ще загинем тук.

— Кръв ли искат? — извика изгорелият. — Раздвижили са се, защото искат жертва ли? — нареждаше съсухреният умолително.

— Върви им доведи жертва — наредих му.

— Сега не мога, нямам сили. А те не желаят да ми дадат от целебната си сила, да ми дадат само няколко капчици, изгорялата ми плът можеше да се съживи, кръвта в мен да бликне отново, и щях да им принеса славни жертви.

Но в тази малка реч имаше нещо нечестно, защото те вече не желаеха славни жертвоприношения.

— Опитай отново да пиеш от кръвта им — насърчих го, и това бе ужасно себично от моя страна. Просто исках да видя какво ще се случи.

Ала за мой срам той наистина отиде при тях, наведе се и започна да ридае и да ги умолява да му дадат от тяхната могъща кръв, древна кръв, та изгарянията му да заздравеят по-бързо, разправяше, че е невинен, че не той ги е заровил в пясъка, а Старейшината, и им се молеше, молеше да му позволят да пие от първичния извор.

А после го обзе ненаситна жажда. Разтърсван от гърчове, той показа зъбите си като кобра и се стрелна, протегнал черните си нокти, към шията на Енкил.

Ръката на Енкил се вдигна, точно както бе казал Старейшината, и запокити изгорелия чак на другия край на стаята.

Той падна по гръб, а ръката се върна на мястото си.

Изгорелият ридаеше, а аз изпитвах още по-голям срам. Изгорелият бе твърде слаб и не можеше да излезе на лов за жертви и да доведе жертви. Аз го бях насърчил, само за да видя какво ще стане. И мракът тук, скърцащият пясък по пода, пустотата, вонята на факлата и грозната гледка на гърчещото се и ридаещо изгоряло същество, всичко това въздействаше толкова обезсърчително, че не можеше да се изкаже с думи.

— Тогава пий от мен — рекох аз, разтреперан от зрелището. Зъбите отново се оголиха, ръцете се протегнаха да ме хванат. Но поне това можех да направя за него.

12

Когато приключих с това създание, му наредих да не пуска никого да влиза в подземието. Как, по дяволите, той би могъл да ги уварди от когото и да било, не можех да си представя, но му го заявих с потресаваща властност и побързах да изчезна.

Върнах се в Александрия, проникнах с взлом в дюкян, който продаваше старинни вещи, откраднах два позлатени и изрисувани саркофага за мумии и много лен за увиване и се върнах в пустинното подземие.

И смелостта, и страхът ми бяха стигнали своя връх.

Както често се случва, когато даваме кръв или я поемаме от друг себеподобен, когато изгорелият заби зъби в гърлото ми, пред очите ми изникнаха образи, засънувах образи. И онова, което бях видял и сънувал, бе свързано с Египет, с епохата на Египет и с това, че четири хиляди години по тази земя езикът, вярата и изкуството почти не се бяха променили. И за първи път това ми бе понятно и ме накара да изпитам дълбоко състрадание към Майката и Бащата, реликви от тази земя, също както пирамидите бяха реликви. А състраданието подхрани любопитството ми и го превърна в чувство, сродно на отдаденост.

Макар че, честно да си призная, бих откраднал Майката и Бащата и само за да оцелея.

Това ново познание и ново увлечение ме вдъхновяваше. Когато отидох при Акаша и Енкил, за да ги положа в дървените ковчези за мумии, знаех със сигурност, че Акаша ще го позволи и че един удар на Енкил сигурно щеше да ми разбие главата.

Но и Енкил отстъпи като Акаша. Те ми позволиха да ги увия в лен, да ги превърна в мумии и да ги положа в хубавите дървени ковчези с изрисувани върху тях чужди лица и безкрайните изписани с йероглифи наставления за мъртвите и да ги откарам в Александрия. Това и направих.

Оставих съществото дух в ужасна възбуда, когато поех, повлякъл и под двете подмишници по един ковчег за мумия.

Когато пристигнах в града, наех мъже да отнесат ковчезите в дома ми — тъй ми изглеждаше по-подобаващо, а после ги закопах дълбоко в градината, като през цялото време обяснявах на глас на Акаша и Енкил, че престоят им в пръстта няма да е продължителен.

Следващата нощ ме обзе ужас, че се налага да ги оставя. Ловувах и убих само на няколко крачки от портата на собствената си градина. А после пратих робите си да купят коне и каруца за мен и да приготвят всичко за пътешествие по крайбрежието до Антиохия на река Оронт, град, който познавах и обичах и в който чувствах, че нищо няма да ни застрашава.

Както се и боях, Старейшината се появи скоро. Дори го очаквах в сумрачната си спалня, изтегнат на леглото като римлянин, с лампата до мен и със старо копие на някаква римска поема в ръка. Питах се дали ще усети къде се намират Акаша и Енкил и нарочно си представях неистини — че съм ги затворил в самата велика пирамида.

Все още сънувах съня за Египет, дошъл от изгорялата земя, в която законите и вярата бяха останали непроменени по-дълго, отколкото можехме да си представим, земя, познавала картинното писмо, пирамидите и митовете за Озирис и Изида още когато Гърция е тънела в мрак, а Рим изобщо го е нямало. Видях как река Нил се разлива над бреговете си. Виждах планините от двете й страни, обграждащи долината. Виждах времето със съвсем различна представа за него. И това не просто бе сънят на изгорелия — това бе всичко, което някога бях видял и узнал за Египет, усещане за неща, родили се там, за които бях научил от книгите далеч, преди да стана дете на Майката и на Бащата, които сега възнамерявах да отведа със себе си.

— Кое те кара да мислиш, че ще ти ги поверим! — възкликна Старейшината още щом се появи на вратата. Беше грамаден, когато, облечен само с късата ленена пола, се заразхожда из стаята ми. Светлината на лампата лъщеше по голата му глава, по кръглото му лице, по изпъкналите му очи. — Как смееш да отвеждаш Майката и Бащата! Какво си им сторил!

— Ти си бил онзи, който ги е изнесъл на слънце — отвърнах.

— Ти си искал да ги погубиш. Ти си онзи, който не е вярвал в старата история. Ти си бил пазителят на Майката и Бащата и ме излъга. Ти си предизвикал смъртта на нашите себеподобни от единия край на света до другия. Ти. И ти ме излъга!

Той се стъписа. Реши, че съм се възгордял нетърпимо, неописуемо. И аз бях на същото мнение. Ала какво от това? В негова власт е било да ме изпепели, ако и когато е изгорил Майката и Бащата. И тя бе дошла при мен! При мен!

— Не знаех, че това ще се случи — заяви той сега, с набъбнали по челото вени и свити юмруци. Докато се мъчеше да ме сплаши, приличаше на огромен гологлав нубиец. — Кълна ти се във всичко свято, не знаех. А и ти не знаеш какво е да бъдеш техен пазител, да ги гледаш година след година, десетилетие след десетилетие, век след век и да знаеш, че те могат да говорят, могат да се движат и не желаят!

Не изпитвах състрадание нито към него, нито към изреченото от него. Той бе просто загадъчна фигура, застанала в средата на тази стаичка в Александрия, и той ми роптаеше за някакви страдания, непостижими за въображението. Как бих могъл да му съчувствам?

— Аз ги наследих — заяви той. — Те ми бяха дадени! Какво да правя? И аз трябваше да се боря с тяхното мълчание наказание, с отказа им да наставляват племето, което бяха пуснали в света. И на какво се дължеше това мълчание? На отмъстителност, казвам ти! Те ни отмъщаваха! Ала за какво? Останал ли е някой вече, който да може да си спомни нещо, случило се преди хиляда години? Никой! Кой разбира всичко това? Старите богове излизат на слънце, влизат в огъня или насилници причиняват тяхната гибел, или се погребват в най-мрачните земни дълбини, за да не се надигнат никога повече. Ала съществованието на Майката и Бащата е вечно, и те не продумват. Защо не се погребат някъде, където нищо не може да им навреди? Защо просто гледат и слушат, и отказват да говорят? Едва когато някой се опита да отнеме Акаша от Енкил, той се раздвижва, напада и поваля враговете си като оживял каменен колос. Казвам ви, когато ги изведох сред пясъците, те не се опитаха да се спасят! Когато побягнах, те стояха, обърнали лица към реката!

— Сторил си го, за да видиш какво ще се случи, дали това ще ги накара да помръднат!

— За да се освободя! За да кажа „Няма повече да ви пазя! Размърдайте се! Проговорете!“ да видя дали онази стара история е истина, и ако е истина, то нека всички погинем в пламъци!

Беше се изтощил. С немощен глас най-накрая рече:

— Не можеш да отведеш Майката и Бащата. Как би могло да ти хрумне, че ще ти го позволя! На теб, който може и да не оцелееш до края на века, на теб, избягал от задълженията си в дъбравата. Ти не знаеш кои са Майката и Бащата! Не една лъжа ти наговорих.

— Имам нещо да ти кажа — заявих му. — Сега ти вече си свободен. Ти знаеш, че ние не сме богове. Не сме и хора. Ние не служим на Майката земя, защото не ядем плодовете й и не полягаме естествено в прегръдките й. Ние не й принадлежим. И аз напускам Египет без никакви по-нататъшни задължения към теб и ги отвеждам със себе си, защото за това ме помолиха те, и аз няма да позволя нито те, нито аз да бъдем погубени.

Той отново се стъписа. Как ме бяха помолили те? Ала бе така вбесен и внезапно така се изпълни с омраза, че не можеше да намери думи. Той, този мъж, бе разумен и образован като мен, ала знаеше за нашите сили неща, за които аз дори не предполагах. Като смъртен аз никога не бях убивал човек. Не знаех как се убива нещо живо, освен от нежната и безмилостна нужда от кръв.

Той знаеше как да използва свръхестествените си сили. Очите му се превърнаха в цепки, а тялото му се вцепени. От него се излъчваше заплаха.

Той се приближи към мен с пределно ясни намерения и аз мигновено се надигнах от леглото и започнах да се браня от ударите му. Той ме хвана за гърлото и ме запокити към каменната стена, и костите на рамото и десницата ми се строшиха. Пронизан от остра болка, аз разбрах, че той ще разбие главата ми в камъка и ще строши всичките ми крайници, а после ще ме залее с маслото от лампата и ще ме изгори, и аз ще изчезна от неговата вечност, сякаш никога не бях узнавал никакви тайни и никога не бях посмявал да му се натрапя.

Борех се както никога преди. Но болката буйстваше в съсипаната ми ръка, а силата ми в сравнение с неговата бе като твоята, ако я сравним с моята. Но вместо да дращя по ръцете му, когато те се сключиха около гърлото ми, вместо инстинктивно да се мъча да изтръгна гърлото си от хватката му, аз бръкнах с палци в очите му. И въпреки че ръката ми изгаряше от болка, с всички сили натиснах очните му ябълки навътре.

Той ме пусна и нададе вой. По лицето му рукна кръв. Побягнах далече от него към градинската врата. Тъй силно бе душил той гърлото ми, че още не можех да дишам, и стиснал провисналата си ръка, с ъгъла на окото си видях нещо, което ме обърка: пръстта в градината изригна нависоко, а въздухът се сгъсти като напоен с пушек.

Препънах се в прага, загубих равновесие, сякаш вятърът ме поде и когато се огледах назад, го видях да върви след мен, и очите му още блестяха, макар и натикани дълбоко навътре в орбитите. Ругаеше ме на египетски. Разправяше, че трябва да отида в подземния свят при демоните и никой да не ме ожали.

А после лицето му замръзна, същинска маска на страха, и той се спря. Изглеждаше почти смешен в тревогата си.

И тогава видях онова, което той бе видял — фигурата на Акаша, която ме подмина отдясно. Лененият покров около главата й бе разкъсан, ръцете й се бяха изтръгнали на свобода и тя цялата бе покрита с песъчлива пръст. Очите й все така се взираха безизразно, и тя бавно настъпваше към него, все по-близо, защото той бе неспособен дори да шавне, за да се спаси.

Той падна на колене, като й ломотеше на египетски, отначало смаяно, а после несвързано и страхливо. Ала тя продължаваше да настъпва и ленът се стелеше около нея, и с всяка бавна, плавна крачка покровът се разкъсваше все повече. Той се извърна, падна на ръце и запълзя, сякаш някаква невидима сила му пречеше да се изправи на крака. Несъмнено това бе нейно дело, защото най-накрая той се просна на земята с щръкнали във въздуха лакти, неспособен да се помръдне.

Бавно и тихо тя стъпи върху обратната страна на дясното му коляно, смаза го със стъпало и кръвта шурна изпод петата й. Със следващата стъпка смаза таза му и той изрева като нямо животно, а кръвта бликна от смазаните му телеса. Следващата стъпка смаза рамото му, следващата — главата му, която се пръсна под тежестта й като жълъд. Ревът секна. Кръвта струеше от треперещите му останки.

Когато се обърна, изражението й бе все същото, непроменено от случилото се с него, безразлично дори към самотния и изпаднал в ужас свидетел, свит до стената. Тя се разходи върху останките му със същата бавна и лека крачка и го размаза докрай.

Онова, което остана от него, дори нямаше очертанията на човек просто кървава пихтия, размазана на пода, ала тя блестеше, клокочеше и се издуваше и спадаше, сякаш в нея още имаше живот.

И аз се вцепених от знанието, че в нея имаше живот, и че безсмъртието можеше да означава и това.

Но тя се бе спряла, и се обърна наляво толкова бавно, че приличаше на въртенето на статуя, завързана с верига, ръката й се вдигна и лампата до леглото се издигна във въздуха и се стовари върху кървавата пихтия, и щом маслото се разля, то бързо пламна.

Той шупна като мас, пламъците затанцуваха от единия край на тъмната маса до другия, кръвта като че подхранваше огъня, пушекът бе лютив, ала вонята, която се разнасяше, бе единствено на масло.

Аз стоях на колене, прислонил глава до вратата. Бях на път да изгубя съзнание от потрес. Гледах го как изгоря и от него не остана нищичко. Гледах я как стои там, отвъд пламъците, и по бронзовото й лице не се мяркаше ни най-малък признак ни на разум, ни на тържество, ни на воля.

Затаих дъх в очакване погледът й да се насочи към мен. Но това не стана. И докато мигът се проточваше и огънят угасваше, осъзнах, че тя е престанала да се движи. Беше се завърнала към състоянието на пълно мълчание и покой, което всички останали очакваха от нея.

В стаята сега бе тъмно. Огънят бе изгаснал. От миризмата на горящо масло ми се гадеше. Тя приличаше на египетски призрак, увита в разкъсания си покров и изправена пред блещукащите въглени, позлатените мебели проблясваха на небесната светлина и макар и с майсторска римска изработка, напомняха на изкусната, изящна украса на царска гробница.

Изправих се на крака, болката в рамото и в ръката ми туптеше. Чувствах как кръвта се устремява към нея, за да я изцели, но бях пострадал доста тежко. Не знаех колко време ще продължат страданията ми.

Ала знаех, разбира се, че ако пия от нея, изцелението ще бъде много по-бързо, може би мигновено, и още тази нощ можехме да отпътуваме от Александрия. Аз можех да я отведа далече, далече от Египет.

И тогава осъзнах, че това ми го казваше тя. Тя бе вдъхнала чувствено в мен думите „далече, далече“.

И аз й отговорих: Бил съм по целия свят и ще ви отведа на безопасни места. Но пък може и да съм си въобразил целия този разговор. И мекото й гъвкаво усещане за обич към нея идеше от мен. Губех напълно разсъдъка си и знаех, че този кошмар никога, никога няма да свърши, освен сред огън като онзи, че никаква естествена старост и никаква смърт никога няма да накарат страховете ми да стихнат и да притъпят болките ми, както някога бях очаквал.

Но всичко това изгуби значение. Важното беше, че аз съм сам с нея и в този мрак тя стоеше там като човешка жена, млада богиня на жизнеността, изпълнена с прелестни думи, идеи и мечти.

Приближих се до нея и ми се стори, че тя е гъвкаво и податливо създание, и някакво познание за нея, стаено в мен, очакваше да си го припомня, очакваше да му се насладя. Ала се боях. Тя можеше да стори с мен същото, което бе сторила със Старейшината. Но това бе нелепо. Тя нямаше да ми стори това. Сега аз бях неин пазител. Тя никога нямаше да позволи на никого да ми навреди. Не. Аз трябваше да разбера това. И аз се приближавах все повече и повече до нея, докато устните ми докоснаха бронзовото й гърло и всичко се реши, когато почувствах върху тила си твърдия, студен натиск на нейната длан.

13

Няма да се мъча да описвам екстаза. Ти го позна, когато пое кръвта от Магнус. Позна го, когато аз ти дадох кръвта в Кайро. Познаваш го, когато убиваш. И ще разбереш, когато ти кажа, че бе същото, ала умножено хилядократно.

Не виждах нищо, не чувах нищо и не усещах нищо, освен абсолютно щастие, абсолютно доволство.

Ала и се пренесох на други места, други стаи от древното минало, и ми говореха гласове, и се губеха битки. Някой плачеше в агония. Някой крещеше думи, които знаех и не знаех: Не разбирам! Не разбирам! Огромна бездна от мрак се разтвори и ме примамваше да пропадам, да пропадам, да пропадам, и тя въздъхна и промълви: Не, мога повече.

Свестих се. Лежах в леглото си. Тя стоеше в средата на стаята, все тъй неподвижна, и беше късна нощ, и Александрия мърмореше насън около нас.

Бях узнал още много неща.

Знаех толкова неща, че научаването им би ми отнело часове, ако не и нощи наред, ако ми бяха доверени с езика на смъртните. И нямах ни най-малко понятие колко време е изминало.

Знаех, че преди хиляди години между Кръвопиещи са се водели големи битки и мнозина от тях след сътворяването си бяха станали безжалостни и скверни приносители на смърт. За разлика от благите люде, влюбени в Добрата майка, които гладуваха и после изпиваха принесените й жертви, те бяха ангели на смъртта, които връхлитаха върху всяка жертва по всяко време, горди и убедени, че са част от всеобщата подредба, в която отделният човешки живот нямаше значение, в която животът и смъртта са равни, и на тях принадлежаха страданията и убийствата, и те избираха да ги раздават.

И тези страшни богове имаха своите поклонници сред хората, човешки роби, които им водеха жертви и трепереха от страх пред мига, в който самите те можеха да станат жертва на прищявката на бога.

Такива богове бяха властвали в древен Вавилон и в Асирия, и в отдавна забравени градове, и в далечна Индия, и в страни, за които нищичко не знаех, освен имената им.

И дори и сега, докато седях, потънал в мълчание и слисан от тези картини, аз разбирах, че тези богове са станали част от ориенталския свят, тъй чужд на света на Рим, в който се бях родил. Те бяха част от света на персите, където мъжете бяха жалки роби на своя цар, докато воювалите с тях гърци бяха свободни хора.

Без значение какви жестокости и изстъпления вършехме, дори и най-долният селянин бе ценен за нас. Животът бе ценност. А смъртта бе просто краят на живота, нещо, което трябва да се приема храбро, когато честта не ти оставя избор. Смъртта не притежаваше величие за нас. Всъщност не мисля, че смъртта изобщо притежаваше значение за нас. И несъмнено не бе състояние, предпочитано пред живота.

И въпреки че Акаша ми разкри тези богове в цялото им величие и тайнственост, аз ги намирах за ужасни. Нито сега, нито никога не бих могъл да ги прегърна и знаех, че философиите, които произтичаха от тях или ги оправдаваха никога няма да оправдаят моите убийства или да дадат утеха на мен, Кръвопиещия. Смъртен или безсмъртен, аз принадлежах на Запада. И обичах идеите на Запада. И винаги щях да чувствам вина за онова, което върша.

Ала все пак аз виждах могъществото на тези богове и несравнимата им прелест. Те се наслаждаваха на свобода, която аз нивга нямаше да позная. И виждах тяхното презрение към всички, които ги предизвикваха. И ги виждах как носят бляскавите си корони в пантеона на други страни.

И видях как те идват в Египет, за да откраднат първичната и всемогъща кръв на Бащата и Майката и да се погрижат Бащата и Майката да не се самозапалят, за да сложат край на царуването на тези мрачни и ужасни богове, които искаха да погубят всички добри богове.

И видях Майката и Бащата пленници. Видях ги погребани под блокове от диорит и гранит, притискащи телата им в подземна крипта, и само главите и шиите им се подаваха над тях. Така мрачните богове можеха да хранят Майката и Бащата с човешката кръв, на която те не можеха да устоят, и да пият от шиите им могъщата кръв против волята им. И всички мрачни богове на света идваха да пият от този най-стар от всички извори.

Бащата и Майката крещяха в мъки и умоляваха да ги пуснат. Ала това нищо не значеше за мрачните богове, които пируваха с техните страдания, пиеха ги така, както пиеха човешка кръв. Мрачните богове окачваха на поясите си човешки черепи, дрехите им бяха боядисани с човешка кръв. Майката и Бащата отказваха да приемат жертвите, ала от това тяхната безпомощност само нарастваше. Те не приемаха тъкмо онова, което можеше да им даде сила да поместят камъните и да влияят на предметите с мисълта си.

Ала въпреки това силата им нарастваше.

Години, много години бе продължило това мъчение, и между боговете се водеха войни, войни се водеха и между сектите, изповядващи живота, и онези, изповядващи смъртта.

Безброй години, докато най-сетне Майката и Бащата замлъкнали и не останал никой, който дори да помни, че някога са молели, борели са се и са говорели. Дошли години, когато вече никой не си спомнял кой е пленил Майката и Бащата и защо те никога не бива да бъдат освобождавани. Някои дори не вярвали, че Майката и Бащата са първичните създания и че загубата им би причинила вреда на всички останали. Това било само една стара легенда.

И през цялото това време Египет си оставал Египет и неговата религия, непокварена от чужденци, най-сетне възприела вярата в съвестта, в съда, пред който се явявали след смъртта всички живи същества, и богати, и бедни, вярата в доброто на земята и в задгробния живот.

И тогава дошла и нощта, когато открили Майката и Бащата освободени от техния затвор, и онези, които се грижели за тях разбрали, че единствено те са могли да поместят камъните. Тихомълком силата им била нараснала неизмеримо. Ала те стояли като статуи, прегърнати сред мръсната и тъмна стая, в която били държани векове наред, голи и сияйни — всичките им дрехи били изгнили отдавна.

Когато пиели от принесените им жертви, те се движели с ленивостта на влечуги през зимата, сякаш времето за тях е добило съвсем друго значение, и за тях годините се равнявали на нощи, а вековете — на години.

И древната вяра била силна както винаги, и тя не била източна, а в действителност не била и западна. Кръвопиещите оставали символи на доброто, лъчезарен образ на живота в задгробния свят, на който можела да се радва дори най-низко падналата египетска душа.

В тези късни времена в жертва можели да бъдат принасяни само злодеи. И така боговете извличали злото от хората и ги закриляли, и беззвучният глас на бога утешавал слабите и им доверявал истините, които богът научавал, докато гладува: че светът е изпълнен с вечна красота, че нито една душа в действителност не е сама.

Майката и Бащата били пазени в най-прекрасното от всички светилища и всички богове идвали при тях и вземали от тях, според волята им, капчици безценна кръв.

Ала после се случило невъзможното. Египет стигнал до своя край. Неща, смятани за неизменни, щели напълно да се променят. Дошъл Александър, на власт дошли Птоломеите, Цезар и Антоний, все груби и странни герои на драмата, която била просто краят на всичко.

И най-сетне черният, циничен Старейшина, порочният, разочарованият изнесъл Майката и Бащата на слънцето.

Станах от леглото. Стоях сред тази стая в Александрия, загледан в непомръдващата, втренчена фигура на Акаша, и провисналият й, мръсен ленен покров ми се струваше оскърбление. Разумът ми бе замаян от древна поезия, и бях завладян от любов.

Не изпитвах вече болки в тялото си от битката ми със Старейшината. Костите бяха заздравели. Паднах на колене и целунах пръстите на десницата на Акаша, отпусната до тялото й. Погледнах нагоре и видях, че тя ме гледаше, наклонила глава, с престранно изражение: то изглеждаше също тъй чисто в страданието си като щастието, което току-що бях познал. После главата й много бавно, нечовешки бавно се върна в първоначалното си положение, с поглед, втренчен напред, и в този миг аз разбрах, че съм видял и познал неща, които Старейшината никога не е знаел.

Изпаднал в транс, увих отново тялото й в лен. Повече от всякога се чувствах длъжен да се погрижа за нея и Енкил и ужасът от смъртта на Старейшината всеки миг трептеше пред очите ми, и кръвта, която ми бе дала тя, усилваше и радостта ми, и физическите ми сили.

И докато се приготвях да напусна Александрия, сигурно съм си мечтал как ще пробудя Енкил и Акаша, как в бъдните години те ще си възвърнат цялата открадната им жизненост и ние ще се опознаем до такава смайваща близост, че тези сънища за знания и опит, дадени ми чрез кръвта, щяха да избледнеят.

Моите роби отдавна се бяха върнали с конете и каруците за нашето пътешествие, с каменните саркофази, веригите и катинарите, които им бях заръчал да набавят. Те чакаха пред стените.

Положих ковчезите за мумии с Майката и Бащата в саркофазите, натоварени един до друг в каруцата, увих ги с вериги, заключих ги с катинари и ги завих с дебели одеяла и ние потеглихме към вратата на подземния храм на боговете, на път към градската порта.

Там, в стаите, имаше и други, ала те бяха твърде ужасени и не смееха да излязат. Разбира се, те знаеха, че съм откраднал Майката и Бащата. Сигурно знаеха и за смъртта на Старейшината.

Но за мен това нямаше никакво значение. Аз напусках стария Египет и с мен бе източникът на цялата ни сила. Бях млад, глупав и разпален.

Когато най-сетне стигнах в Антиохия на река Оронт, голям и чуден град, съперничещ на Рим по население и богатство, аз изчетох старите папируси, и те разказваха за всичко онова, което ми бе разказала Акаша.

И за нея и Енкил аз съградих първия от многобройните параклиси, които щях да построя за тях из цяла Азия и Европа, и те знаеха, че аз винаги щях да се грижа за тях, а аз — че те никога на никого нямаше да позволят да ми стори зло.

Много векове по-късно, когато банда Деца на мрака ме подпали във Венеция, аз бях твърде далеч от Акаша, за да може да ме спаси — инак тя отново щеше да ми се притече на помощ. И когато действително стигнах до светилището, познал докрай агонията на изгорелите богове, аз пих от тяхната кръв, докато се изцелих.

Но в края на първия век, прекаран в Антиохия, аз вече се бях отчаял, че те някога ще оживеят. Те почти винаги бяха потънали в мълчание и неподвижност, както е и сега. Единствено кожата им с изминалите години претърпя драматични промени и се излекува от причинената от слънцето вреда, и отново стана бяла като алабастър.

Но когато осъзнах всичко това, аз вече се бях заел с могъщата задача да наблюдавам случващото се в града и менящите се времена. Бях лудо влюбен в една прекрасна кестенява гръцка куртизанка на име Пандора, с най-прекрасните ръце, които бях виждал у човешко същество, която разбра какво съм аз от първия миг, в който спря очи на мен, и тя протакаше, очароваше ме и ме заслепяваше, докато се почувствах готов да я въведа в магията, и тогава Акаша й позволи да пие от кръвта и да се превърне в едно от най-могъщите свръхестествени създания, които някога съм познавал. Двеста години аз живях с Пандора и воювах с нея, и я обичах. Ала това е друга история.

Милиони истории мога да разкажа за вековете, които съм преживял оттогава досега, за пътешествията ми от Антиохия до Константинопол, обратно към Александрия и после съм Индия, а после — отново към Италия, и от Венеция — към свирепите, студени планински земи на Шотландия, и после — до този остров сред Егейско море, на който се намираме сега.

Мога да ти разкажа за незабележимите промени, които преживяваха Акаша и Енкил през годините, за смайващите неща, които вършат и за тайните, които са оставили неразгадани.

Може би някоя нощ в далечното, предалечно бъдеще, когато се завърнеш при мен, аз ще ти разкажа за други безсмъртни, които съм опознал, сътворени, както аз бях сътворен от последните богове, оцелели в различни земи — едни слуги на Майката, а други — на ужасните богове от Изтока.

Бих могъл да ти разкажа как Маел, моят клет жрец друид, най-накрая сам пи от един ранен бог и за един миг загуби цялата си вяра в старата религия и стана безсмъртен скитник, издръжлив и опасен, като всички нас. Бих могъл да ти разкажа как из света плъзнаха легендите за Онези, които трябва да бъдат пазени. И за случаите, когато други безсмъртни се опитваха да ми ги отнемат от гордост или просто от желание за разруха, желание да погубят всички нас.

Ще ти разкажа за моята самота, за другите, които сътворих и как те стигнаха до своя край. Как се скрих в земята заедно с Онези, които трябва да бъдат пазени, и възкръснах отново благодарение на тяхната кръв, и живях в продължение на няколко смъртни живота, преди отново да се погреба. Ще ти разкажа за другите истински вечни, с които се срещам само от време на време. За последната си среща с Пандора в град Дрезден в компанията на могъщ и зъл вампир от Индия и за това как се карахме и разделяхме, и за това как открих твърде късно писмото й, с което ме молеше да се срещна с нея в Москва, крехко изписано листче, изпаднало на дъното на претъпкан пътнически сандък. Твърде много случки, твърде много истории, истории с поука и без…

Ала ти разказах най-важното — как Онези, които трябва да бъдат пазени, станаха мое притежание и кои сме ние в действителност.

Сега най-важно е да разбереш това:

Когато римската империя преживя упадъка си, всички стари богове от езическия свят бяха възприемани от преживяващите възход християни като демони. Вековете минаваха и беше безсмислено да им обясняваме, че техният Христос е поредният Бог от горите, умиращ и възкръсващ, също като Дионисий и Озирис преди него, и че Дева Мария всъщност е Добрата майка, обожествена отново. Тяхната епоха бе нова епоха на вяра и убеждение и ние се превърнахме в дяволи, отделени от всичко онова, в което те вярваха, и старите знания бяха забравени или погрешно изтълкувани.

Ала това трябваше да се случи. За гърците и римляните човешките жертви бяха нещо ужасно. На мен ми се струваше отвратително това, че келтите изгориха злодеите във върбовите колоси в жертва на техния бог, както ти разказах. И с християните бе същото. Как можехме ние, боговете, които се хранеха с човешка кръв, да бъдем възприемани като добри?

Ала истинското извращение бе, когато Децата на мрака повярваха, че служат на християнския дявол и също като ужасните богове на Изтока се опитаха да придадат ценност на злото, да повярват в неговото могъщество според великия замисъл, да му дадат справедливо място в света. Вслушай се, когато ти казвам: В Западния свят злото никога не е имало оправдано място. Смъртта никога не е намирала подслон.

И колкото и жестоки да са били вековете след падението на Рим, колкото и ужасни да са били войните, преследванията, несправедливостите, ценността на човешкия живот единствено е нараствала.

Дори и когато църквата издигна статуи и изображения на своя кървав Христос и своите кървави мъченици, тя поддържаше вярата, че смъртта им, така добре използвана от правоверните, може да е дошла само от ръцете на враговете, не на Божиите служители.

Тъкмо вярата в ценността на човешкия живот бе причината по това време килиите за мъчения, кладите и още по-отвратителните средства за екзекуция да бъдат изоставени из цяла Европа. И тъкмо вярата в ценността на човешкия живот сега кара човека да изостави монархията и да премине към република в Америка и Франция.

И сега отново сме на ръба на една атеистична епоха — епоха, в която християнската вяра губи устоите си, тъй както някога езичеството загуби устоите си и новият хуманизъм, вярата в човека, в неговите права и постижения сега е по-силна отвсякога.

Разбира се, не можем да знаем какво ще се случи, когато старата религия отмре напълно. Християнството се издигна от пепелта на езичеството само за да продължи съществуването на старата вяра под нова форма. Може би сега ще възникне нова религия. Може би без нея човекът ще изпадне в цинизъм и себичност, защото той действително има нужда от своите богове.

Ала може би ще се случи нещо още по-прекрасно: светът наистина ще тръгне напред, ще изостави всички богове и богини, всички дяволи и ангели. И в един такъв свят, Лестат, ние ще имаме още по-малко място отвсякога.

Всички истории, които ти разказах, в крайна сметка са също толкова безполезни, колкото и всички древни знания и за човека, и за нас. Образите и поезията в тях може да са прекрасни; те могат да ни карат да потръпваме, когато разпознаваме нещата, които винаги сме чувствали или подозирали. Те могат да ни върнат обратно към времената, когато земята е била нова за човека и изпълнена с чудеса. Ала винаги ще се връщаме към земята такава, каквато е днес.

И в този свят вампирът е единствено Мрачен бог. Той е Дете на мрака. Той не може да бъде нищо друго. И дори да се сдобие с прелестна власт над умовете на хората, то е само защото човешкото въображение е тайното скривалище на първични спомени и непризнати желания. Съзнанието на всеки човек е Дива градина, нека употребя твоята фраза, в която всевъзможни създания преживяват възход и упадък, и се пеят химни, и фантазията поражда неща, които най-накрая трябва да бъдат осъдени и отречени.

И въпреки всичко, хората ни обикват, когато ни опознаят. Дори и сега те ни обичат. Парижките тълпи са във възторг от онова, което виждат на сцената на Театъра на вампирите. И онези, които са те виждали да кръжиш из балните зали на света, бледният и смъртоносен благородник с кадифено наметало, по свой начин са се прекланяли в нозете ти.

Вълнува ги, че безсмъртието е възможно, че е възможно едно величествено и прекрасно същество да бъде изцяло зло, че може да познае и да почувства всичко и все пак умишлено да избере да утолява мрачната си жажда. Може би и те мечтаят да са това сладостно зло създание. Колко просто изглежда всичко. И тъкмо простотата му е онова, което те желаят.

Ала дай им Мрачния дар — и само един сред мнозинството няма да е също тъй нещастен като теб.

Какво ли да ти кажа за последно, което няма да затвърди най-ужасните ти страхове? Живял съм над хиляда и осемстотин години, и ти казвам, че животът няма нужда от нас. Аз никога не съм имал истинско предназначение. За нас няма място.

14

Марий замълча.

За пръв път отмести поглед от мен към небето зад прозорците, сякаш се вслушваше в гласове откъм острова, които аз не чувах.

— Имам да ти казвам и още няколко неща — заговори той.

— Неща, които са важни, макар и чисто практически… — но се разсея. — Има и обещания; които трябва да изпълня — рече той най-накрая.

А после се заслуша мълчаливо. Лицето му силно наподобяваше лицата на Акаша и Енкил.

Исках да му задам стотици въпроси. Но още по-важно може би беше, че имаше стотици негови твърдения, които исках да повторя, сякаш за да ги разбера, трябваше да ги изкажа на глас. Ако проговорех, нямаше да мога да кажа нищо разумно.

Отпуснах се върху хладния брокат на креслото, събрал длани във формата на островърха кула, и се загледах напред, сякаш разказът му се разгръщаше там, за да го прочета, и се замислих над истинността на неговите твърдения за доброто и злото и как те можеха да ме ужасят и разочароват, ако се бе опитал да ме убеди в правилността на философията на ужасните богове на Изтока, в това, че можем да се гордеем с онова, което вършим.

И аз бях дете на Запада и през целия си кратък живот се бях борил със западната неспособност да приеме злото или смъртта.

Но под всички тези размишления се криеше отвратителният факт, че Марий можеше да унищожи всички ни, като унищожи Акаша и Енкил. Марий можеше да убие всички ни до един, ако изгори Акаша и Енкил и по този начин се освободи от една стара, грохнала и безполезна форма на злото в света. А и ужасът, който внушаваха самите Акаша и Енкил… Какво можех да кажа за това, освен, че и аз бях почувствал първия проблясък на неговото някогашно чувство — че бих могъл да ги пробудя, да ги накарам отново да проговорят, да се раздвижат. Или, по-вярно, когато ги видях бях почувствал, че някой трябва да го стори и е способен на това. Някой би могъл да прекъсне съня им с отворени очи.

А какви ли щяха да бъдат те, ако някога отново проходят и проговорят? Древноегипетски чудовища. С какво ли биха се занимавали?

Внезапно две възможности ми се сториха изкусителни — да ги пробудя или да ги погубя. И двете изкушаваха ума. Исках да проникна в тях и да общувам с тях, и все пак ми бе понятно и неустоимото безумие — да се опиташ да ги унищожиш. Да излезеш с тях на ярката светлина, която щеше да умори с тях и цялата наша обречена порода.

И двете позиции бяха свързани с властта и с триумфа над хода на времето.

— Ти изобщо ли не се изкушаваш да го сториш? — попитах с глас, натежал от болка. Зачудих се дали и те чуват долу, в своя параклис.

Той се сепна от своя унес, обърна, се към мен и поклати глава. Не.

— Въпреки че знаеш по-добре от всеки друг, че за нас няма място?

Той отново поклати глава. Не.

— Аз съм безсмъртен — рече той. — Действително безсмъртен. Ще бъда пределно честен — не зная какво би могло да ме убие сега, ако изобщо нещо е способно. Но смисълът е в друго. Аз дори не се замислям над това. Аз сам по себе си съм вечно съзнание, разумът, за който съм копнеел години и години наред, докато бях жив, и съм все така влюбен, както винаги, във великия прогрес на човечеството. Искам да видя какво ще се случи сега, когато светът отново поставя боговете под въпрос. Та аз сега дори не мога да бъда убеден да си затворя очите, по каквато и да било причина!

Кимнах разбиращо.

— Но аз не страдам, както страдаш ти — продължи той. — Дори и в дъбравата в северна Франция, когато бях преобразен, аз не бях млад. Оттогава съм бил самотен, бил съм на ръба на безумието, изпитвал съм неописуеми страдания, ала никога не съм бил безсмъртен и млад. Аз бях приключил отдавна с онова, което на теб тепърва ти предстои, онова, което много, много скоро ще те откъсне от мен.

— Да ме откъсне? Но аз не искам…

— Трябва да заминеш, Лестат — настоя той. — И то много скоро, както казах. Ти не си готов да останеш тук с мен. Това е едно от най-важните неща, които ми остава да ти кажа, и ти трябва да го изслушаш със същото внимание, с което изслуша и останалото.

— Марий, дори не си представям как да замина сега. Дори не мога… — внезапно ме преизпълни гняв. Защо той ме е довел тук, за да ме отхвърли? И аз си спомних всички напътствия, които ми отправи Арман. Само у старите можем да намерим взаимност, не с онези, които сътворяваме. И аз бях открил Марий. Ала това бяха само думи и те не докосваха сърцевината на чувствата ми, внезапната покруса и страхът от раздялата.

— Изслушай ме — рече нежно той. — Преди галите да ме отведат, аз си бях поживял, почти толкова, колкото траеше човешкият живот по онова време. И след като отведох Онези, които трябва да бъдат пазени, от Египет в Антиохия, отново живях години наред, както живеят богатите римски учени. Имах дом, роби и любовта на Пандора. В Антиохия ние имахме свой живот, ние бяхме наблюдатели на всичко, което отминаваше. А след този живот, във Венеция светът беше мой, както знаеш. Имах силата да властвам над този остров, както властвам и сега. Ти, като мнозина, които рано влизат в огъня на слънцето, изобщо не си живял.

Като младеж ти си вкусил истинския живот за не повече от шест месеца в Париж. Като вампир ти беше странник, чужденец. И в скитанията си от място на място надзърташе в къщите и в чуждия живот.

Ако искаш да оцелееш, трябва да изживееш един цял живот, и то възможно най-скоро. Да предугадиш какво е да загубиш всичко, да се отчаеш и отново да се заровиш в земята, за да не се надигнеш никога. Или още по-лошо…

— Искам го. Разбирам — отвърнах аз. — И все пак, когато ми го предложиха в Париж — да остана в театъра, аз не можех.

— Там не беше мястото за теб. Освен това, Театърът на вампирите е сборище. Той не е светът — не повече, отколкото това мое островно убежище е светът. А и твърде много ужасни неща са ти се случили там.

Но в тази пустош на Новия свят, към която си се запътил, в това малко варварско градче, наречено Ню Орлиънс, ти можеш да навлезеш в света както никога досега. Можеш да се заселиш там като смъртен, както толкова пъти се опита по време на странстванията си с Габриел. Там няма да има стари сборища, които да те безпокоят, нито единаци, които ще се опитат да те погубят от страх. И когато сътворяваш други — а ти, от самота, ще сътворяваш други — сътворявай ги и ги запазвай колкото се може по-човечни. Пази близките си като членове на семейство, не на сборище, и разбери века, в който живееш, десетилетията, през които преминаваш. Разбери стила на облеклото, което украсява тялото ти, стила на постройките, в които прекарваш времето за забавления, мястото, където ловуваш. Разбери какво означава да чувстваш хода на времето!

— Да, и да изпитам цялата болка, докато гледам как всичко умира… — всичко онова, срещу което ме бе съветвал Арман.

— Разбира се. Ти си създаден, за да възтържествуваш над времето, не да бягаш от него. И ще страдаш, че трябва да криеш тайната на своята чудовищност и че ти се налага да убиваш. И може би ще се опиташ да се храниш само със злодеи, за да успокояваш съвестта си, и може и да успееш, а може и да се провалиш. Но ти можеш да се приближиш силно до живота, стига да заключиш тайната в себе си. Ти си създаден такъв, че да си близо до него, както някога ти сам каза на членовете на старото парижко сборище. Ти си имитация на човек.

— Искам го, наистина го искам…

— Тогава послушай съвета ми. И разбери също и това. В действителност вечността е просто изживяването на един човешки живот след друг. Разбира се, може да има и дълги периоди на оттегляне, на дрямка или просто на наблюдение. Но отново и отново ние се гмуркаме в потока и плуваме, докъдето можем, докато трагични времена не ни съкрушат, както съкрушават и смъртните.

— Ти ще го сториш ли пак? Да напуснеш това убежище и да се гмурнеш в потока?

— Да, със сигурност. Когато ми се предостави точния момент. Когато светът отново е станал толкова интересен, че не мога да му устоя. Тогава аз ще тръгна по градските улици, ще приема име. Ще върша нещо.

— Ела тогава с мен! — ах, болезнено ехо от Арман. И от напразните молби на Габриел десет години по-късно.

— Тази покана е по-изкусителна, отколкото си представяш — отвърна той. — Ала ако дойда с тебе, ще ти сторя много лоша услуга. Ще застана между теб и света. Не бих могъл да се удържа.

Поклатих глава и извърнах очи, изпълнен с огорчение.

— Ти искаш ли да продължиш да съществуваш? — попита той. — Или искаш предсказанията на Габриел да се сбъднат?

— Искам да продължа — отвърнах.

— Тогава трябва да заминеш — рече той. — Един век по-късно от сега, а може би и по-малко, ние ще се срещнем отново. Аз няма да бъда на този остров. Ще съм отвел Онези, които трябва да бъдат пазени, на друго място. Ала където и да се намирам аз, и където и да се намираш ти, ще те намеря. И тогава аз ще съм този, който няма да иска ти да го напуснеш. Аз ще съм този, който ще те умолява да останеш. Аз ще се влюбя в твоята компания, в твоите разговори, просто в това да те виждам, в твоята издръжливост, в твоята безразсъдност и в твоята липса на вяра в каквото и да било — във всичко онова в теб, което вече твърде силно обичам.

Не можех да слушам това — то ме съсипваше. Искаше ми се да му се моля да ми позволи да остана.

— Напълно невъзможно ли е това сега? — попитах. — Марий, не можеш ли да ми спестиш този живот?

— Напълно невъзможно — отвърна той. — Мога цяла вечност да ти разказвам истории, ала те не могат да заместят живота. Повярвай, опитвал съм се да го спестя на други. И никога не съм успявал. Не мога да те науча на онова, на което ще те научи един живот. Не биваше да преобразявам Арман тъй млад и дори и днес се кая за преживените от него векове наред безумства и страдания. Ти му стори милост, като го накара да навлезе в Париж от днешния век, ала се боя, че вече му е късно. Повярвай ми, Лестат, когато ти казвам, че това трябва да се случи. Ти трябва да изживееш този живот, защото лишените от него пропадат в неудовлетворение, докато най-сетне го изживеят някъде или бъдат унищожени.

— Ами Габриел?

— Габриел е изживяла живота си, тя почти изживя и смъртта си. Тя има силата да влезе отново в света, когато реши, или до безкрай да живее в периферията му.

— А мислиш ли, че тя някога отново ще влезе в него?

— Не зная — отвърна той. — Не съм способен да проумея Габриел, въпреки опита си — тя твърде много прилича на Пандора. Но аз никога не съм разбирал Пандора. Истината е, че повечето жени са слаби — и смъртни, и безсмъртни. Ала когато са силни, те са напълно непредвидими.

Поклатих глава. Притворих очи. Не исках да мисля за Габриел. Габриел си бе отишла, независимо какво си говорехме ние тук.

И аз все още не можех да приема това, че трябва да замина. Това място ми изглеждаше рай. Ала вече не възразявах. Знаех, че той е твърдо решен, знаех и че няма да ме принуждава. Той щеше да ме накара да се разтревожа за своя смъртен баща, да отида при него и да му кажа, че трябва да замина. Оставаха ми няколко нощи.

— Да — отвърна той меко. — Има и други неща, които мога да ти разкажа.

Отново отворих очи. Той ме гледаше търпеливо, с обич. Усетих болката на любовта тъй силно, както някога по Габриел. Усетих как в очите ми бликват неизбежните сълзи и положих големи усилия да ги потисна.

— Ти научи много от Арман — заговори той с отмерен глас, сякаш за да ми помогне в тази малка мълчалива борба. — А сам научи много повече. Ала все още има неща, на които бих могъл да те науча.

— Да, моля те!

— Е, първо, твоите сили са необикновени, ала не очаквай тези, които ще сътвориш в близките петдесет години, да са равни на теб или на Габриел. Второто ти дете не притежаваше и половината от силата на Габриел, а следващите ще са още по-слаби. Кръвта, която ти дадох аз, ще промени това донякъде. Ако пиеш… ако пиеш от Акаша и Енкил, а ти можеш да решиш да не пиеш… това също ще го промени донякъде. Но без значение на това, един от нас може да създаде само толкова Деца за един век. И новите потомци ще бъдат слаби. Ала това не е непременно лошо. В правилото на старите сборища се съдържаше мъдрост — че силата трябва да идва с времето. А съществува и старата истина: ти можеш да създадеш и титани, и малоумници, но никой не знае защо й как.

Каквото има да се случва, то ще се случи, но подбирай грижливо спътниците си. Избирай ги, защото ти е приятно да ги наблюдаваш, приятно ти е звученето на гласовете им и в себе си те таят дълбоки тайни, които ти се иска да разгадаеш. С други думи, избирай ги, защото ги обичаш. Инак не би могъл да понесеш дълго време компанията им.

— Разбирам — рекох аз. — Създавай ги в любов.

— Точно така, създавай ги в любов. И гледай да се увериш, че са поживели, преди да ги сътвориш, и никога не сътворявай някой толкова млад като Арман. Това е най-тежкото престъпление, което съм извършил срещу собствения си род — преобразяването на младото момче, детето Арман.

— Ала ти не си знаел, че Децата на мрака ще дойдат и ще те разделят с него.

— Не. Ала въпреки това трябваше да изчакам. Самотата ме подтикна да го сторя. И безпомощността на Арман — неговият смъртен живот бе изцяло в ръцете ми. Запомни, пази се от тази власт и от властта, която притежаващ над умиращите. Самотата в нас и чувството за власт могат да бъдат също толкова силни, колкото и жаждата за кръв. Ако го нямаше Енкил, сигурно нямаше да я има и Акаша, а ако я нямаше Акаша, нямаше да го има и Енкил.

— Да. И от всичко казано от теб, изглежда, че Енкил копнее за Акаша. Акаша е тази, която понякога…

— Да, вярно е — изведнъж лицето му потъна в печал, а очите му гледаха доверително, сякаш си шепнехме и се бояхме, че някой може да ни чуе. Той изчака, сякаш премисляше какво да каже. — Кой знае какво би могла да стори Акаша, ако не бе Енкил да я удържа? — прошепна той. — И защо се преструвам, че той не може да чуе това, когато си го мисля? Защо шептя? Той може да ме погуби, когато си пожелае. Може би Акаша е единственото, което го удържа. Но пък какво ли щеше да се случи с тях, ако ме премахнеха?

— Защо са позволили да бъдат изгорени от слънцето? — попитах.

— Как ли можем да узнаем? Може би са знаели, че няма да им навреди, че ще уязви и накаже единствено онези, които са им сторили това. Може би в състоянието, в което живеят, те бавно осъзнават какво се случва извън самите тях. И не са имали време да съберат сили, да се пробудят от своите сънища и да се спасят. Може би движенията им след това — движенията на Акаша, които видях с очите си — са били възможни единствено защото са били пробудени от слънцето. А сега те отново спят с отворени очи. И отново сънуват. И дори не пият.

— Ти какво искаше да кажеш с това… ако аз реша да не пия от тяхната кръв? — попитах. — Как бих могъл да не реша?

— Това е нещо, над което трябва да помислим и двамата — рече той. — А и винаги съществува възможността те да не ти позволят да пиеш.

От мисълта ръката на някой от тях да замахне към мен и да ме запокити на двайсет стъпки от тях в параклиса, или направо да пробия каменния под, се разтреперих.

— Тя ти каза името си, Лестат — рече той. — Мисля, че тя ще ти даде да пиеш. Но ако поемеш нейната кръв, ще станеш още по-издръжлив и отсега. Няколко капки ще те укрепят, но ако тя ти даде повече, даде ти да се напиеш, след това надали ще има сила на земята, способна да те унищожи. Трябва да бъдеш сигурен, че го искаш.

— Защо да не го искам?

— Искаш ли да бъдеш изпепелен и да продължиш да живееш в агония? Искаш ли да бъдеш посечен с ножове стотици пъти или прострелян отново и отново с пушки и да продължиш да живееш, разкъсана люспа, която не е в състояние да се грижи за себе си? Повярвай ми, Лестат, това може да бъде ужасно. Ти би могъл да устоиш дори на слънцето и да го преживееш, изгорял до неузнаваемост, и да желаеш смъртта им, също като старите богове в Египет.

— Но няма ли изцелението ми да е по-бързо?

— Не непременно. Не и без ново вливане на тяхна кръв, докато си ранен. Времето с постоянното постъпление на човешки жертви или кръвта на древните — това са възстановителните средства. Ала може и да ти се прииска да си умрял. Помисли за това. Не бързай.

— Ти как би постъпил на мое място?

— Бих пил от Онези, които трябва да бъдат пазени, разбира се. Бих пил, за да стана по-силен, да се приближа до безсмъртието. Бих молил Акаша на колене да ми позволи, а после бих паднал в прегръдките й. Но е лесно да се говори така. Тя никога не ме е заплашвала. Никога не ми е забранявала и сега аз знам, че искам да живея вечно. Пак бих издържал на огъня. Бих издържал на слънцето, и на всякакви страдания, за да продължа да живея. Ти може и да не си толкова убеден, че онова, което желаеш, е вечността.

— Желая я — отвърнах. — Мога да се престоря, че размишлявам над това, да се престоря на умен и мъдър и че претеглям всичко. Но защо, по дяволите? Теб не бих могъл да измамя, нали? Ти знаеше какво ще кажа аз.

Той се усмихна.

— Тогава, преди да потеглиш, ще отидем в параклиса и ще я помолим смирено, и ще видим какво ще каже.

— А още отговори ще ми дадеш ли сега? — попитах.

Той ми направи знак да питам.

— Виждал съм духове — рекох. — Виждал съм демоните злосторници, които ми описа. Виждал съм ги да обсебват смъртни и постройки.

— За това знам не повече от теб. Повечето духове като че са просто привидения, които не знаят, че ги наблюдават. Никога не съм разговарял с дух, нито дух ме е заговарял. Що се отнася до демоните злосторници, какво ли мога да добавя към древното обяснение на Енкил — че те беснеят, защото нямат тела? Но има и други безсмъртни, по-интересни.

— Какви са те?

— Има поне двама в Европа, които не пият и никога не са пили кръв. Те могат да излизат не само нощем, но и денем, имат тела и са много силни. Приличат досущ на хора. Имаше един в древен Египет, известен в египетския двор като Рамзес Прокълнатия, въпреки че, доколкото аз мога да кажа, надали бе прокълнат. След като изчезна, името му бе премахнато от всички царски паметници. Знаеш, че египтяните са постъпвали така — заличавали са името, когато са искали да убият създанието. И не зная какво се е случило с него. В старите свитъци не бе описано.

— Арман го спомена — рекох. — Арман ми разказа за легенди, според които Рамзес е бил древен вампир.

— Не, не е. Ала аз не вярвах в онова, което бях чел за него, докато не видях другите със собствените си очи. И пак ще ти кажа, че с тях не съм общувал. Само съм ги виждал — те се ужасяваха от мен и побягваха. Аз се боя от тях, защото те излизат на слънце. Те са могъщи и безкръвни, и кой знае на какво са способни? Но ти може да живееш векове наред и никога да не ги видиш.

— Ала колко стари са те? От колко време съществуват?

— Много стари, сигурно колкото мен. Не мога да ти кажа. Те живеят като богати и могъщи люде. Възможно е да съществуват и още като тях, те може и да разполагат с някакъв начин да се плодят, не съм сигурен. Пандора каза, че някога е имало и такава жена. Но пък с Пандора не можехме да постигнем съгласие за нищо, свързано с тях. Пандора каза, че те са били като нас и са древни, и са спрели да пият, когато Майката и Бащата са спрели да пият. Аз не мисля, че те изобщо някога са имали нещо общо с нас. Те са нещо друго, безкръвно. Те не отразяват светлината като нас, те я поглъщат. Те са само с една отсянка по-тъмни от смъртните. И са плътни и силни. Ти може и никога да не ги видиш, но аз ти го казвам, за да те предупредя. Никога не бива да им позволяваш да узнаят къде е леговището ти. Те могат да бъдат по-опасни от хората.

— Но опасни ли са хората наистина? Аз открих, че е много лесно да ги измамиш.

— Опасни са, разбира се. Хората биха могли да ни заличат от земята, ако изобщо разбираха какво сме. Те биха могли да ни нападнат денем. Никога не подценявай това им предимство. Отново ще ти кажа, че правилата на старите сборища притежават своя мъдрост. Никога, никога не разказвай на смъртните за нас. Никога не казвай на смъртен къде е леговището ти, нито къде е леговището на някой вампир. Пълна глупост е да си мислиш, че можеш да управляваш смъртните.

Кимнах, макар и да имах големи затруднения да изпитвам страх от смъртните. Никога не бях изпитвал.

— Дори и вампирският театър в Париж не показва наяве най-простите истини за нас — предупреди ме той. — Той се заиграва с фолклора и илюзиите. На публиката се пробутва пълна измама.

Разбрах, че това е истина. И че дори в писмата си до мен Елени винаги завоалираше смисъла и никога не използваше пълните ни имена.

И нещо в тази потайност ме потискаше, както винаги.

Но аз напрягах ум и се мъчех да се сетя дали някога съм виждал безкръвните създания… Истината бе, че можеше и да съм ги объркал с вампири единаци.

— Има и още едно нещо, което искам да ти кажа за свръхестествените създания — рече Марий.

— И какво е то?

— Не съм сигурен в това, но ще ти кажа какво мисля. Подозирам, че след като изгорим, след като бъдем напълно унищожени, ние можем да се върнем под друга форма. Сега не говоря за човека, за човешкото прераждане. Аз нищо не зная за съдбата на човешките души. Ала ние наистина живеем вечно, и мисля, че се завръщаме.

— Кое те кара да го кажеш? — не можех да се сдържа, мислех за Никола.

— Същото, което кара и смъртните да говорят за прераждане. Съществуват и такива, които твърдят, че помнят друг живот. Те са дошли при нас като смъртни и са твърдели, че знаят всичко за това, че са били като нас и са молели да им дадем отново Мрачния дар. Пандора беше от тях. Тя знаеше много неща и за знанията й нямаше обяснение, освен че си ги е въобразявала или ги е извлякла несъзнателно от моя ум. Това е реална възможност — те да са просто смъртни, чийто слух им позволява да долавят нашите безпосочни мисли.

Какъвто и да е случаят, те не са много. Ако са били вампири, то несъмнено те са само малцина от онези, които са били унищожени. На другите може би не им достига сила, за да се завърнат. Или решават да не се завръщат. Кой може да знае? Пандора бе убедена, че е умряла, когато Майката и Бащата са били изнесени на слънце.

— Мили Боже, те се прераждат като смъртни и желаят отново да станат вампири?

Марий се усмихна.

— Млад си, Лестат, и си противоречиш. Какво смяташ ти наистина, че е отново да бъдеш смъртен? Помисли си за това, когато пред очите ти застане твоят смъртен баща.

Заразмишлявах мълчаливо над това. Но онова, което бях изградил във въображението си за смъртността, аз не исках да губя. Исках да продължа да скърбя за изгубената си смъртност. И знаех, че моята любов към смъртните е неразривно свързана с липсата ми на страх от тях.

Марий отново се загледа разсеяно нанякъде, отново съсредоточено се заслуша. А после пак извърна лице към мен.

— Лестат, разполагаме с не повече от две или три нощи — рече той тъжно.

— Марий! — прошепнах и прехапах устни, за да спра напиращите да се излеят думи.

Единствената ми утеха бе изражението му и сега ми се струваше, че по лицето му никога не е минавала дори и сянка на безчовечност.

— Ти не знаеш колко много искам да останеш тук — призна той. — Ала животът е там, навън, не тук. Когато се срещнем отново, ще ти разкажа и още, но засега ти знаеш всичко, което ти е нужно. Трябва да заминеш за Луизиана и да бъдеш с баща си до края на живота му, и да научиш от това каквото можеш. Аз съм виждал цели легиони от смъртни да остаряват и умират. Ти — нито един. Ала повярвай ми, млади приятелю, аз отчаяно желая ти да останеш с мен. Нямаш представа колко държа на обещанието си да те намеря, когато му дойде времето.

— Но защо аз не мога да се върна при теб? Защо ти трябва да напуснеш това място?

— Време е — отвърна той. — Вече твърде дълго управлявам тези хора. Будя подозрения, а и освен това европейците вече плават в тези води. Преди да дойда тук, се бях скрил в погребания град Помпей под Везувий и ме прогониха смъртните, когато започнаха да се ровят и да копаят сред руините. И сега се случва същото. Трябва да си потърся друго убежище, по-затънтено, което вероятно ще остане затънтено за дълго време. И, честно, никога не бих те довел тук, ако възнамерявах да остана.

— Но защо не?

— Ти знаеш защо. Не мога да позволя нито ти, нито някой друг да знае къде се намират Онези, които трябва да бъдат пазени. Което ни довежда сега до нещо много важно: обещанията, които трябва да получа от теб.

— Всичко ще ти обещая — отвърнах. — Но какво би могъл да поискаш ти, та да мога да ти го дам?

— Просто е: никога не бива да казваш на други всичко онова, което ти казах. Никога не разказвай за Онези, които трябва да бъдат пазени. Никога не разказвай легендите за старите богове. Никога не разказвай на други, че си ме видял.

Кимнах сериозно. Бях го очаквал, ала без дори да се замислям, знаех, че това може да се окаже много трудно.

— Ако разкажеш дори само едно нещо, ще последва и друго, и с всяко разкриване на тайната на Онези, които трябва да бъдат пазени, ти увеличаваш и риска да бъдат открити.

— Да — съгласих се. — Ала легендите, нашият произход… Ами децата, които ще създам? Не мога ли да им разкажа…

— Не. Както ти казах, разкажеш ли едно, накрая всичко ще разкажеш. Освен това, ако тези новопосветени са деца на християнския бог, ако и те са били отровени като Никола с християнската идея за първородния грях и вината, тези стари предания ще им докарат единствено безумие и разочарование. Всичко това за тях ще е ужас, който те не могат да приемат. Случайности, езически богове, в които те не вярват, обичаи, които не могат да проумеят. Човек трябва да е готов за тези знания, колкото и оскъдни да са те. По-скоро се вслушвай внимателно във въпросите им и им казвай онова, което си длъжен, за да останат доволни. И ако откриеш, че не можеш да ги лъжеш, то не им казвай нищичко. Опитай се да ги направиш силни, както днес са силни безбожниците. Но помни ми думата, никога не им разказвай старите легенди. Тях мога да разказвам аз и само аз.

— А какво ще ми сториш, ако ги разкажа?

Това го стресна. Той загуби самообладание почти за цяла секунда, а после се разсмя.

— Проклета, ама проклета твар си ти, Лестат — измърмори той. — Работата е там, че ако ги разкажеш, мога да ти сторя каквото си ща, и ти несъмнено го знаеш. Мога да те стъпча така, както Акаша стъпка Старейшината. Мога да те запаля със силата на мисълта си. Ала не искам да сипя подобни заплахи. Искам ти да се върнеш при мен. Ала няма да позволя тези тайни да се разчуят. Няма да позволя банда безсмъртни да връхлети върху мен като във Венеция. Няма да стана известен на себеподобните си. И ти никога, умишлено или случайно, не бива да изпращаш някого да дири Онези, които трябва да бъдат пазени, или Марий. Никога няма да произнасяш името ми пред други.

— Разбирам.

— Дали? — попита той. — Или, в края на краищата, е нужно да те заплаша? Нужно ли е да те предупреждавам, че моята мъст може да е страшна? Че моето наказание няма да се простре само върху теб, а и върху онези, на които си поверил тайните? Лестат, погубвал съм други наши себеподобни, когато са идвали да ме търсят. Погубвал съм ги просто защото знаят старите легенди и името Марий и никога не биха се отказали да дирят.

— Не мога да понеса това — промърморих. — Няма да кажа на никого, никога, кълна се. Но се боя, естествено, от това какво могат да разчетат в мислите ми другите. Боя се, че те биха могли да извлекат някакви образи от ума ми. Арман би могъл. Ами ако…

— Ти можеш да прикриеш образите. Знаеш как. Ти можеш да хвърлиш отгоре им други образи, за да ги объркаш. Можеш да заключиш мислите си. На това умение ти вече си се научил. Но хайде да приключваме със заплахите и наставленията. Към теб аз изпитвам обич.

Дълго не отговорих. Мислите ми прескачаха напред към всякакви забранени възможности. Най-сетне го изказах с думи:

— Марий, ти никога ли не изпитваш желанието да разкажеш всичко това на всички тях! Да го направиш известно на всички наши себеподобни на света и да ги обединиш?

— Боже милостиви, не, Лестат! Защо ми е това? — той изглеждаше искрено озадачен.

— За да станат нашите легенди наше притежание, за да можем поне да се замисляме над загадките от нашата история, също като хората. За да можем да си обменяме нашите истории и да споделяме нашата сила…

— … и да продължим да я използваме така, както я използваха Децата на мрака, срещу хората?

— Не… Не така.

— Лестат, във вечността сборищата всъщност се срещат рядко. Повечето вампири са недоверчиви самотници и не обичат другите. Имат не повече от един-двама добре подбрани спътници от време на време и пазят своите ловни полета и своето уединение така, както аз пазя своите. Те не биха пожелали да се обединят и ако някога действително преодолеят злобата и подозренията, които ги разделят, тяхното обединение ще завърши със страшни битки и борби за върховенство, също като онези, които ми разкри Акаша, случили се преди хиляди години. В края на краищата, ние сме създания на злото. Ние сме убийци. По-добре е онези, които се обединяват на тази земя, да са смъртните, и най-сетне те да се обединят в името на доброто.

Приех това, засрамен от вълнението, което то пораждаше в мен, засрамен от цялата си слабост и невъздържаност. Ала едно друго царство на възможностите вече ме обсебваше.

— Ами на смъртните, Марий? Никога ли не ти се е искало да им се разкриеш и да им разкажеш всичко отначало докрай?

Отново той изглеждаше съвсем стъписан от идеята.

— Никога ли не ти се е искало светът да узнае за нас, за добро или за лошо? Никога ли не ти се е струвало по за предпочитане пред живота в тайна?

Той сведе очи и подпря брадичка на свитата си ръка. За първи път улових последователност от образи, които идваха от него, и усетих, че той ми позволява да ги видя, защото не бе уверен в отговора си. Спомняше си и силата на спомена му бе тъй могъща, че пред нея моите сили изглеждаха крехки. И онова, което си припомняше, бяха най-ранните времена, когато Рим все още е управлявал света, а неговото собствено съществуване не било надхвърлило обичайната продължителност на човешкия живот.

— Ти си спомняш как си искал да разкажеш на всички — рекох. — Да сториш тъй, че чудовищната тайна да бъде узната.

— Може би — отвърна той. — В началото изпитвах отчаян порив да споделям.

— Да, да споделяш — повторих аз, като се наслаждавах на думата. И си спомних онази тъй отдавнашна нощ на сцената, когато бях уплашил толкова много парижката публика.

— Ала това бе в смътното начало — произнесе той бавно. Говореше за себе си. Очите му бяха присвити и далечни, сякаш проникваше с поглед назад, през всички векове. — Това ще е глупост, ще е безумство. Ако някога човечеството действително се убеди в съществуването ни, то ще ни погуби. Не искам да бъда погубен. Подобни опасности и беди не са ми интересни.

Не отговорих.

— И ти самият не чувстваш порив да разкриваш тези неща — рече ми той, почти утешително.

Ала аз го чувствам, помислих си. Усетих докосването на пръстите му по опакото на дланта ми. Гледах отвъд него, към моето кратко минало — театърът, моите приказни фантазии. Тъгата ме сковаваше.

— Чувствата ти са предизвикани от самотата и съзнанието, че си чудовище — рече той. — А ти си невъздържан и дързък.

— Вярно е.

— Ала какво значение би имало, ако разкриеш нещо на някого? Никой не може да прости. Никой не може да изкупи вината. Да си го въобразяваш, е детинска илюзия. Да се разкриеш и да те погубят — и какво си направил? Дивата градина ще погълне останките ти мълчаливо и с буйна жизненост. Къде в това има справедливост или разбиране?

Кимнах.

Почувствах как ръката му захлупи и стисна моята. Той бавно се надигна. Отстъпчиво се изправих и аз, макар и с неохота.

— Късно е — рече нежно той. Погледът му бе мек и изпълнен със състрадание. — Достатъчно си поговорихме засега. А аз трябва да сляза при своя народ. Станаха неприятности в едно близко село, както и се боях, че ще се случи. И това ще ми отнеме времето до зори, а също и утре вечер. Утре може би ще успеем да поговорим едва след полунощ…

Той пак се отнесе — наклони глава и се заслуша.

— Да, трябва да вървя — рече. Прегърнахме се леко и без всякакво стеснение.

И въпреки че ми се искаше да тръгна с него и да видя какво се случва в селото и как той щеше да уреди работите си там, също толкова ми се искаше да се прибера в покоите си и да гледам морето, и най-сетне да заспя.

— Когато се надигнеш, ще си гладен — рече той. — Приготвил съм ти жертва. Имай търпението да ме изчакаш.

— Да, разбира се…

— И докато ме чакаш утре, прави в къщата каквото си пожелаеш. Старите свитъци са в сандъци в библиотеката. Можеш да ги прегледаш. Обиколи всички стаи. Единствено не бива да припарваш в светилището на Онези, които трябва да бъдат пазени. Не бива да слизаш долу по стълбището сам.

Кимнах.

Искаше ми се да го попитам за още едно нещо. Кога щеше да излезе на лов? Кога щеше да пие? Неговата кръв ми бе помогнала да издържа две нощи, може би и още. Но чия кръв поддържаше него? Дали бе повалил жертва по-рано. Сега щеше ли да ловува? Все повече се усилваше подозрението ми, че на него кръвта вече не му бе толкова нужна, колкото на мен. Че също като Онези, които трябва да бъдат пазени, той бе започнал да пие все по-малко и по-малко. И отчаяно исках да узная дали това е вярно.

Ала той ме напускаше. Селото със сигурност го викаше. Той излезе на терасата, и после изчезна. За миг ми се стори, че се е дръпнал вдясно или вляво от вратата. После отидох до вратата и видях, че терасата е пуста. Отидох до парапета, погледнах надолу и видях далече долу цветно петънце — неговия редингот, открояващо се на фона на скалите.

И тъй, всичко това можем да очакваме, помислих си аз — кръвта да не ни е нужна, лицата ни постепенно да загубят всякакъв човешки израз, да можем да местим предмети със силата на мисълта си, всичко да можем, само дето няма да можем да летим. Една нощ, след хиляди години, ние ще седим в пълно мълчание, както сега седят Онези, които трябва да бъдат пазени. Колко често тази вечер Марий бе заприличвал на тях? Колко дълго седеше той, без да помръдне, когато тук нямаше никой?

И какво ли означаваше за него този половин век, през който аз трябваше да изживея този смъртен живот отвъд океана?

Обърнах се, преминах през къщата и се върнах в спалнята, в която ме бяха настанили. Седнах и се загледах в морето, докато започна да се зазорява. Когато отворих малкото скривалище на саркофага, вътре имаше свежи цветя. Сложих си златната маска с качулка и ръкавиците и легнах в каменния ковчег, и когато затворих очи, усещах аромата на цветята.

Идваше страшният миг. Загубата на съзнание. И между будуването и съня чух женски смях. Тя се смя леко и продължително, като че бе много щастлива и разговаряше с някого, и точно преди да потъна в тъмата, видях бялата й шия и тя отметна глава назад.

15

Когато отворих очи, ми хрумна идея. Изникна в мислите ми съвсем ясна и мигом ме обсеби дотолкова, че почти не усещах жаждата, паренето във вените.

— Суета — прошепнах. Ала тя, идеята, притежаваше пленителна красота.

Не, забрави. Марий ти заръча да не припарваш до светилището, а освен това в полунощ той ще се завърне и ти можеш да му я представиш. И той ще… Какво? Ще поклати тъжно глава.

Излязох от стаята си, и всичко в къщата беше досущ като предната нощ — горяха свещи, прозорците бяха отворени към нежната гледка на умиращите лъчи. Струваше ми се невъзможно да си тръгна оттук толкова скоро и никога да не се завърна, а той самият — да напусне това изключително място.

Бях скръбен и нещастен. И тогава ми хрумна идеята.

Да не го сторя в негово присъствие, а тайно, тихомълком, за да не се чувствам глупак, да го сторя съвсем сам.

Не. Недей. В края на краищата, това до нищо добро няма да доведе. Нищо няма да се случи, като го направиш.

Но пък щом е така, защо да не го сторя? И то още сега?

Отново направих обиколка през библиотеката, по галериите и през стаята, пълна с птици и маймуни, влязох и в други стаи, където не бях стъпвал.

Но идеята не напускаше мислите ми. И жаждата ме мъчеше и ме правеше мъничко по-невъздържан, мъничко по-неспокоен, мъничко по-неспособен да размишлявам върху всичко казано от Марий и какво би могло да означава то с течение на времето.

Него го нямаше в къщата. Това бе сигурно. Най-сетне бях обиколил всички стаи. Той държеше в тайна къде спи и знаех, че има и входове и изходи от къщата, които също държи в тайна.

Ала вратата към стълбището, което водеше надолу при Онези, които трябва да бъдат пазени, открих отново доста лесно. И тя не бе заключена.

Влязох в облепения с тапети салон с полираните мебели и погледнах часовника. Едва седем вечерта — до завръщането му оставаха цели пет часа. Пет часа жаждата щеше да ме изгаря. И идеята… идеята.

Всъщност аз не взех решение да я осъществя. Просто обърнах гръб на часовника и се отправих към стаята си. Знаех, че на стотици други преди мен трябва да са хрумвали подобни идеи. И колко добре бе описал той гордостта, обзела го при мисълта, че ще може да ги пробуди! Да ги накара да се раздвижат!

Не, аз просто искам да опитам, дори и нищо да не стане, а точно това ще се случи. Просто искам да сляза долу сам и да го сторя.

Може би това има някаква връзка с Ники. Не зная. Не зная!

Върнах се в стаята си на пламенното сияние, издигащо се от морето, отключих калъфа на цигулката и я погледнах.

Разбира се, аз не можех да свиря на цигулка, но ние сме изумителни подражатели. Както бе казал Марий, ние можем да постигнем върховно съсредоточаване и притежаваме върховни умения. А толкова често бях гледал Ники да свири.

Сега затегнах лъка и натърках конските косми с парченцето колофон, както бях виждал да прави той.

Само преди две нощи не бих понесъл мисълта да докосна инструмента. Свирнята му би породила у мен единствено болка.

Сега го извадих от калъфа и го понесох през къщата, както го бях отнесъл на Ники зад кулисите на Театъра на вампирите, без през ум да ми минава мисълта за суета. Тичах все по-бързо и по-бързо към вратата и тайното стълбище.

Сякаш те ме притегляха към тях, сякаш нямах собствена воля. Сега Марий не значеше нищо, нищо нямаше особено значение, освен да тичам надолу по тесните, влажни каменни стъпала, все по-бързо и по-бързо, покрай прозорците, през които се виждаха разбиващите се вълни и светлината на ранната вечер.

Всъщност вече толкова силно и пълно бях завладян от тази мисъл, че внезапно се спрях и се зачудих дали се е породила сама у мен. Но това беше глупаво. Кой ли би могъл да ми я внуши? Онези, които трябва да бъдат пазени? Ето това вече беше суета, а и освен това знаеха ли тези създания какво представляваше този странен и крехък малък дървен инструмент?

Та той издаваше звук, какъвто никой никога не бе чувал в древния свят, нали? Звук, толкова човешки и с такова могъщо въздействие, че хората смятаха цигулката за творение на дявола и обвиняваха най-прекрасните цигулари, че са обсебени от него.

Главата ми леко се маеше, бях объркан.

Как бях стигнал толкова надолу по стъпалата и не помнех ли, че вратата е залостена отвътре? Дайте ми още петстотин години, и можеше и да успея да отместя това резе, но сега — надали.

Ала продължих надолу — тези мисли секнаха и се разсеяха също тъй бързо, както бяха дошли. Отново се чувствах възпламенен, а жаждата ме караше още по-силно да горя, макар и тя да нямаше нищо общо с това.

И когато стигнах последния завой, видях, че вратите на светилището са отворени широко. Светлината на лампите обливаше витото стълбище. Ароматът на цветя и благовония изведнъж ме заля и гърлото ми се стегна.

Приближих се, притиснал с две ръце цигулката към гърдите си, макар и да не знаех защо. И видях, че вратите на ковчега са отворени, и те седяха там.

Някой им бе донесъл още цветя. Някой бе подредил бучките благовония в златните блюда.

И щом влязох в светилището, се спрях и огледах лицата им, и, както и преди, те сякаш гледаха право в мен.

Бели, толкова бели, че не можех да си ги представя бронзови, и наглеждаха твърди като скъпоценните камъни, с които бяха окичени. Змиевидни гривни обгръщаха ръцете над лактите им, многобройни огърлици покриваха гърдите им. Тъничка ивица плът над ръба на чистата ленена пола, с която беше облечен той.

Нейното лице бе по-тясно от неговото, носът й — мъничко по-дълъг. Неговите очи бяха малко по-издължени, гънките на плътта ги очертаваха малко по-плътно. Дългите им черни коси бяха горе-долу еднакви.

Дишах тежко. Внезапно се почувствах слаб и оставих аромата на цветя и благовония да изпълни дробовете ми.

Светлината на лампите танцуваше по стотиците мънички златни люспи, вградени в стенописите.

Погледнах надолу към цигулката и се опитах да си спомня хрумналата ми идея, прокарах пръсти по дървото и се зачудих как ли им изглежда този предмет.

С приглушен глас обясних какво представлява той и че искам да чуят звука му, че в действителност не мога да свиря, ала ще се опитам. Говорех толкова тихо, че сам не се чувах, ала те несъмнено можеха да ме чуят, ако решат да слушат.

И аз вдигнах цигулката на рамото си, подпрях я под брадичката и вдигнах лъка. Затворих очи и си спомних музиката, музиката на Ники и как се движеше тялото му в нейния такт, и как пръстите му се спускаха като удари на чукове и той оставяше посланието, идещо от душата му, да достигне пръстите.

Гмурнах се в усещането, музиката изведнъж се изви нагоре и отново забълбука надолу, а пръстите ми танцуваха. Да, това си беше песен, песен можех да изсвиря. Тоновете, чисти и наситени, отекваха силно в стените на тясната стая и създаваха жалния, умолителен глас, който единствено цигулката бе способна да издава. Продължавах, изпаднал в безумие, люлеех се напред-назад, забравих Ники, забравих всичко, освен пръстите ми, забиващи се в грифа и съзнанието, че аз създавам тази музика, че тя излиза от мен, и тя се втурваше надолу, и се издигаше нагоре, и преливаше, все по-силна и по-силна, а аз връхлитах върху нея с неистовото стържене на лъка.

Аз пеех заедно с нея, отначало тананиках, а после запях на глас и всичкото злато в стаята изгуби очертанията си. И изведнъж сякаш гласът ми стана по-силен, необяснимо по-силен, с чист, висок тон, какъвто знаех, че сам бе невъзможно да постигна. Ала той, този прекрасен тон, звучеше, стабилен и неизменен, все по-силно, докато накрая от него ме заболяха ушите. Засвирих още по-усърдно и още по-неистово, чувствах собственото си тежко дишане и изведнъж осъзнах, че не аз издавам този странен висок тон.

Ако този звук не престанеше, от ушите ми щеше да бликне кръв. И не аз го издавах! Без да спирам да свиря, без да отстъпя пред болката, разцепваща главата ми, аз погледнах напред и видях, че Акаша се е изправила, очите й са широко отворени, а устата й оформяше идеална буква О. Звукът излизаше от нея, издаваше го тя и слизаше по стъпалата на ковчега към мен с протегнати ръце, а тонът пронизваше тъпанчетата на ушите ми като стоманено острие.

Не виждах. Чух как цигулката се удари в каменния под. Стиснах с ръце главата си. Пищях и пищях, ала звукът поглъщаше моите писъци.

— Спри! Спри! — ревях. Ала светлината отново ме обля, и тя стоеше право пред мен, протегнала ръце.

— О, Господи, Марий! — обърнах се и се втурнах към вратата. И вратите се затръшнаха пред мен и така силно ме удариха по лицето, че се строполих на колене. Тънкият пронизителен звук не секваше, и аз заридах. — Марий, Марий, Марий!

Обърнах се, за да видя какво ще се случи с мен, и видях как кракът й се стовари върху цигулката. Под петата й тя се разпука и се пръсна на трески. Ала тонът, който пееше тя, умираше, тонът заглъхваше.

И потънах в тишина, глухота, неспособен да чуя собствените си писъци — виках Марий отново и отново, докато се вдигах с мъка на крака.

Кънтяща тишина, бляскава тишина. Тя стоеше точно пред мен и черните й вежди се сключиха изящно и образуваха едва забележими бръчки по бялата й плът, очите й бяха изпълнени с терзания и въпроси, бледорозовите й устни се разтвориха и се показаха острите й зъби.

— Помогни ми, помогни ми, Марий, помогни ми! — пелтечех аз, неспособен да чуя друго, освен чисто абстрактното намерение в мислите си. И после ръцете й ме обгърнаха, тя ме привлече към себе си и аз усетих как дланта й, точно както го бе описал Марий, нежно, много нежно обгърна тила ми и зъбите ми докоснаха шията й.

Не се поколебах. Не мислех, че ръцете, които ме обгръщаха могат да ме смачкат и изстискат живота от мен само за миг. Усетих как зъбите ми пробиха кожата като ледена кора и парещата кръв бликна в устата ми.

О, да, да, да… О, да. Бях обгърнал с ръка лявото й рамо, притисках се до нея, моята жива статуя, и нямаше никакво значение, че тя е по-твърда и от мрамор, точно така трябваше да бъде, всичко бе съвършено, Майко моя, любима моя, могъща моя, и кръвта проникваше във всяка пулсираща частица от мен с нишките на своята горяща паяжина. Но устните й допряха гърлото ми. Тя ме целуваше, целуваше артерията, в която тъй яростно течеше собствената й кръв. Устните й се отваряха за нея, и когато засмуках кръвта й с цялата си сила, всмуках я и усетих онзи прилив отново и отново и отново, преди да се разлее в мен, усетих несравнимото с нищо проникване на зъбите й в моята шия.

От всяка вибрираща вена кръвта ми внезапно се устреми в нея, както нейната се устреми в мен.

Виждах го, сияйния кръговрат, и го почувствах още по-божествено, защото нищо друго не съществуваше, освен нашите устни, долепени до шиите ни и безмилостният, туптящ път на кръвта. Нямаше мечти, нямаше видения, имаше го само това, това — разкошно, оглушително, пламенно, и нищо друго нямаше значение, абсолютно нищо, освен то никога да не спира. Светът на всичко, което притежаваше тежест, и изпълваше пространството, и прекъсваше потока на светлината, бе изчезнал.

И въпреки това някакъв ужасен звук се вклини, грозен звук, като трясъка на разпукващ се камък, на камък, влачен по пода. Марий идваше. Не, Марий, не идвай. Върни се, не ни докосвай. Не ни разделяй.

Ала той, този ужасен звук, натрапчив звук, това внезапно разрушение на всичко не идеше от Марий, не беше той, който ме сграбчи за косата и ме откъсна от нея, и кръвта шурна от устата ми. Това бе Енкил. И могъщите му длани стискаха главата ми.

Кръвта се разля по брадата ми. Видях поразеното й лице! Видях как тя посяга към него. Очите й горяха от най-обикновена ярост, лъскавите й бели крайници оживяха и тя хвана ръцете, стиснали главата ми. И я чух — гласът й се изтръгна от нея, крясък, писък, по-силен и от тона, който пееше, кръвта се стичаше от ъгъла на устата й.

Крясъкът отне и слуха, и зрението ми. Мракът се завихри, раздробен на хиляди мънички частици. Черепът ми всеки миг щеше да се разпукне.

Той ме натискаше да падна на колене. Беше се навел над мен и изведнъж видях лицето му, цялото, и то бе безстрастно както винаги, единствено напрежението в мускулите на ръцете бе свидетелство за истински живот.

И дори през заличаващия всичко неин крясък аз разбрах, че вратата зад мен заскърца под юмруците на Марий и крясъците му бяха почти толкова силни, колкото и нейните викове.

От писъците й от ушите ми рукна кръв. Устните ми мърдаха.

Болезненият натиск на камъка върху главата ми изведнъж се отпусна. Усетих как се строполявам на пода. Проснах се и усетих върху гърдите си хладния натиск на неговия крак. Той щеше да смаже сърцето ми само за миг — и тя, с още по-силен и пронизителен писък се хвърли на врата му и ръката й го обви. Видях сключените й вежди, развяващата се черна коса.

Но чух и Марий, който му говореше зад вратата и думите му се врязваха в белия шум на писъците й.

Убиеш ли го, Енкил, и аз ще ти я отнема завинаги, и тя ще ми помогне да го сторя! Кълна се.

Внезапна тишина. Отново глухота. Топла кръв, която се стича от двете страни на шията ми.

Тя отстъпи встрани с поглед, втренчен напред, вратите рязко се отвориха и се тряснаха в каменните стени на тесния коридор, и изведнъж Марий се извиси над мен, положил ръце на раменете на Енкил, и Енкил видимо не можеше да помръдне.

Кракът се плъзна надолу, одра корема ми и изчезна. А Марий изговаряше думи, които чувах само като мисли: Махай се, Лестат! Бягай!

Надигнах се с мъка и видях как той бавно подбутва и двамата обратно към ковчега, и видях, че и двамата се взират не напред, а в него, Акаша стиска Енкил за лакътя, и видях, че лицата им отново са станали безизразни, ала за пръв път — истински безучастни, безизразността им не бе прикритие на любопитството, а маска на смъртта.

— Лестат, бягай! — извика той отново, без да се обръща. И аз се подчиних.

16

Когато Марий най-сетне влезе в осветения салон, бях застанал в най-далечния ъгъл на терасата. Във всичките ми вени все още течеше жар, която дишаше, сякаш имаше свой собствен живот. И виждах далеч отвъд неясните издигащи се силуети на островите. Чувах кораба, който плаваше покрай далечен бряг. Но мислех единствено за това, че ако Енкил отново ме нападне, мога да прескоча този парапет. Мога да падна в морето и да плувам. Все още усещах натиска на ръцете му върху слепоочията ми, крака му на гърдите ми.

Стоях до каменния парапет, треперех и целите ми ръце все още бяха изцапани с кръв от раните по лицето ми, които вече напълно бяха заздравели.

— Съжалявам, съжалявам, че го сторих! — възкликнах аз, щом Марий излезе от салона. — Не зная защо го сторих. Не биваше. Съжалявам. Съжалявам, кълна се, съжалявам, Марий. Никога, никога повече няма да сторя нещо, щом си ми казал да не го правя.

Той стоеше със скръстени ръце и ме гледаше кръвнишки.

— Лестат, какво ти казах снощи? Проклета, ама проклета твар си ти!

— Марий, прости ми. Моля те, прости ми. Не предполагах, че ще се случи нещо. Бях убеден, че нищо няма да се случи…

Той ми направи жест да млъкна, посочи ми надолу към скалите — подканяше ме да слезем заедно и първи прескочи парапета. Аз го последвах и изпитах смътна наслада от лекотата, с която това ми се удаде, ала все още бях твърде замаян, че да се впечатлявам от такива неща. Нейното присъствие ме обвиваше целия като благоухание, само че тя нямаше собствено ухание, ухаеше единствено на благовонията и цветята, чийто аромат сигурно някак бе успял да се пропие в бялата й кожа. Колко странно крехка ми се бе сторила, въпреки твърдостта.

Заслизахме по хлъзгавите скали и най-сетне стигнахме белия пясъчен бряг, и тръгнахме по него заедно, мълчаливо загледани в белоснежната пяна, разбиваща се в скалите или простряла се към нас върху гладкия, утъпкан бял пясък. Вятърът ревеше в ушите ми и ме обзе чувството на самота, което той, буйният вятър, заглушаващ всички други усещания и звуци, винаги поражда в мен.

Все повече и повече се успокоявах и в същото време ме обземаха все по-голяма и по-голяма възбуда и нещастие.

Марий ме бе обгърнал с ръка като Габриел навремето и изобщо не ме интересуваше накъде вървим, и твърде се изненадах, когато излязохме на един малък проток, където бе закотвена дълга лодка само с един чифт весла.

Щом спряхме, аз повторих отново:

— Съжалявам, че го сторих! Кълна се, съжалявам, не очаквах…

— Не ми разправяй, че се разкайваш — рече спокойно Марий. — Ти ни най-малко не съжаляваш за случилото се, нито за това, че ти си бил причината за него. Сега си здрав и читав, а не смазан като яйчена черупка на пода на светилището.

— Ах, но не това е важното — възкликнах, и се разплаках. Извадих кърпичката си, параден аксесоар на един благородник от осемнайсети век, и избърсах кръвта от лицето си. Чувствах как тя ме прегръща, чувствах кръвта й, чувствах ръцете й. Всичко започваше да се възстановява в ума ми. Ако Марий не бе дошъл навреме…

— Но какво се случи в действителност, Марий? Ти какво видя?

— Де да можехме да отидем някъде, където той не ни чува… — рече уморено Марий. — Лудост е да произнесем и дори да помислим нещо, което може да го ядоса още повече. Трябва да го оставя да изпадне отново в неподвижност.

И този път изглеждаше истински разярен и ми обърна гръб.

Ала как бих могъл да не мисля за всичко това? Искаше ми се да можех да отворя главата си и да изтръгна мислите оттам. Те се носеха стремглаво из тялото ми, също като нейната кръв. В нейното тяло все още бяха заключени разум, страст, бляскава духовна сърцевина, чиято топлина бе рукнала в мен като течна мълния, и безспорно Енкил я държеше в мъртва хватка! Исках да го унищожа. И всякакви налудничави мисли връхлетяха ума ми — че по някакъв начин той би могъл да бъде унищожен, без това да застрашава нас, стига тя да оцелееше!

Ала това бе безумие. Та нали демоните бяха проникнали първо в него? Ами ако това не беше толкова…

— Спри, младежо! — изфуча Марий.

Отново се разплаках. Опипах шията си там, където тя се бе докоснала до нея, облизах устни и отново вкусих кръвта й. Огледах звездите, пръснати в небето, и дори и тези благи, вечни творения ми изглеждаха заплашителни и неразумни, и усетих как писък опасно набъбва в гърлото ми.

Въздействието на кръвта й вече утихваше. Ясното ми зрение се замъгли, а крайниците ми отново си бяха моите крайници. Да, може би бяха укрепнали, ала магията умираше. Магията бе оставила само нещо по-силно от спомен за кръговрата на кръвта през двама ни.

— Марий, какво се случи? — креснах аз, надвиквайки вятъра. — Не ми се сърди, не се извръщай от мен! Не мога…

— Шшшт, Лестат! — прекъсна ме той, върна се и ме хвана за лакътя. — Не се безпокой за моя гняв, той не е важен и не е насочен към теб. Дай ми още малко време да дойда на себе си.

— Но видя ли какво се случи между нея и мен?

Той гледаше към морето. Водата изглеждаше съвсем черна, а пяната — съвсем бяла.

— Да, видях — рече той.

— Аз взех цигулката и исках да им посвиря, мислех си…

— Да, зная, разбира се…

— … че музиката ще им въздейства, особено тази музика, тази странна и неземна музика, нали знаеш как цигулката…

— Да.

— Марий, тя ми даде… тя… и взе…

— Зная.

— И той я държи там! Държи я в плен!

— Лестат, умолявам те… — той се усмихваше уморено, тъжно.

— Направи го затворник, Марий, както е бил затворник преди, а нея пусни!

— Ти сънуваш, дете мое — рече той. — Сънуваш.

Той се обърна и ме остави, като ми махна да не го закачам. Тръгна надолу по мокрия бряг и се остави водата да залива краката му, докато се разхождаше напред-назад.

Най-сетне се върна.

— Чуй ме — рече той. — Право на запад има един остров, който не е под моя закрила, и в северния му край има стар гръцки град, в който моряшките кръчми са отворени по цяла нощ. Отплавай сега за него с лодката. Ловувай и забрави за случилото се тук. Прецени новите сили, които може да си получил от нея. Ала се опитай да не мислиш нито за нея, нито за него. И над всичко, не се опитвай да кроиш нищо срещу него. Преди зазоряване се върни в къщата. Няма да е трудно. Ще завариш десетина отворени врати и прозорци. Направи, както ти казах, сега, заради мен.

Сведох глава. Това бе единственото нещо под небето, което би могло да ме разсея, да изтрие всяка благородна или изнурителна мисъл. Човешката кръв, човешката борба, човешката смърт.

И без да възразявам, аз тръгнах през плитката вода към лодката.

В малките часове на нощта аз огледах отражението си в парче от метално огледало, закрепено на стената на мръсната стая на един моряк в една малка странноприемница. Видях се, облечен в брокатената си дреха и в бяла дантела, лицето ми бе сгрято от убийството, а мъртвецът лежеше проснат върху масата зад мен. Все още стискаше ножа, с който се бе опитал да ми пререже гърлото. Там беше и бутилката вино с примесена в него упойка, от която постоянно отказвах да пия с игриви възражения, докато най-сетне той не загуби самообладание и не прибягна до последното средство. Спътницата му лежеше мъртва на леглото.

Погледнах русия кльощав младеж в огледалото.

— Брей, и ако това не е вампирът Лестат! — възкликнах.

Ала цялата кръв на света не можеше да прогони ужасите, връхлетели ме, когато се прибрах в убежището си.

Не можех да спра да мисля за нея, питах се нейния смях ли бях чул в съня си предната нощ. Чудех се и че тя нищо не ми каза чрез кръвта, докато затворих очи и съвсем внезапно всичко започна да се връща, разбира се, прекрасни неща, колкото несвързани, толкова и вълшебни. Ние с нея вървяхме заедно по някакъв коридор, не тук, ала мястото ми бе познато. Мисля, че беше дворец в Германия, където Хайде бе писал своята музика, и тя бъбреше нехайно, както хиляди пъти ми бе бъбрила. Но разкажи ми за това, в какво вярват хората, кое върти колелата вътре в тях, какви са тези чудни изобретения…

… Тя беше с модна черна шапка с голямо бяло перо, забодено на широката й периферия и бял воал върху шапката, завързан под брадичката й, и лицето й бе просто свежо, просто младо.

* * *

Когато отворих очи, разбрах, че Марий ме чака. Влязох в стаята и го видях, застанал до празния калъф на цигулката с гръб към отворения прозорец над морето.

— Трябва да тръгнеш сега, млади мой — рече той тъжно. — Надявах се на повече време, ала е невъзможно. Корабът те чака, за да те отведе далече.

— Заради стореното от мен — изрекох покрусено. Значи ме гонеха.

— Той е съсипал всичко в светилището — рече Марий, ала гласът му молеше за спокойствие. Обгърна с ръка рамото ми, а в другата взе чантата ми и тръгна към вратата. — Искам да тръгнеш сега, защото това е единственото, което ще го накара да утихне, и искам да запомниш не неговия гняв, а всичко онова, което ти казах, и да бъдеш уверен, че ще се срещнем пак, както ти казах.

Но ти боиш ли се от него, Марий?

О, не, Лестат. Не отнасяй и тревогата със себе си. Той и преди е вършил подобни дреболии понякога. Той всъщност не осъзнава какво върши, убеден съм. Знае само, че някой е застанал между него и Акаша. Единствено време е нужно, за да изпадне отново в неподвижност.

Ето, пак онази фраза. „Да изпадне“.

— А тя седи, сякаш изобщо не е помръднала, нали? — попитах.

— Искам да си тръгнеш, за да не го предизвикваш — Марий ме поведе извън къщата към изсечените в скалата стъпала, и продължи да говори: — Каквито и способности да имаме ние, създанията като нас — да местим предмети с мисълта си, да ги запалваме, нанасянето на действителна вреда чрез мисълта не се простира много надалече от физическото място, на което стоим. Затова тази вечер искам да заминеш оттук за Америка. Така ще можеш да се върнеш възможно най-скоро при мен, когато той вече не е възбуден и вече не помни, а аз няма да съм забравил нищо и ще те чакам.

Щом стигнахме края на скалата, видях галерата в пристанището долу. Звездите изглеждаха невъобразими — ала не те бяха невъобразими, невъобразимото беше, че точно сега напусках Марий и този остров.

— Няма нужда да слизаш долу с мен — казах, и поех чантата от него. Опитвах се да не говоря с горчивина и униние. В края на краищата, аз бях причинил всичко това. — Не обичам да плача пред други. Остави ме тук.

— Иска ми се да имахме на разположение още няколко нощи заедно, за да обмислим на спокойствие какво се случи. Ала моята обич ще те придружава. И се опитай да запомниш какво ти казах. Когато се срещнем отново, ще имаме много да си кажем… — той се умълча.

— Какво има, Марий?

— Кажи ми откровено — рече той. — Съжаляваш ли, че дойдох за тебе в Кайро, съжаляваш ли, че те доведох тук?

— Как бих могъл? Съжалявам единствено, че си тръгвам. Ами ако не успея да те намеря отново или ти не можеш да ме намериш?

— Когато му дойде времето, аз ще те намеря — отвърна той. — И винаги помни: ти притежаваш силата да ме призовеш, също както преди. Щом чуя този зов, за да му откликна, аз мога да превъзмогна разстояния, които никога не бих могъл да превъзмогна сам. Ако му е дошло времето, аз ще откликна. В това бъди сигурен.

Кимнах. Твърде много имах да кажа, а не промълвих нито дума.

Прегърнахме се продължително, а после аз се обърнах и бавно се заспусках надолу, и знаех, че той ще разбере защо не се обърнах назад.

17

Не подозирах колко силно желая света, чак докато корабът ми най-сетне не заплава нагоре по мрачната река Сен Жан към града Ню Орлиънс и видях черните назъбени очертания на блатото върху сияйното небе.

Това, че никой от нас никога не бе прониквал в тази пустош едновременно ме въодушевяваше и смиряваше.

Преди слънцето да изгрее в тази първа сутрин, вече бях влюбен в равната, мочурлива земя, както се бях влюбил в сухата жега на Египет, и след време я обикнах повече от всяко място на земното кълбо.

Тук уханията бяха толкова силни, че усещаш свежия зелен мирис на листата, уханието на розовите и жълти цветове. И голямата кафява река, която се плиска край мизерния малък Плас д’Арм и миниатюрната му катедрала, хвърли в затъмнение всяка друга прочута река, която бях виждал.

Незабелязан и непредизвикван, аз изследвах разнебитената малка колония с калните й улици, тротоари с перила и мръсни испански войници, които се шляеха около пандиза. Губех се сред опасните крайбрежни бараки, пълни с лодкари, които играеха комар и вдигаха кавги, и прелестни тъмнокожи карибски жени, излизах отново навън, за да мярна безшумния проблясък на мълния, да чуя неясния рев на гръм, да усетя копринената топлина на летния дъжд.

Ниските покриви на малките къщички блестяха на лунната светлина. Лъчите се плъзгаха по железните врати на хубавите къщи в испанския квартал, блещукаха зад завесите от истинска дантела, окачени от вътрешната страна на прясно измити стъклени врати. Обикалях сред грубо скованите малки бунгала, които се простираха до укрепленията, взирах се през прозорците в позлатените мебели и емайлирани късчета богатство и цивилизация, които на това варварско място изглеждаха безценни и префинени и дори тъжни.

От време на време сред калта изникваше видение: истински френски благородник, пременен с белоснежна перука и натруфен редингот, съпругата му — с пание[5], и черен роб, който носи чисти чехли за двамата високо над потоците от кал.

Знаех, че съм дошъл в най-изоставения преден пост на Дивата градина и че това е моята земя, и ще остана в Ню Орлиънс, стига Ню Орлиънс да успее да оцелее. Каквито и страдания да ме мъчеха, те трябваме да намаляват на това беззаконно място, а по каквото и да закопнеех, щях да изпитвам още повече наслада, домогна ли се до него.

И през онази първа нощ в този малък зловонен рай имаше мигове, когато се молех въпреки всичките си тайни сили някаква връзка да ме сродява с всеки смъртен. Може би аз не бях екзотичният изгнаник, който си представях, а просто неясният увеличен образ на всяка човешка душа.

Стари истини и древни магии, революции и изобретения, всички те заговорничат, за да ни отвлекат от страстта, която по един или друг начин побеждава всички ни.

И накрая, изнурени от цялата тази сложност, ние мечтаем за онези стародавни времена, когато сме седели на майчиното коляно и всяка целувка е била съвършеният връх на желанието. Какво ли ни остава, освен да търсим прегръдката, която сега трябва да обединява и рая, и ада — наша орис отново, и отново, и отново.

Епилог

Интервю с вампир

1

И тъй, стигнах до края на „Първоначалното възпитание и ранните приключения на вампира Лестат“ историята, която имах за цел да разкажа. Ето ви разказа за магиите и мистериите на Древния свят, който аз избрах да предам, въпреки всички забрани и предписания.

Ала моята история не е завършила, колкото и да ми липсва охота да я продължа. И трябва да се спра, поне накратко, върху болезнените събития, довели до моето решение да се погреба в земята през 1929 г.

Това се случи сто и четирийсет години след като отплавах от острова на Марий. И никога повече не зърнах Марий. Габриел също я бях изгубил напълно. Тя изчезна онази нощ в Кайро и нито един, когото съм познавал някога, нито смъртен, нито безсмъртен, не чу за нея повече.

И когато през двайсети век аз легнах в гроба, бях сам и уморен, и тежко ранен и телесно, и душевно.

Изживях онзи един живот, както ме посъветва Марий. Ала не мога да обвиня него за това как го изживях и за ужасните грешки, които допуснах.

Чистата воля влияеше на опита ми повече от всяка друга човешка черта. И напреки на всякакви съвети и предсказания, аз ухажвах трагедията и нещастието както винаги. Но и получих своите награди, не мога да го отрека. Близо седемдесет години аз имах своите новопосветени вампири Луи и Клодия, двама от най-великолепните безсмъртни, живели някога на земята, и докато те бяха с мен, условията диктувах аз.

Скоро след като пристигнах в колонията, аз се влюбих фатално в Луи — млад, тъмнокос плантатор буржоа, с изящна реч и префинени обноски, който по своя цинизъм и влечение към саморазрушението бе същински близнак на Никола.

Той притежаваше мрачната напрегнатост на Ники, неговото бунтарство, изтерзаната му способност да се разкъсва между вярата и безверието и най-сетне да се отчая.

Ала Луи си спечели власт над мен, много по-силна, отколкото някога е имал Никола. Дори и когато беше най-жесток, Луи докосваше нежността в мен, изкушаваше ме със своята колеблива зависимост, със своята влюбеност във всеки мой жест и всяка произнесена от мен дума.

И неговата наивност винаги ме покоряваше, странната му буржоазна вяра, че Бог си е Бог, дори и когато ни е обърнал гръб, че проклятието и спасението очертават границите на един малък, безнадежден свят.

Луи бе страдалец, създание, което обичаше смъртните повече дори от мен. И понякога се замислях дали не очаквах от Луи да ме накаже заради онова, което се случи с Ники, дали не съм създал Луи, за да бъде моя съвест и да означи границата между наказанието, което чувствах, че заслужавам, и освобождението ми от него.

Но аз го обичах, просто и ясно. И от отчаяното желание да го задържа, да го обвържа още по-тясно с мен в най-опасното време извърших най-себичната и невъздържана постъпка в целия си живот сред живите мъртви, и това бе престъплението, което щеше да доведе до моята гибел: сътворяването на Луи, и сътворяването за Луи на Клодия, поразително красиво дете вампир.

Тялото й не бе навършило и шест години, когато аз я взех, и въпреки че ако не го бях сторил, тя щеше да умре (както и Луи щеше да умре, ако не го бях взел), това бе предизвикателство към боговете, за което и аз, и Клодия щяхме да си платим.

Но тази история я разказа Луи в „Интервю с вампир“, която, въпреки всичките противоречия и ужасни недоразумения, които съдържа, успява да улови атмосферата, в която Клодия, Луи и аз се събрахме и останахме заедно шейсет и четири години.

През това време ние бяхме единствени по рода си сред нашите себеподобни, трио ловци убийци, облечени в кадифе и коприна, и горди с нашата тайна, тържествувахме в изживяващия възход Ню Орлиънс, приютил ни сред разкош и предоставящ ни безброй свежи жертви.

И въпреки че Луи не е знаел това, когато е пишел своята хроника, шейсет и четири години са забележително време за всяка връзка в нашия свят.

Що се отнася до изписаните от него лъжи и грешките, които е допуснал, е, прощавам му развинтеното въображение, озлоблението и суетата му, която, в края на краищата, никога не е била кой знае колко голяма. Аз така и не му разкрих и половината от своите способности, и с основание, защото той се свиваше от вина и омраза към себе си, когато използваше своите дори само наполовина.

Дори и необичайната му красота и неизчерпаемият чар за него бяха някаква тайна. Когато прочетете твърденията му, че съм го направил вампир, защото съм възжелал плантаторската му къща, това по-скоро би трябвало да се отдаде на присъщата му скромност, а не на тъпота, предполагам.

Що се отнася до убеждението му, че съм бил селянин, е, това е разбираемо. В края на краищата, той бе капризно и затормозено дете на средната класа и като на всички колониални плантатори му се искаше да бъде истински аристократ, макар и никога да не бе срещал такъв, а аз бях издънка на дълго родословие от господари феодали, които си облизваха пръстите и на вечеря хвърляха през рамо кокалите на кучетата.

Когато той твърди, че съм си играел с невинни непознати, сприятелявал съм се с тях и после съм ги убивал, как би могъл да знае, че аз ловувах почти изключително сред комарджиите, крадците и убийците и бях верен на негласната си клетва да убивам злодеите повече, отколкото някога съм се надявал? (Младият Френие например, плантатор, когото Луи безнадеждно романтизира в своя текст, всъщност беше разюздан убиец и лъжеше на карти и когато го поразих, се готвеше да предаде в чужди ръце семейната плантация, за да изплати дълг. Развратниците, с които веднъж пирувах пред Луи, напук на него, бяха упоили и обрали мнозина моряци, дето повече никой не ги бе видял живи.)

Ала подобни дреболии всъщност нямат значение. Той е разказал историята такава, каквато е вярвал, че е била.

А в действителност Луи винаги е бил сбор от недостатъците си, най-измамно човечният демон, когото съм познавал. Дори и Марий не би могъл да си представи едно толкова състрадателно и съзерцателно създание, вечният джентълмен, който дори учеше Клодия как да борави със сребърните прибори, когато тя, да е благословено мъничкото й сърчице, нямаше ни най-малка нужда дори да пипне нож или вилица.

Слепотата му за подбудите или за страданията на другите бе едно от нещата, които съставляваха чара му, също колкото и несресаната черна коса или вечно тревожния израз на зелените му очи.

И защо ми е да разказвам за това как той идваше при мен, скръбен и тревожен, и ме е умолявал никога да не го напускам. Или как се разхождахме заедно и разговаряхме, играехме заедно Шекспир за забавление на Клодия, или излизахме, хванати подръка, на лов из кръчмите по речното крайбрежие, или да танцуваме валс с тъмнокожи красавици на прочутите квартеронски балове?

Четете между редовете.

Аз го предадох, когато го сътворих, и това е важното. Точно както предадох и Клодия. И му прощавам глупостите, които е написал, защото е казал истината за свръхестествената обвързаност между него, Клодия и мен, която нямахме право да споделяме през онези дълги десетилетия на деветнайсети век, когато пауновата окраска на стария режим избледняваше, а прелестната музика на Моцарт и Хайде отстъпваше място на Бетовеновата бомбастичност, която навремени твърде забележително наподобяваше звъна на моите въображаеми Камбани на ада.

Аз имах онова, което желаех, което винаги съм желал. Аз имах тях. И успявах от време на време да забравя Габриел, да забравя Ники, да забравя дори и Марий и безизразното, взряно в нищото лице на Акаша и леденото докосване на дланта й, и жарта на нейната кръв.

Но аз винаги съм искал много неща. Кое бе важното в продължение на онзи живот, описан от него в „Интервю с вампир“? Защо ние съществувахме толкова дълго?

През целия деветнайсети век вампирите бяха откривани от писателите на Европа. Лорд Рутвен, творението на доктор Полидори, отстъпи на сър Франсис Варни от булевардните романчета, а по-късно се появи великолепната и чувствена контеса Кармила Карнщайн на Шеридан льо Фану, и най-сетне голямото страшилище на вампирите, косматият славянин граф Дракула, който, макар и да умее да се превръща в прилеп и да се дематериализира, когато си ще, въпреки това пълзи надолу по стената на своя замък като гущер, явно за развлечение — всички тези творения и много други като тях подхранваха неутолимата жажда за „готически и фантастични разкази“.

Ние бяхме самата същност на тази представа от деветнайсети век — аристократично надменни, безупречно елегантни и неизменно безмилостни и вкопчени един в друг в една земя, узряла и за други като нас, ала необезпокоявана от тях.

Може би бяхме улучили идеалния момент в историята, идеалното равновесие между чудовищното и човешкото, времето, когато „вампирската романтика“, родена в моето въображение сред пъстроцветните брокати на стария режим, трябваше да намери своето върхово въплъщение в развятата черна пелерина, черния цилиндър и лъскавите къдрици на момиченцето, спускащи се от виолетовата панделка към буфан ръкавите на прозирната й копринена рокля.

Но какво бях сторил аз на Клодия? И кога щях да си платя за това? Колко дълго тя бе доволна да бъде мистерията, която свързваше тъй тясно мен и Луи, музата на нашите лунни часове, единствения обект, към когото питаехме преданост и двамата?

Неизбежно ли беше тя, чието тяло никога нямаше да стане женско, да нападне демоничния баща, обрекъл я да живее в тялото на порцеланова кукличка?

Трябваше да се вслушам в предупреждението на Марий. Трябваше да се спра и да се замисля, когато стоях на ръба на този величествен и упоителен експеримент: да създам вампир от „малките“. Трябваше да си поема дълбоко дъх.

Ала, знаете ли, това бе същото като да свиря на цигулка за Акаша. Аз го желаех. Исках да видя какво ще се случи с едно толкова красиво момиченце!

О, Лестат, ти си заслужаваш всичко, което ти се е случило някога! По-добре не умирай, че може наистина да попаднеш в ада.

Но защо поради чисто себични подбуди не се вслушах в някой от дадените ми съвети? Защо не се поучих от някого от тях — от Габриел, от Арман, от Марий? Но пък аз в действителност никога никого не съм слушал. Така или иначе, просто не мога.

И дори и сега не мога да кажа, че съжалявам за Клодия, че ми се иска никога да не я бях виждал, прегръщал, никога да не й бях шепнал тайни и никога да не бях чул нейния смях да кънти в сумрачните, осветени от газени лампи стаи на онази човешка, твърде човешка градска къща, която обитавахме сред лакирани мебели, потъмнели маслени картини и пиринчени саксии, досущ като живи същества. Клодия бе моята мрачна рожба, моята любов, злото на моето зло. Клодия сломи сърцето ми.

И в една топла и знойна нощ на 1860 г. тя реши да уреди дълговете. Примами ме, вкара ме в клопка и заби ножа отново и отново в моето упоено, отровено тяло, докато почти всяка капка вампирска кръв не изтече от мен преди няколкото безценни мига, в които раните ми се затвориха.

Не я обвинявам. И аз самият бих постъпил не по-различно.

И онези трескави мигове аз никога няма да забравя, никога няма да затворя в някое затънтено кътче на съзнанието си. Нейната хитрост и нейната воля ме повалиха тъй сигурно, колкото и ножът, прерязал гърлото ми и разполовил сърцето ми. Докато съществувам, аз всяка нощ ще мисля за онези мигове и за бездната, зейнала под мен, скокът в гибелта на смъртните, която едва не ме застигна. Даде ми го Клодия.

Но докато кръвта изтичаше и ми отнемаше всяка способност да виждам, да чувам и най-сетне да помръдна, мислите ми се връщаха все по-назад и по-назад, далеч по-назад от създаването на обреченото вампирско семейство сред техния рай от тапети и дантелени завеси, към смътните образи на дъбрави от митични земи, където древният горски бог Дионисий бе чувствал как отново и отново разкъсват плътта му, как се лее кръвта му.

И да нямаше смисъл, поне го имаше блясъка на сходството, смайващото повторение на все същата стара тема.

И богът умира. И богът възкръсва. Ала този път няма спасени.

С кръвта на Акаша, ми бе казал Марий, ти ще оцелееш от беди, които биха погубили други наши себеподобни.

По-късно, изоставен сред вонята и тъмата на блатото, аз усетих как жаждата очертава моите пропорции, как жаждата ме тласка, усещах как челюстите ми се разтварят в зловонната вода и зъбите ми търсят топлокръвните създания, които можеха отново да ме изправят на крака, за да закрача по дългия път.

И три нощи по-късно, когато отново бях победен и моите деца завинаги ме изоставиха сред пламтящата преизподня на градската ни къща, кръвта на древните, на Магнус, на Марий и на Акаша ме крепеше, докато изпълзявах от пламъците.

Но без ново вливане от тази целебна кръв аз бях оставен на произвола на времето да излекува моите рани.

И онова, което Луи не би могъл да опише в своята история, е какво ми се случи по-нататък, как години наред ловувах в периферията на човешкото стадо, отвратително, сакато чудовище, способно да поваля единствено съвсем младите и болнавите. Постоянно застрашаван от своите жертви, аз се превърнах в самата антитеза на романтичния демон, вдъхвах ужас, а не захлас, почти пълно подобие на старите привидения от Гробището на невинните, мръсни и дрипави.

Нанесените ми рани съсипаха духа ми, способността ми да разсъждавам. И от онова, което виждах в огледалото всеки път, когато дръзнех да погледна, душата ми се разтреперваше.

Ала нито веднъж през цялото това време не призовах Марий, не се опитах да му отправя зов през далечните разстояния. Не можех да го моля за целебната му кръв. По-добре цял век да се мъча в чистилището, отколкото Марий да ме презре. По-добре да ме измъчва най-тежката самота, най-страшната болка, отколкото да открия, че той е знаел за всичко, което съм сторил, и отдавна ми е обърнал гръб.

Що се отнася до Габриел, която би ми простила всичко, чиято кръв бе достатъчно силна поне да ускори оздравяването ми, не знаех дори къде да я търся.

Когато се съвзех достатъчно, че да издържа дългото пътешествие до Европа, аз се обърнах към единствения, към когото можех: Арман. Арман, който все още живееше в земята, която бях му дал, в същата кула, където бях сътворен от Магнус, Арман, все още начело на процъфтяващото сборище на Театъра на вампирите на булевард Дю Тампл, който театър все още ми принадлежеше. В края на краищата на Арман аз не дължах никакви обяснения. А той не ми ли беше длъжник?

Когато той отвори вратата в отговор на моето почукване, щом го видях, изпаднах в потрес.

Той приличаше на младеж от романите на Дикенс в строгия си редингот с елегантна кройка, ренесансовите букли бяха остригани. Върху вечно младото му лице бе отпечатана невинността на Дейвид Копърфийлд и гордостта на Стиърфорд — всичко друго, но не и действителната природа на духа в тялото му.

Когато ме погледна, в него се разгоря ярко сияние. После бавно огледа белезите по лицето и ръцете ми и каза меко, почти състрадателно:

— Влез, Лестат.

Хвана ме за ръка и влязохме заедно в къщата, която той бе построил в подножието на кулата на Магнус — тъмно и печално място, подхождащо на Байроновите ужаси на този странен век.

— Знаеш ли, носи се мълвата, че си намерил своя край нейде в Египет или Далечния изток — заговори той бързо на народен френски с оживление, което преди не бях забелязвал у него. Сега бе овладял умението да се преструва на живо същество. — Ти замина заедно със стария век, и никой никога не е чувал за теб оттогава.

— А Габриел? — попитах незабавно. Дори ми бе чудно, че не съм го изтърсил още на вратата.

— Никой никога не я е виждал и чувал, откакто ти напусна Париж.

Очите му отново ме погалиха. В него се усещаше едва прикрита възбуда, треска, която аз усещах, както усещах и топлината на камината наблизо. Знаех, че той се опитва да разчете мислите ми.

— Какво се случи с теб? — попита.

Белезите ми го озадачаваха. Бяха твърде многобройни, твърде преплетени, белези на нападение, което би трябвало да ми донесе смърт. Обзе ме внезапна паника, че в объркването си ще му разкрия всичко, всичко онова, което Марий тъй отдавна ми бе забранил да разказвам.

Вместо това от устата ми, със заекване и полуистини, се изля историята на Луи и Клодия, без един очебиен факт: че Клодия беше само едно… дете.

Разказах накратко за годините, прекарани в Луизиана, и как те най-накрая бяха въстанали срещу мен, точно както той бе предугадил, че могат да постъпят децата ми. Признах му всичко, без хитрост и без гордост, и му обясних, че от неговата кръв имах нужда сега. Болка, болка, болка — докато му изложа всичко, докато усещах как той го обмисля. Да му кажа: Да, ти беше прав. Това не е цялата история, но за главното беше прав.

Тъга ли виждах тогава по лицето му? Несъмнено не тържествуваше. Той ненатрапчиво наблюдаваше треперещите ми ръце, докато ръкомахах, и чакаше търпеливо, когато се запънех и не можех да намеря подходящите думи.

Малко вливане от неговата кръв щеше да ускори изцелението ми, прошепнах му. Малко вливане щеше да проясни мислите ми. Опитах се да не проявя надменност или да настоявам за справедливост, когато му припомних, че аз съм му дал неговата кула и златото, с което е построил къщата си, че все още съм собственик на Театъра на вампирите, че без съмнение той можеше да направи сега за мен нещо толкова малко, толкова интимно. В думите, които му говорех, имаше грозна наивност — умът ми бе помътен, бях слаб, зажаднял и уплашен. Горещината от огъня будеше у мен нетърпение. Светлината, отразена от тъмните влакна на дървото в тези задушни покои караше въображаемите лица да изплуват и да изчезват.

— Не искам да оставам в Париж — обясних. — Не искам да безпокоя нито теб, нито сборището в театъра. Моля те само за това дребно нещо. Моля те… — като че и куражът, и думите ми бяха свършили.

Измина много време.

— Разкажи ми пак за този Луи.

Сълзи позорно бликнаха от очите ми. Заповтарях някакви глупави фрази за унищожителната човечност на Луи, за това, как е разбирал неща, непостижими за ума на други безсмъртни. Лекомислено шепнех признания от дълбините на душата си. Не Луи ме беше нападнал, а жената, Клодия.

Забелязах как нещо в него се раздвижи. Бледа руменина покри страните му.

— Видели са ги тук, в Париж — рече той тихо. — И тя, това създание, не е жена. Тя е дете вампир.

Не си спомням какво последва. Може би съм се опитал да обясня гафа. Може би съм признал, че няма как да оправдая стореното. Може би отново съм започнал да му обяснявам целта на моето посещение, какво ми е нужно, какво трябва да получа. Помня, че се чувствах напълно унизен, когато той ме поведе навън, към очакващата ни карета, и ми каза, че трябва да отида с него в Театъра на вампирите.

— Ти не разбираш — рекох. — Аз не мога да отида там. Не искам да се показвам такъв пред другите. Спри каретата. Трябва да постъпиш така, както те моля.

— Не, това ще получиш най-накрая — каза той с най-нежен глас. Вече вървяхме по пълните с хора парижки улици. Не виждах града, който помнех аз — това бе кошмар, този мегаполис с бучащи парни влакове и грамадни бетонни булеварди. Никога димът и мръсотията на индустриалната епоха не са ми се стрували толкова отвратителни, колкото тук, в Града на светлината.

Почти не си спомням как той ме е изкарал от каретата и се препъвах по широките тротоари, докато той ме подбутваше към вратите на театъра. Какво бе това място, тази огромна сграда? Това ли беше булевард Дю Тампл? И после — спускането в онова страшно подземие, пълно с грозни копия на най-кървавите картини на Гоя, Брьогел и Бош.

И най-сетне гладът, докато лежах на пода на тухлената килия, неспособен дори да го обсипя с проклятия, и мракът бе изпълнен с трептения от преминаващите омнибуси и трамваи, и в него отново и отново проникваше далечното скърцане на железни колелета.

В някакъв момент открих в мрака присъствието на смъртна жертва. Ала тя бе мъртва. Студена, предизвикваща гадене кръв. Няма нищо по-ужасно от това да се нахраниш с такава кръв, легнал върху лепкавия труп, да изсмукваш остатъците.

А после дойде Арман — стоеше неподвижно в тъмното, безупречен в своята бяла ленена риза и черен вълнен редингот. Той заговори приглушено за Луи и Клодия и че ще се състои някакъв съд. Дойде и коленичи до мен, за кратко забрави да се преструва на човек, на юношата джентълмен, който никога не би седнал на такова мръсно и влажно място.

— Ти ще заявиш пред другите, че именно тя го е сторила — рече той.

И останалите, новите, един по един се изредиха на вратата да ме погледнат.

— Донесете му дрехи — нареди Арман, положил длан на рамото ми. — Той, нашият изгубен господар, трябва да изглежда представително, както винаги е бил обичаят му.

Помолих да поговоря с Елени, с Феликс или Лоран, но те се смееха. Тези имена изобщо не им бяха известни. Името Габриел също нищо не им говореше.

А къде беше Марий? Колко ли страни, реки, планини ни разделяха? Дали той виждаше и чуваше това, което се случва?

Мечтаех си да се измъкна оттук, да се завърна в Луизиана, да оставя времето да изпълни неизбежната си задача. Пак мечтаех за земята, за хладните й дълбини, които бях познал за толкова кратко в Кайро. Мечтаех за Луи и Клодия, и че сме заедно. Клодия по някакво чудо бе пораснала и се бе превърнала в прекрасна жена, и тя ми каза със смях: „Виждаш ли, ето защо дойдох в Европа — да открия как да постигна това!“

И ме обзе страх, че никога няма да ми позволят да изляза оттук, че ще ме погребат, както бяха погребали онези, гладуващите, под Гробището на невинните, че съм допуснал фатална грешка. Заеквах и плачех, и се опитвах да говоря на Арман. А после разбрах, че Арман изобщо го нямаше там. Ако бе идвал, то също толкова бързо си бе отишъл. Привиждаха ми се картини.

И жертвата, топлата жертва…

— Умолявам ви, дайте ми я!

И Арман отвръща:

— Ще кажеш онова, което аз ти наредих да кажеш.

Това бе съд на тълпата чудовища, белолики демони, които крещяха обвинения, Луи се молеше отчаяно, Клодия се взираше нямо в мен… И аз казах: да, тя беше тази, която го стори, да, и запроклинах Арман, когато той отново ме блъсна в тъмното, и невинното му лице бе лъчезарно както винаги.

— Но ти се справи добре, Лестат. Добре се справи.

Какво бях сторил? Бях свидетелствал срещу тях, че са нарушили древните закони? Че са въстанали срещу предводителя на сборището? Та какво ли знаеха те за древните закони? Крещях и зовях Луи. А после в мрака пих кръв, жива кръв от нова жертва, и не беше целебната кръв, бе просто кръв.

* * *

Отново се возехме в каретата, валеше. Пътувахме през полето. А после се заизкачвахме все по-нагоре и по-нагоре в старата кула, чак на покрива. Държах в ръце окървавената жълта рокличка на Клодия. Бях я видял в тясното и влажно място, където слънцето я е изпепелило.

— Разпръснете пепелта! — помолих, ала никой не се помръдна. Разкъсаната, окървавена жълта рокличка лежеше на пода на килията. Сега бе в моите ръце.

— Те ще разпръснат пепелта, нали? — попитах.

— Не искаше ли ти справедливост? — попита ме Арман, увит в черната си вълнена пелерина, за да се пази от вятъра, с лице, потъмняло от силата, вляла се в него след скорошния лов.

Какво общо имаше всичко това със справедливостта? Защо държах този предмет, тази рокличка?

Загледах се надолу от назъбените стени на Магнус и видях, че градът е дошъл, за да ме хване. Той протягаше дългите си ръце, за да прегърне кулата, а въздухът вонеше на фабричен дим.

Арман стоеше неподвижно до каменните перила и ме гледаше, и внезапно ми се стори тъй млад, колкото бе Клодия. И гледай да се увериш, че са поживели, преди да ги сътвориш, и никога не сътворявай някой толкова млад като Арман. Преди смъртта си тя не бе казала нищо. Оглеждала е събралите се около нея, все едно са великани, ломотещи на незнаен език.

Очите на Арман бяха зачервени.

— Луи… Къде е той? — попитах. — Те не са го убили. Видях го. Той излезе под дъжда…

— Пратиха подире му преследвачи — отвърна той. — Вече е унищожен.

Лъжец с лице на момченце от църковния хор.

— Спри ги! Длъжен си! Ако има още време…

Той поклати глава.

— Защо не можеш да ги спреш? Защо си устроил всичко това — и съдът, и всичко? Какво те е грижа за това, което са ми сторили?

— Свърши се.

Сред рева на вятъра се разнесе писъка на парна свирка. Връзката между мислите ми се разпада… Те се изгубват… И не искат да се върнат. Луи, върни се.

— И ти нямаш намерение да ми помогнеш, нали?

Отчаяние.

Той се наведе напред и лицето му се преобрази, както преди много, много години, сякаш гневът го разтапяше отвътре.

— Ти, който унищожи всички ни, ти, който взе всичко! Какво ли те е накарало да мислиш, че ще ти помогна? — той се приближи, лицето му бе неузнаваемо разкривено. — Ти, който ни сложи на крещящи плакати на булевард Дю Тампл, превърна ни в герои на евтини историйки и салонни беседи!

— Но аз не съм сторил това. Ти знаеш, че аз… Кълна се… Не съм го сторил аз!

— Ти, който изнесе тайните ни на светло, контето, маркизът с бели ръкавици, демонът с кадифено наметало!

— Ти си побъркан — да обвиняваш мен за всичко! Нямаш право! — настоях, ала гласът ми толкова силно трепереше, че сам не разбирах какво говоря.

И неговият глас се стрелна от устата му като змийски език:

— Под онова старинно гробище ние живеехме като в рая! — изсъска той. — Имахме своя вяра и своя цел. И ти беше този, който ни прогони оттам с пламтящ меч! Какво имаме сега ние? Отговори ми! Нищо друго, освен обичта помежду ни, а какво ли означава тя за твари като нас!

— Не, не е вярно, всичко това вече се случваше! Ти нищо не разбираш! И никога не си го разбирал!

Ала той не ме слушаше. И нямаше никакво значение дали ме слуша, или не. Той пристъпваше все по-близо, и ръката му се стрелна като черна мълния, главата ми отхвърча назад, и аз видях небето и преобърнатия с главата надолу Париж.

Пропадах във въздуха.

Пропадах все по-надолу и по-надолу, прелетях покрай прозорците на кулата и накрая застлания с камъни път се надигна и ме улови, и всички кости в тялото ми се строшиха в своя тънък калъф от безсмъртна кожа.

2

Изминаха цели две години, докато събера достатъчно сили да се кача на кораб за Луизиана. И все още бях тежко осакатен и покрит с белези. Но трябваше да напусна Европа, където до мен не достигна ни вест нито от моята изгубена Габриел, нито от великия и могъщ Марий, който несъмнено бе произнесъл присъдата си над мен.

Трябваше да се прибера у дома. А домът ми беше Ню Орлиънс, където бе топло, където цветята цъфтяха неспирно, където все още притежавах десетина пустеещи стари къщи, закупени с неизчерпаемия ми запас от богатства, с гниещи бели колони и разкривени веранди, около които можех да бродя.

Последните години на деветнайсети век прекарах в пълно уединение в стария Градински квартал, на една пряка от гробището Лафайет, в най-хубавата от своите къщи, в дрямка под високите дъбове.

Прочетох на светлината на свещи или газени лампи всички книги, с които успях да се сдобия. Живеех също като Габриел, затворена в стаята си в замъка, само дето тук нямаше мебели. Купищата книги запълваха стая след стая чак до тавана, а аз преминавах в следващата. От време на време събирах достатъчно сили да проникна в някоя библиотека или стара книжарница, за да си набавя още томове, но излизах навън все по-рядко и по-рядко. Изписвах си периодични издания. Трупах свещи и бутилки и тенекии газ за лампи.

Не помня кога настъпи двайсети век — помня само, че всичко все повече потъмняваше и погрозняваше и красотата, която бях познал през старите времена на осемнайсети век повече отвсякога бе възприемана като фантасмагорична идея. Сега светът бе управляван от буржоазията според скучни принципи. На чувствеността и разточителността, които старият режим тъй обичаше, се гледаше с подозрение.

Ала зрението и мислите ми се замъгляваха все повече и повече. Вече не преследвах човеци. А вампирът не може да живее без човешка кръв, без човешка смърт. Оцелявах, като примамвах животинчета от градините на стария квартал, разглезени кучета и котки. А когато дори и тях се затруднявах да хвана, е, винаги разполагах с гризачите, които можех да подмамя като Вълшебния свирач, тлъсти, дългоопашати сиви плъхове.

Една нощ се принудих да измина по притихналите улици дългия път до едно опърпано театърче, наречено „Щастливият час“, близо до крайбрежните бордеи. Исках да видя новите неми движещи се картини. Бях увит в балтон, около врата си бях омотал шал, за да скрива изпитото ми лице. Кльощавите си като на скелет ръце бях скрил в ръкавици. Гледката на дневното небе, дори и като несъвършено изображение на филмовата лента, ме ужаси. Ала унилите черно-бели тонове сякаш съвършено подхождаха на този безцветен век.

Не мислех за другите безсмъртни. Ала от време на време се появяваше по някой вампир — някое осиротяло голишарче, случайно натъкнало се на леговището ми, или скиталец, дошъл да дири легендарния Лестат и да го моли да му довери тайни, да му даде сили. Противни ми бяха тези натрапници.

Дори и тембърът на свръхестествен глас ми късаше нервите и ме караше да се забия в най-далечния ъгъл. Ала колкото и голяма да беше болката, преравях мислите на всеки новодошъл за някакви знания за моята Габриел. Ала никога не открих. След това нищо не ми оставаше, освен да пренебрегвам клетите човешки жертви, които демонът ми довеждаше с напразната надежда да ми помогне да се съвзема.

Но тези срещи не траеха много дълго. Изплашени, наскърбени, сипещи проклятия, натрапниците си отиваха и ме оставяха в блажена тишина.

Лежах в тъмното и пропадах по-надълбоко, далече от всичко.

Дори вече не четях много. А когато четях, то това беше списание „Черната маска“. Четях разкази за противните, невярващи в нищо хора на двайсети век — облечени в сиво мошеници, обирджии на банки и детективи, и се опитвах да си спомням нещо. Ала бях тъй слаб, тъй уморен…

И най-сетне, в една ранна вечер, при мен дойде Арман.

Отначало ми се стори, че ми се привижда. Той стоеше съвсем неподвижно в полуразрушения салон и изглеждаше по-млад отвсякога с шапката от къса кестенява коса, подстригана по модата на двайсети век, и тесен костюм от тъмен плат.

Нямаше начин да не е илюзия тази фигура, която влезе в салона и погледна надолу към мен, легнал по гръб на пода до счупения френски прозорец и четящ история за Сам Спейд на лунната светлина. Само че… ако исках да извикам при мен въображаем гостенин, то това несъмнено нямаше да бъде Арман.

Погледнах го и ме обзе някакво смътно чувство на срам, че съм толкова грозен, че съм просто един скелет с изпъкнали очи, проснат на пода. После продължих да чета за Малтийския сокол, устните ми безмълвно изговаряха репликите на Сам Спейд.

Когато отново погледнах нагоре, Арман все още стоеше там. Може да е било същата нощ, а може би вече бе настъпила следващата — нямах представа.

Той говореше на Луи. И говореше вече от доста време.

И разбрах, че той ме бе излъгал в Париж за Луи. Луи е бил с Арман през всички тези години. Луи ме е търсил. Луи бе идвал в центъра на стария град и ме беше търсил около къщата, в която бяхме живели толкова дълго. Най-сетне Луи бе дошъл тук, на това място, и ме бе видял през прозорците.

Опитах се да си го представя. Луи, жив. Луи тук, толкова близо — а аз дори не го подозирах.

Стори ми се, че от устата ми излезе смях. Не можех да осъзная ясно, че Луи не е изпепелен. Ала бе наистина прекрасно, че Луи е още жив. Прекрасно беше, че още ги има — това прекрасно лице, това страдалческо изражение, този нежен и малко умолителен глас. Моят красавец Луи бе оживял, не беше изчезнал заедно с Клодия и Ники!

Ала може би все пак той беше мъртъв. Защо да вярвам на Арман? Продължих да чета на лунна светлина, искаше ми се растенията в градината отвън да не бяха избуяли толкова високо. Казах на Арман, че най-добре за него би било да излезе навън и да поокърши малко клоните, нали беше толкова силен. Глициниите и грамофончетата се спускаха надолу от верандите на горния етаж и засенчваха лунната светлина, стари черни дъбове растяха там, където преди се простираше единствено блато.

Ала мисля, че всъщност нищо подобно не съм предложил на Арман.

И само смътно си спомням, че Арман ме извести, че Луи го напуска и че той, Арман, не иска да живее повече. Изглеждаше ми опустошен, със съсухрена душа. Ала застанал там, той привличаше върху себе си всички лунни лъчи и гласът му все още бе звучен постарому, и в него все така се долавяше чиста болка.

Горкият Арман. А ти ми каза, че Луи бил мъртъв! Върви си изкопай гробница под гробището Лафайет, малко по-нагоре по улицата е.

Нито дума не бе произнесена. Не се и засмях на глас — само тайната радост от напиращия в мен смях. Спомням си ясно образа му — застанал напрегнато сред мръсната и пуста стая, как оглежда стените, целите покрити с книги и от четирите страни. Покривът бе протекъл и дъждовната вода бе слепнала книгите като тухли от папиемаше. И аз забелязах в какво състояние са, докато го оглеждах, застанал пред тях. Сигурно същото беше и във всички други стаи, затрупани с книги. Не се бях замислял за тях допреди той да започне да ги разглежда. Не бях влизал в другите стаи от години.

Струва ми се, че той дойде още няколко пъти след това.

Не го виждах, ала го чувах как се движи из градината навън, търси ме с мисълта си, подобна на лъч светлина.

Луи беше заминал далече на запад.

Един път, докато аз лежах сред отломките под основите, Арман дойде до решетката и се втренчи в мен, и аз го видях, и той изсъска насреща ми и ме нарече плъхоловец.

Ти си се побъркал! Ти, онзи, който знаеше всичко, който ни се надсмиваше! Ти си умопобъркан и се храниш с плъхове. Ти знаеш ли как са наричали във Франция едно време такива като тебе селски благородници? ЗАЙЦЕЛОВЦИ са ги наричали, защото сте ходели на лов за зайци, та да не ви се налага да гладувате! А какво си ти сега в тази къща? Дрипаво привидение, плъхоловец! Побъркал си се като древните, които престават да говорят разумно и ломотят на вятъра! И освен това ловиш плъхове, както ти се е полагало по рождение!

И аз отново се разсмях. Смях се, смях се, смях се. Спомних си за вълците и продължих да се смея.

— Ти все ме разсмиваш — казах му. — Щях да ти се присмея и под онова гробище в Париж, само че ми се стори нелюбезно. И дори и когато ме прокълна и обвини мен за всички онези истории, дето се разправят за нас, пак ми беше Смешно! Ако не беше ме хвърлил тогава от кулата, щях да ти се изсмея. Ти все ме разсмиваш.

Възхитителна бе тази омраза между нас, или поне така ми се струваше. Такава приятна възбуда ме обземаше, когато му се надсмивах и му изказвах презрението си.

Ала изведнъж обстановката около мен започна да се променя. Вече не лежах сред отломките, а вървях към къщата си. И не бях облечен с мръсните дрипи, които носех от години, а с елегантен черен фрак и пелерина със сатенена подплата. А къщата… Къщата изглеждаше великолепно, а всички книги бяха на местата си по лавиците. Паркетът лъщеше на светлината на полилея, музика се носеше отвсякъде, звучеше виенски валс, пищната хармония на цигулки. С всяка крачка аз отново се изпълвах със сила и със светлина, чудна светлина. Можех без усилия да прескачам стъпалата през едно. Можех да полетя, и да се нося все по-нагоре и по-нагоре в мрака, и пелерината да се развява над мен като черни криле.

А после се издигнах в тъмното, и двамата с Арман стояхме на един висок покрив. Той бе лъчезарен, облечен в същия старомоден вечерен костюм, и се бяхме загледали над джунглата от тъмни шумолящи върхари към далечната сребърна извивка на реката и ниско падналото небе, на което звездите прогаряха седефеносивите облаци.

От гледката, от полъха на влажния вятър по лицето ми се разплаках. И Арман стоеше до мен и ме прегръщаше през раменете, и говореше за прошка и за тъга, за мъдрост и за онова, на което те учи болката.

— Обичам те, мрачни мой братко — прошепна той.

И думите му потекоха в мен като кръв.

— Не, аз не исках отмъщение — прошепна той. Лицето му бе скръбно, сърцето — сломено. — Но ти дойде, за да се изцелиш, а аз самият не ти бях нужен!

И аз разбрах, а всъщност го знаех от самото начало, че моето изцеление бе илюзия, че аз, разбира се, съм си същият онзи омотан в дрипи скелет, а къщата все така е развалина.

И в свръхестественото създание, което ме прегръщаше, се таеше силата, която можеше да ми върне отново небето и вятъра.

— Обичай ме, и кръвта ще е твоя — рече той. — Тази кръв, която никога не съм давал на другиго.

Усетих допира на устните му по лицето си.

— Не мога да те мамя — отвърнах. — Не мога да те обичам. Какво си ти за мен, та да те обикна? Мъртвец, който жадува за силата и страстта на други? Самото въплъщение на жаждата?

И почувствах неизмерима сила, и аз бях този, който замахна към него и го събори, и той полетя от покрива. Той беше съвсем безтегловен и фигурата му се разтвори в сивата нощ.

Но кой бе победеният? Кой рухна надолу и все по-надолу през гъвкавите дървесни клони към земята, където му беше мястото? И пак, увит в дрипи, се върна сред мръсотията под старата къща? Кой легна сред отломките, долепил длани и лице до хладната почва?

Ала паметта ни играе своите номера. Може би само съм си въобразил последната му покана и болката след това. Риданията. Зная, че в месеците, които последваха, той идваше пак. Чувах го от време на време да се разхожда из улиците на стария Градински квартал. И ми се искаше да го извикам, да му кажа, че съм го излъгал, че наистина го обичам. Обичах го.

Но сега на мен ми бе дошло времето да се примиря. Време ми беше да гладувам дълго и най-после да полегна в земята, и може би най-сетне да заспя и да сънувам сънищата на боговете. А можех ли да разкажа на Арман за божествените сънища?

Нямаше повече свещи, свършила беше и газта за лампите. Някъде имаше каса, пълна с пари, скъпоценности и писма до моите адвокати и банкери, които щяха да продължат да се разпореждат с това имущество, мое вечно притежание — за това им бях оставил необходимите суми.

Защо тогава да не легна в земята, като знаех, че никой няма да ме обезпокои, не и тук, в този стар град с неговите рушащи се копия на паметници от отминали епохи. Животът щеше да си върви, и да си върви до безкрайност.

На небесната светлина продължих да чета историята за Сам Спейд и Малтийския сокол. Погледнах датата на списанието и разбрах, че годината е 1929, и си помислих: О, не, та това не е възможно! А после се напих с кръв от плъховете, за да събера сили да се заровя дълбоко, много надълбоко.

* * *

Земята ме прегръщаше. Живи създания се промъкваха през утъпканата, влажна пръст към съсухрената ми плът. Мислех си, че ако някога пак се пробудя, ако някога видя поне мъничко късче нощно звездно небе, никога повече няма да върша ужаси. Никога няма да убивам невинни. Дори и когато съм преследвал слабите, аз вземах безнадеждно болните и умиращите, кълна се! Никога, никога повече нямаше да извърша Мрачния обред. Щях да бъда само… само „вечното съзнание“ без цел и предназначение, без никакво предназначение.

Жажда. Болка, ясна като светлина.

Видях Марий, образът му бе толкова ярък пред очите ми, че си помислих: това не може да бъде сън! И сърцето ми се изпълни с болка. Колко великолепно изглеждаше той! Беше облечен в тесен модерен костюм с проста кройка, но ушит от червено кадифе, бялата му коса беше подстригана късо и сресана назад. Той притежаваше обаяние, този съвременен Марий, и жизнерадост, които едновремешните му дрехи явно бяха скривали.

И той вършеше забележителни неща. Пред него на триножник, подобен на краката на паяк, стоеше черна камера и той я задействаше с лост и снимаше смъртни на филм в студио, изпълнено с бляскава светлина. Сърцето ми направо щеше да изскочи от гърдите, докато гледах всичко това, как той говори на тези смъртни, обяснява им как трябва да се прегръщат, да танцуват, да се разхождат. Зад тях имаше декор с нарисуван пейзаж. През прозорците на неговото студио се виждаха високи тухлени сгради, а откъм улиците се чуваше бръмчене на моторни коли.

Не, това не е сън, казах си аз. Това се случва в действителност. Той е там. Де да можех да видя града зад стъклата, да разбера къде се намира! Де да можех да чуя езика, на който говори на младите актьори!

— Марий! — повиках го, но пръстта, която ме обгръщаше, погълна звука.

Картината се смени.

Марий се намираше в голямата кабина на асансьор и слизаше в някакво подземие. Метална врата издрънча и изскърца, и той влезе в просторното светилище на Онези, които трябва да бъдат пазени. И колко различно бе всичко! Нямаше ги вече египетските картини, благоуханието на цветята, блясъкът на златото.

Високите стени бяха покрити с пъстрите цветове на импресионистите и безброй петънца изграждаха фрагменти от бликащия от енергия свят на двайсети век. Над слънчеви градове прелитаха аероплани, над дъгите на стоманени мостове се издигаха кули, железни кораби плаваха из сребристи морета. Това бе цяла вселена и тя разтваряше стените, върху които бе изобразена, и обгръщаше неподвижно застиналите фигури на Акаша и Енкил.

Марий обикаляше из светилището. Минаваше покрай тъмни скулптури от оплетени фигури, телефонни апарати, пишещи машини на дървени поставки. Той постави пред Онези, които трябва да бъдат пазени, голям, внушителен грамофон, и деликатно постави игличката върху въртящата се плоча. През металната фуния се изляха слаби, скрибуцащи звуци на виенски валс.

Гледката предизвика у мене смях — това чудно изобретение сякаш им се поднасяше в жертва. Дали и валсът бе като благовонията, разнасящи се из въздуха?

Но Марий не бе приключил със задачите си. Той разгъна на стената бял екран, а после от една платформа, която се намираше зад седналите бог и богиня, прожектира на него движещи се образи на смъртни. Онези, които трябва да бъдат пазени, се взираха нямо в трепкащите изображения. Електрическата светлина блестеше по бялата им кожа, а те приличаха на статуи в музей.

А после се случи още по-голямо чудо. Подскачащите фигурки във филма заговориха. Те говореха, и говорът им заглушаваше скрибуцането на валса.

И докато гледах, скован от възбуда, скован от радост, че виждам всичко това, внезапно ме погълна огромна тъга и ме смаза великото прозрение: всичко това бе само сън. Защото в действителност не бе възможно фигурките от филмите да говорят.

Залата и всички малки чудеса, които я изпълваха, станаха безплътни и се разсеяха.

Ах, ужасно несъвършенство, ужасен малък знак, който издаде, че съм измислил всичко! И то го бях измислил от частици истина — немите филми, които сам бях гледал в театърчето „Щастливият час“, грамофоните, които чувах от десетки къщи около мен в тъмното.

И виенският валс, ах, излязъл от магията, която ми бе сторил Арман… Тези мисли разкъсваха сърцето ми.

Защо не бях мъничко по-сръчен в умението си да се самозалъгвам, да запазя филма ням, какъвто и трябва да бъде? Тогава бих могъл да продължа да вярвам, че това видение все пак е истина.

Ала ето и последното доказателство, че тя, тази дръзка и себична фантазия е родена от въображението ми: Акаша, моята възлюбена, ми проговори!

Акаша стоеше на вратата на светилището и се взираше в дълъг подземен коридор към асансьора, с който Марий се бе завърнал в горния свят. Черната й коса падаше, гъста и тежка, по белите й рамена. Тя вдигна бялата си студена ръка и ми махна. Устните й бяха червени.

— Лестат! — прошепна тя. — Ела!

Мислите й потекоха беззвучно като думите на старата царица вампир, която преди много, много години ми каза същото под гробището на Невинните:

На моето каменно възглаве съм сънувала сънища за света на смъртните горе. Слушала съм гласовете му, новата му музика и те са ме унасяли като приспивни песни в моя гроб. Представяла съм си неговите фантастични открития, познала съм куража му в предвенното светилище на моите мисли. И макар и той да ме отхвърля в ослепителните си форми, копнея за някого, който да притежава силата да скита из него без страх, да язди по Дяволския път през самото му сърце.

— Лестат! — прошепна тя отново, и мраморното й лице бе скръбно и живо. — Ела!

— О, любима моя — отвърнах и усетих горчивия вкус на земята по устните си. — Де да можех!

Лестат дьо Лионкур

в годината на своето Възкресение, 1984

Дионисий в Сан Франциско 1985

1

Една седмица преди албумът ни да излезе в продажба, те за пръв път се свързаха с нас, за да ни заплашат по телефонните жици. Секретността около рокгрупата „Вампирът Лестат“ излизаше скъпо, но бе почти непробиваема. Дори и издателите на моята автобиография оказаха пълно сътрудничество. И по време на проточилите се месеци на записи и снимки не бях видял нито един от тях в Ню Орлиънс, нито пък ги бях чул да бродят наоколо.

Ала по някакъв начин те се бяха сдобили с нефигуриращия в указателя номер и бяха наговорили на телефонния секретар своите упреци и ругатни.

— Отстъпник! Ние знаем какво вършиш ти! Заповядваме ти да спреш! Покажи се, за да те видим! Ха да те видим дали ще се покажеш!

Бях укрил групата в една прекрасна плантаторска къща северно от Ню Орлиънс, наливах им „Дом Периньон“, а те си пушеха цигарите с хашиш, очакването и подготовката бяха омръзнали на всички и нямахме търпение да излезем за пръв път на живо пред публика в Сан Франциско, за първи път да вкусим успеха.

Тогава моята адвокатка Кристин изпрати първите телефонни съобщения — имаше нещо свръхестествено в това как апаратурата успяваше да улови тембъра на тези призрачни гласове. Посред нощ качих музикантите в колата, закарах ги на летището и отлетяхме на запад.

След това дори и Кристин не знаеше къде се укриваме. И самите музиканти не бяха съвсем наясно. В едно луксозно ранчо в долината Кармел за първи път чухме своята музика по радиото. Танцувахме, когато започнаха да въртят първите ни видеоклипове из цялата страна по кабелните телевизии.

И всяка вечер заминавах сам за крайбрежния град Монтерей, за да си взема пощата от Кристин, а после се отправях на лов на север.

С лъскавото си и мощно черно порше заминавах чак за Сан Франциско, вземах острите завои по крайбрежния път с главозамайваща скорост. И в съвършения жълтеникав мрак на западналите квартали в големия град преследвах убийците, без да бързам и постъпвах с тях малко по-жестоко.

Напрежението нарастваше непоносимо.

Ала все още не виждах другите. Не ги чувах. Единственото, което бях получил, бяха онези съобщения по телефона от напълно непознати ми безсмъртни.

— Предупреждаваме те. Не продължавай с това безумие. Не осъзнаваш колко опасна игра играеш — а после записаният шепот, недоловим за никое смъртно ухо:

— Предател! Отстъпник! Покажи се, Лестат!

Ако те ловуваха в Сан Франциско, аз не ги виждах. Обаче Сан Франциско е гъстонаселен и оживен град. А аз бях лукав и потаен, какъвто винаги съм бил.

Най-сетне на адреса в Монтерей заваляха телеграми. Бяхме успели. Продажбите на албума ни чупеха рекордите и тук, и в Европа. След Сан Франциско можехме да свирим, в който си пожелаем град. Моята автобиография се продаваше във всички книжарници от едното крайбрежие до другото. „Вампирът Лестат“ оглавяваше класациите.

След вечерния лов в Сан Франциско поемах по протежението на дългата улица Дивисадеро. Черната черупка на поршето пълзеше покрай разрушени викториански къщи и се питах в коя ли от тях, ако изобщо се намираше там, Луи бе разказал на смъртния младеж историята от „Интервю с вампир“. Не спирах да мисля за Луи и за Габриел. Мислех за Арман. Мислех за Марий — за Марий, когото бях предал със своя разказ.

Дали „Вампирът Лестат“ протягаше електронните си пипала достатъчно далече, че да ги докосне? Дали бяха гледали видеоклиповете — „Наследството на Магнус“, „Децата на мрака“, „Онези, които трябва да бъдат пазени“? Мислех и за други древни създания, чиито имена бях разкрил — Маел, Пандора, Рамзес Прокълнати.

Нямаше никакво съмнение, че Марий би могъл да ме открие, каквато и секретност да осигурявах и каквито и предпазни мерки да вземах. Неговите сили можеха да преодолеят дори и обширните разстояния в Америка. Ако той гледаше, ако бе чул…

В ума ми отново изникна старият сън за Марий, който въртеше кинокамерата, за трепкащите образи на стената на светилището на Онези, които трябва да бъдат пазени. Дори и в спомена всичко бе окъпано в невъзможен блясък и сърцето ми запрескача.

И постепенно аз разбрах, че съм започнал да разбирам самотата поновому, по нов начин измервах мълчанието, простиращо се до края на света. И единственото, с което разполагах, за да го наруша, бяха онези записи на заплашителни свръхестествени гласове без образи, и злобата в тях все повече нарастваше:

— Не смей да излизаш на сцената в Сан Франциско! Предупреждаваме те! Предизвикателството, което отправяш, е твърде вулгарно, твърде презрително. Ще рискуваме всичко, дори и публичен скандал, за да те накажем!

Нелепото съчетание от архаичен език и безподобното американско произношение ме разсмиваше. Какво ли представляваха те, тези съвременни вампири? Дали имаха влияние върху размножаването и възпитанието, след като поемаха по пътя заедно с немъртвите? Дали възприемаха даден стил? Дали живееха на сборища, или се разкарваха с големи черни мотоциклети, както аз обичах?

Възбудата в мен нарастваше неудържимо. И докато обикалях сам нощем и от радиото гърмеше музика, аз усещах как в мен напира чисто човешко въодушевление.

Жадувах да свиря също като моите смъртни — Костеливо орехче, Алекс и Лари. След изтощителния труд по записите и клиповете исках заедно да извисим глас пред пищящата навалица. И понякога спомените за онези тъй отдавна отминали вечери в театърчето на Рено изникваха твърде ясни. В ума ми изскачаха най-странни подробности — усещането от белия грим, докато го мажех по лицето си, уханието на пудрата, мигът преди излизането пред светлините на рампата.

Да, всичко постепенно се оформяше, и ако заедно с него ни връхлетеше и гневът на Марий, то аз си го бях заслужил, нали?

Сан Франциско ме очароваше и донякъде ми вдъхваше смирение. Не беше трудно да си представя моя Луи на това място. То напомняше на Венеция — мрачни разноцветни къщи и жилищни постройки, долепени една до друга, се издигаха над тесни черни улички. Неустоими бяха светлините, пръснати по хълмове и долини; и твърдата бляскава пустиня от небостъргачи в центъра, устремили се като приказна гора нагоре сред океан от мъгли.

Всяка нощ, щом се завърнех в долината Кармел, изваждах чувалите с писма от фенове, препратени в Монтерей от Ню Орлиънс, и търсех сред тях вампирски почерк: букви, изписани малко по-плътно, леко старомоден стил… Може би по-скандална проява на свръхестествена дарба в писмо, написано на ръка с готически шрифт. Ала там нямаше нищо друго, освен пламенното обожание на смъртните.

Скъпи Лестат, ние с приятелката ми Шерил те обичаме! Не можем да си намерим билети за концерта в Сан Франциско, въпреки че се редихме на опашка шест часа! Моля те, изпрати ни два билета. Ще бъдем твои жертви. Пий от кръвта ни!

Три часът през нощта преди концерта в Сан Франциско. Прохладната, зелена райска долина Кармел спи. Аз дремех в просторната бърлога зад стъклената стена с гледка към планините, и в съня ми се явяваше Марий. Марий ми каза насън:

— Защо рискува да си навлечеш моята мъст?

— Ти ми обърна гръб — отвърнах.

— Не е това причината — рече той. — Ти действаш, воден от подтик, ти искаш да вдигнеш всичко във въздуха.

— Аз обичам да влияя върху събитията, та най-после нещо да се случи! — заявих. В съня си изкрещях и изведнъж усетих, че се намирам в къщата в долината Кармел. Само сън, мимолетен сън на смъртен.

И все пак нещо, нещо друго… Внезапно излъчване като странстваща радиовълна, объркала честотата, и глас, който произнасяше:

Опасност. Опасност за всички ни.

За частица от секундата се мярна видение на сняг, на лед. Вой на вятър. Нещо се пръска на парчета на каменен под, счупени стъкла. Лестат! Опасност!

Събудих се.

Вече не лежах на дивана — бях се изправил и гледах към стъклените врати. Нищо не чувах и нищо не виждах, освен смътните очертания на хълмовете и черният силует на хеликоптер, реещ се като гигантска муха над своята квадратна бетонна площадка.

Вслушах се с душата си. Толкова упорито се вслушвах, че се изпотих. Но излъчването бе секнало. Никакви образи не изникваха.

А после постепенно осъзнах, че навън, в мрака, има някакво създание, слаби звуци достигнаха до слуха ми.

Някой се движеше сред покоя навън. Не долавях човешка миризма.

Там, навън, бе един от тях. Един от тях бе проникнал през цялата наложена секретност и се приближаваше, вървеше през обраслото с висока трева открито поле зад далечния скелетообразен силует на хеликоптера.

Отново се заслушах. Не, никакво трепване в потвърждение на посланието за опасност. Мислите на създанието бяха заключени за мен. Получавах единствено неизбежните сигнали за това, че някакво същество преминава през пространството.

Къщата с разчупена архитектура и нисък покрив дремеше — тя приличаше на гигантски аквариум с белите си голи стени и трепкащата синя светлина на замлъкналия телевизор. Костеливо Орехче и Алекс се прегръщаха на черджето пред празната камина. Лари спеше в подобната на килия спалня с една неуморна и незадоволима фенка по прякор Саламандрата, забърсана от тях в Ню Йорк, преди да заминем на запад. Бодигардовете спяха в другите съвременно обзаведени стаи с ниски тавани и в бунгалото зад големия син басейн с формата на стрида.

Навън, под ясното черно небе, това създание идваше, приближаваше се към нас откъм магистралата пеш. Усещах го, то бе съвсем само. Удари на свръхестествено сърце в редкия мрак. Да, съвсем ясно ги чувам. Хълмовете призрачно се извисяваха в далечината, жълтите цветове на акациите сияеха бледни под звездите.

Изглежда, то не се страхуваше от нищо. Идваше. И мислите му бяха напълно непроницаеми. Това би могло да означава, че е някой от старите и много умелите, само че умелите никога не биха газили тревата, по която стъпваха. А това създание се движеше почти като човек. Този вампир бе сътворен от мен.

Сърцето ми биеше на пресекулки. Погледнах мъничките светещи цифри на алармената система, закрити от събраната в ъгъла завеса. Обещание, че ще завият сирени, ако нещо, смъртно или безсмъртно, се опита да проникне в тази къща.

Той пристъпи на ръба на бялата циментова площадка. Висока, стройна фигура. Къса тъмна коса. А после се спря, сякаш ме виждаше в синята електрическа мъгла зад стъкления воал.

Да, видя ме. И тръгна към мен, към светлината.

Беше гъвкав и стъпваше една идея по-леко от смъртен. Черна коса, зелени очи, а крайниците му се движеха гладко като коприна под неугледните дрехи — оръфан черен пуловер, увиснал безформено на раменете му, крака като дълги черни спици.

Усетих как в гърлото ми засяда буца. Треперех. Мъчех се да си спомня, че дори в този момент бе важно да претърсвам мрака и за други, че трябва да внимавам. Опасност. Ала нищо от това сега нямаше значение. Знаех го. Затворих за миг очи. Това с нищо не помогна и с нищо не ме улесни.

После ръката ми се протегна към бутоните на алармата и я изключих. Отворих грамадните стъклени врати и студеният, свеж въздух ме облъхна и нахлу в стаята.

Той бе подминал хеликоптера, завъртя се и заотстъпва като танцьор, за да го огледа. Отметнал глава, палците му нехайно стърчаха от джобовете на черните джинси. Когато той отново ме погледна, съвсем ясно видях лицето му. И той се усмихна.

Дори и нашата памет ни предава. И той беше доказателство за това — изящен и ослепителен като лазерен лъч, той се приближаваше и всички стари образи се разсейваха в прах.

Включих пак алармената система, затворих вратите на моите смъртни и врътнах ключа в ключалката. За миг ми мина мисълта, че не мога да издържа на това. И това е само началото. И че щом сега той е тук, само на няколко крачки от мен, то несъмнено и другите ще дойдат. Всички ще дойдат.

Обърнах се и тръгнах към него, и доста време само го оглеждах мълчаливо на синята светлина, падаща през стъклото. А когато заговорих, гласът ми бе напрегнат:

— Къде са черната пелерина и чудесно ушитата черна връхна дреха, и копринената вратовръзка, и всички останали глупости? — опитах.

Погледнахме се в очите.

И той наруши мълчанието и се разсмя беззвучно. Но продължи да ме оглежда с прехласнат поглед, който тайно ме възрадва. И с дързостта на дете посегна и прокара пръсти по ревера на сивото ми кадифено сако.

— Не може вечно да останеш жива легенда — рече той. Гласът му звучеше като шепот, ала той не шепнеше, и долавях френския му акцент съвсем явно, макар никога да не го бях долавял в собствената си реч.

Непоносимо ми бе да слушам звученето на сричките, тъй познатия и близък глас.

И забравих всички високомерни и сърдити думи, които възнамерявах да му наговоря, и го взех в прегръдките си.

Прегърнахме се, както никога не се бяхме прегръщали в миналото. Притискахме се един до друг така, както някога ние с Габриел. А после аз прокарах длани по косата и лицето му, сякаш за да се убедя, че наистина го виждам и той е мой. И той стори същото. Сякаш разговаряхме, без да произнасяме нищо на глас, с истински безмълвни гласове, на които думи не са им нужни. Кимахме си. И усетих как той прелива от обич и трескаво доволство, почти равни по сила на моите.

Но той изведнъж притихна и лицето му леко се изопна.

— Аз мислех, че си мъртъв и те няма вече, знаеш ли — промълви той едва чуто.

— Как ме намери тук?

— Ти искаше да те намеря — отвърна той. Кратък миг на невинно объркване. Той бавно вдигна рамене.

Всичко, което той вършеше, ме привличаше като магнит, досущ както преди повече от век. Пръстите му бяха тъй дълги и изящни, ала имаше силни ръце.

— Ти сам ми позволи да те видя, позволи ми да те проследя — обясни той. — Обикаляше напред-назад по улица „Дивисадеро“ да ме търсиш.

— А ти още ли беше там?

— Там за мен е най-сигурното място на света — отвърна той. — Никога не съм го напускал. Идваха да ме търсят, не можеха да ме намерят и си тръгваха. И сега аз се движа сред тях, когато си поискам, а те не ме познават. Те така и никога не са знаели как изглеждам.

— И ако го знаеха, те биха се опитали да те унищожат.

— Да — потвърди той. — Но те се опитват да ме унищожат още от времето на Театъра на вампирите и събитията, което се случиха там. Разбира се, „Интервю с вампир“ им даде и нови основания, а на тях основания са им нужни, за да играят игричките си. Те имат нужда от подтик, от вълнения. За тях те са като кръвта — за миг гласът му прозвуча измъчено.

Той вдъхна дълбоко. Трудно му беше да говори за всичко това. Искаше ми се отново да го взема в прегръдките си, ала не го направих.

— Но точно сега мисля, че ти си този, когото те искат да унищожат — продължи той. — А тебе те знаят как изглеждаш, мосю льо Рокзвезда.

Усмивката му се разшири. Ала гласът му бе тих и любезен, както винаги. Лицето му преливаше от чувства. По него все още нямаше ни най-малка промяна. И може би никога нямаше да се появи.

Обгърнах раменете му с ръка и заедно се заотдалечавахме от светлините на къщата. Подминахме огромната сива грамада на хеликоптера и тръгнахме из сухото, изпечено от слънцето поле към хълмовете.

Мисля, че да си толкова щастлив причинява болка, че такава огромна радост те изгаря.

— Ти смяташ ли все пак да го проведеш? — попита той. — Концертът утре вечер?

Опасност за всички ни. Това предупреждение ли бе, или заплаха?

— Да, разбира се — потвърдих. — Какво, по дяволите, би могло да ме спре?

— Аз бих искал да те спра — отвърна той. — Щях да дойда и по-скоро, ако можех. Забелязах те преди седмица и после те загубих.

— И защо искаш да ме спреш?

— Ти знаеш защо — отвърна той. — Искам да поговорим.

Тъй прости бяха тези думи, а съдържаха такъв огромен смисъл.

— По-нататък ще има време — отвърнах. — „Това безкрайно утре, утре, утре“. Ще видиш, нищо няма да се случи — продължавах ту да го поглеждам, ту да отмествам поглед, сякаш зелените му очи ме раняваха. Казано по съвременно му, той беше лазерен лъч. Изглеждаше смъртоносен и изящен. Жертвите му винаги се влюбваха в него.

И аз винаги го бях обичал, нали, без значение какво се беше случило и колко силна може да стане любовта, ако имаш цяла вечност да се грижиш за нея, и само няколко мига време бяха нужни, за да припламне тя с нова сила и да се разгори?

— Как може да си сигурен, Лестат? — попита той. С такава съкровена близост произнесе името ми. А аз още не можех да се принудя да произнеса така естествено „Луи“.

Сега вървяхме бавно, без посока, ръката му ме обгръщаше свободно, също както моята — него.

— Цял батальон смъртни ще ни пазят — отвърнах. — В хеликоптера и в лимузината бодигардове ще придружават моите смъртни. Аз ще пътувам сам от летището с поршето, за да ми е по-лесно да се защитя, но ще имаме истински мотоциклетен ескорт. Какво толкова може да направят шепа мразещи ме голишарчета от двайсети век? Тези идиоти отправят заплахи по телефона!

— Повече от шепа са — поправи ме той. — Ами Марий? Твоите врагове по света спорят дали историята за Марий е истина, дали Онези, които трябва да бъдат пазени, съществуват, или не…

— Естествено. А ти? Ти повярва ли?

— Да, още щом го прочетох — отвърна той, и двамата се умълчахме, и сигурно и двамата си припомняхме любознателното безсмъртно създание, което отново и отново ми задаваше въпроса: Откъде е започнало всичко това?

Твърде много ни болеше от спомена. Все едно вадехме снимки от тавана, изчиствахме ги от праха и откривахме, че цветовете все още са ярки. А снимките трябваше да са портрети на наши мъртви предци, но на тях бяхме ние.

Направих нервен жест, характерен за смъртните — пригладих косата си назад над челото, опитах се да почувствам ветреца.

— Какво те прави толкова уверен, че Марий няма да прекрати този експеримент още щом излезеш на сцената утре вечерта?

— Ти мислиш ли, че някой от древните би го сторил? — попитах в отговор.

Той дълго размишлява, отново потъваше в дълбок размисъл, както навремето, толкова дълбок, че сякаш забрави, че и аз съм там. И сякаш около него изникна предишната обстановка, светлината на газената лампа трепкаше отвън, от улицата се носеха звуците и ароматите на минали времена. Ние двамата в онзи салон в Ню Орлиънс, в камината с мраморна полица горят въглища, всичко остарява, само ние — не.

И сега той, съвременно дете с развлечен пуловер и изтъркани джинси, стоеше, загледан в безлюдните хълмове. Раздърпан, с очи, в които проблясваха искрите на вътрешен огън, с разрошена коса. Той бавно се раздвижи, сякаш отново оживяваше.

— Не. Но мисля, че ако древните изобщо решат, че това ги засяга, ти знаеш, че ще се постараят да се разправят с теб.

— А тебе засяга ли те?

— Да, и ти го знаеш — отвърна той.

Лицето му леко поруменя и още повече заприлича на човешко. Всъщност той приличаше повече на смъртен от всички наши себеподобни, които познавах.

— Та нали съм тук? — рече той, и аз усетих в него болка, която като рудна жила пронизваше цялото му същество, жила, която можеше да отнесе чувството и в най-студените дълбини.

Кимнах. Вдъхнах дълбоко и извърнах очи от него, и ми се искаше да бях способен да кажа онова, което наистина исках. Че го обичам. Ала не можех. Чувството бе твърде силно.

— Каквото и да се случи, ще си струва — рекох. — Тоест, ако ти и аз, и Габриел, и Арман… и Марий се съберем заедно дори за кратко, ще си струва. Ами ако и Пандора реши да се покаже? И Маел. И само Бог знае колко други още. Ами ако дойдат всички древни? Ще си струва, Луи. А що се отнася до останалото, не ме вълнува.

— Не, вълнува те — усмихна се той. Бе дълбоко запленен. — Ти си уверен, че ще бъде завладяващо, и че каквато и битка да водиш, ти ще я спечелиш.

Склоних глава и се засмях. Пъхнах ръце в джобовете на панталоните си, както правеха смъртните мъже в днешно време, в този век, и тръгнах през тревата. Полето, дори и в прохладната калифорнийска нощ, все още ухаеше на слънце. Не му казах за завладелите ме чувства, присъщи на смъртните — суетата на желанието да излезеш на сцена, за странното безумие, което ме обземаше, когато се видех на телевизионния екран, когато виждах лицето си на обложките на албума, залепени на витрината на някой магазин за плочи на Северното крайбрежие.

Той вървеше до мен.

— Ако древните наистина желаеха да ме унищожат, не мислиш ли, че вече щяха да са го сторили? — попитах.

— Не — отвърна той. — Аз те видях и те проследих. Ала преди това не можех да те намеря. Още щом чух, че си излязъл от земята, започнах да те търся.

— А как чу за това?

— Във всички големи градове има места, където се събират вампирите. Няма как да не си го узнал вече.

— Не, не съм. Разкажи ми.

— Това са барове, които ние наричаме Вампирските явки — той леко се подсмихна, когато го произнесе. — В тях има и постоянна клиентела от смъртни, разбира се, и ние ги познаваме по имена. В Лондон това е „Доктор Полидори“, „Ламия“ — в Париж, „Бела Лугоши“ в Лос Анджелис, а в Ню Йорк — „Кармила“ и „Лорд Рутвен“. А тук, в Сан Франциско, е вероятно най-прекрасният от всички, едно кабаре, което се казва „Дъщерята на Дракула“, на улица „Кастро“.

Избухнах в неудържим смях и забелязах, че и той едва сдържа смеха си.

— А къде сред тях са имената от „Интервю с вампир“? — попитах с насмешливо възмущение.

— Verboten — отвърна той и повдигна леко вежди — та нали те не са измислени, а истински. Но ще ти кажа, че сега на улица „Кастро“ въртят твоите видеоклипове. Смъртната клиентела ги иска! Вдигат наздравици за теб с коктейлите си „Блъди Мери“ с водка. От „Танца на Невинните“ стените се тресат.

Вече изпадах в пристъп на истеричен смях. Опитах се да го потисна. Тръснах глава.

— Но освен това ти предизвика своего рода революция и в речта на посетителите на задната стаичка — продължи той със същия насмешливо строг маниер, но не успяваше да удържи сериозното изражение на лицето си.

— За какво говориш?

— Магията на мрака, Мрачния дар, Дяволския път — всички те дърдорят тези думи, тия недодялани голишарчета, дето още не са и заприличали на вампири. Подражават на книгата ти, въпреки че изобщо не я признават. Кичат се с египетски украшения. Черното кадифе пак излезе на мода.

— Самото съвършенство! — възкликнах. — Но тези барове, какво представляват те?

— Натъпкани са с всякакви джунджурии на тема вампири — отвърна той. — Стените са украсени с плакати от филми за вампири, а на големи екрани непрекъснато се въртят самите филми. Смъртните, които ги посещават, са си цял цирк, всякакви артистични типове — пънкарчета, художници, пременени с черни пелерини и бели пластмасови вампирски зъби. Нас направо не ни забелязват. В сравнение с тях ние често сме невзрачни. А на приглушената светлина все едно сме невидими сред всичкото това кадифе и египетски украшения. Разбира се, никой не дебне смъртните клиенти. Ние ходим във вампирските барове, за да си разменяме сведения. Вампирският бар е най-безопасното място за всеки смъртен в целия християнски свят! Във вампирските барове не се убива.

— Чудя се как ли никой не се е сетил за това по-рано!

— Сетили са се — поправи ме той. — В Париж това беше Театърът на вампирите.

— Разбира се — признах. Той продължи:

— Преди месец из Вампирските явки се заговори, че си се върнал. После новината остаря. Разправяха, че ловуваш из Ню Орлиънс, а после научиха и за намеренията ти. Сдобиха се с първите копия на твоята автобиография. Разговорите за видеоклиповете нямаха край.

— А защо не съм ги видял в Ню Орлиънс?

— Защото от половин век Ню Орлиънс е територия на Арман. Никой не смее да ловува в Ню Орлиънс. Бяха го научили чрез информационни източници на смъртните, новините дойдоха от Лос Анджелис и Ню Йорк.

— Не съм виждал Арман в Ню Орлиънс.

— Знам — отвърна той и изведнъж доби неспокоен, объркан вид.

Усетих леко стягане в сърдечната област.

— Никой не знае къде е Арман — рече той с глух глас. — Но докато се подвизаваше там, той убиваше младите. Оставиха Ню Орлиънс на него. Казаха, че мнозина от старите постъпвали така — убивали младите. Разправят го и за мен, но това не е вярно. Аз бродя из Сан Франциско като призрак и никого не закачам, освен нещастните си смъртни жертви.

Всичко това не ме изненада особено.

— Ние сме твърде много на брой, както винаги е било — рече той. — И свади избухват често. Едно сборище във всеки град е просто начин трима или повече от по-могъщите да се договорят да не се избиват взаимно и да си поделят територията според законите.

— Законите, вечно тези закони!

— Сега те са по-различни и са по-строги. Никога не бива да се оставят абсолютно никакви свидетелства за убийството. Нито един труп не бива да бъде оставян на смъртните, за да го изследват.

— Разбира се.

— В света на фотоувеличението, вариообективите и проучването на стоп кадри не бива да се оставят никакви следи, не бива да се излагаме на никакъв риск, който може да доведе до залавяне, хвърляне в затвора и получаване на научно потвърждение от света на смъртните.

Кимнах. Но пулсът ми биеше страшно учестено. Обичах да бъда отстъпникът, онзи, който вече е нарушил всички закони до един. Значи, те подражаваха на книгата ми, така ли? Охо, вече се беше започнало. Колелата се бяха завъртели.

— Лестат, ти си мислиш, че разбираш — заговори той търпеливо. — Ала дали е така? Ако само една мъничка частица от нашата тъкан попадне под микроскопите на света, повече няма да има спорове за легенди и за суеверия. Доказателството ще е в ръцете им.

— Не съм съгласен с теб, Луи — отвърнах. — Не е толкова просто.

— Те притежават средства, чрез които да ни идентифицират и класифицират, и ще нахъсат цялото човечество срещу нас.

— Не, Луи. Учените в днешно време, в този век, са шарлатани, които постоянно водят войни помежду си. Те се препират по най-елементарни въпроси. Ще трябва да разпределиш свръхестествената тъкан между всички микроскопи по света, а дори и тогава обществото може и да не повярва на нито дума.

Той се замисли над това.

— Значи, един заловен. Един жив образец, попаднал в ръцете им.

— Дори и това пак няма да е достатъчно да ги убеди — отвърнах. — Пък и как ще ме удържат?

Ала бе просто прелестно да си го представям — преследването, интригата, възможното залавяне, бягството. Изпаднах във възторг.

Сега той се усмихваше със странна усмивка, изпълнена едновременно и с неодобрение, и с възхита.

— Ти си по-луд отвсякога! — произнесе той едва чуто. — По-луд от едно време, когато обикаляше из Ню Орлиънс и плашеше хората нарочно.

Смях се дълго, ала после се успокоих. Нямахме много време, скоро щеше да дойде утрото. А утре вечер можех да се смея по целия път до Сан Франциско.

— Луи, обмислил съм го внимателно от всяка страна. По-трудно ще е да започнем истинска война със смъртните, отколкото си мислиш…

— А ти си твърдо решен да я започнеш, нали? Искаш всички, и смъртни, и безсмъртни, да се впуснат да те преследват.

— Защо не? — попитах. — Нека започне. И нека те се опитат да ни унищожат така, както са унищожили другите си дяволи. Нека се опитат да ни изтрият от лицето на земята.

Той ме гледаше със същия онзи едновремешен израз на страхопочитание и недоверчивост, който бях виждал стотици пъти на лицето му. Направо ме караше да оглупявам, както се казва.

Но небето над нас избледняваше и звездите все повече се отдалечаваха. Само няколко безценни мига ни оставаха заедно, преди да изгрее пролетното утро.

— И значи ти наистина искаш това да се случи? — попита той сериозно и този път по-нежно.

— Луи, аз искам нещо да се случи, искам всичко да се случи! Искам всичко онова, което сме били, да се промени! Какво сме ние сега? Пиявици! Противни, потайни пиявици, чието съществуване няма оправдание! Старата романтика си е отишла. И затова, нека съществуването ни придобие нов смисъл! Жадувам за ярките прожектори тъй, както жадувам за кръв. Жадувам за божествената видимост! Жадувам за война!

— Новото зло, както ти сам навремето го наричаше — рече той. — И този път това е злото на двайсетия век.

— Точно така — потвърдих, ала отново се сетих за чисто смъртния порив, суетния порив към световна слава и признание. Леко се изчервих от срам. Всичко това щеше да ми донесе такава наслада!

— Но защо, Лестат? — попита той леко подозрително. — Защо ти е тази опасност, този риск? В края на краищата ти успя. Ти се завърна. По-силен си отвсякога. В теб древният огън гори тъй разпалено, сякаш никога не е угасвал, и ти знаеш колко безценно е това, тази воля просто да продължаваш да съществуваш. Защо да я подлагаш на непосредствена опасност? Забрави ли какво беше, когато целият свят се въртеше около нас и никой не можеше да ни стори зло, освен самите нас?

— Предложение ли ми правиш, Луи? Завръщаш се при мен, както казват влюбените?

Очите му потъмняха и той се извърна от мен.

— Не ти се подигравам, Луи.

— Ти се завърна при мен, Лестат — отвърна той с равен глас и отново ме погледна. — Когато чух за пръв път да си шушнат за теб в „Дъщерята на Дракула“, почувствах нещо, което мислех, че си е отишло завинаги… — той млъкна.

Но аз знаех за какво говореше. Вече го беше казал. А аз го бях разбрал още преди векове, когато почувствах отчаянието на Арман след гибелта на старото сборище. Вълнение, желанието да продължиш да съществуваш — те за нас бяха безценни. Значи, имах още повече причини да направя рок концерта, всичко да продължи, войната да започне.

— Лестат, не излизай утре вечер на сцената! — примоли ми се той. — Остави филмите и книгата ти да осъществяват желаното от теб. Но ти се пази! Хайде да се съберем и да си поговорим. Нека бъдем заедно в този век така, както никога не сме били в миналото. И аз говоря за всички нас.

— Твърде изкушаващо, прекрасни мой — отвърнах. — През миналия век е имало моменти, когато всичко бих дал да чуя тези думи! И ние ще се съберем, и ще разговаряме, всички ние, и ще бъдем заедно. Ще е великолепно, по-хубаво, отколкото някога е било. Аз отново ще бъда Лелио, и то такъв, какъвто никога не съм бил в Париж. Аз ще бъда Вампирът Лестат, и всички ще ме видят. Символ, отстъпник, игра на природата — обичан, презиран, всичко вкупом! Не мога да се откажа от това, чуй ме! Не мога да допусна провал. И, честно казано, ни най-малко не ме е страх.

Стегнах се, защото очаквах да прояви студенина или да изпадне в скръб. Мразех изгряващото слънце както никога досега. Той му обърна гръб. Лъчите вече бяха започнали да му причиняват болка. Но изражението на лицето му бе все така изпълнено с топлота.

— Много добре тогава — рече той. — Бих искал да дойда в Сан Франциско с теб. Много ми се иска. Ще ме вземеш ли със себе си?

Не можах да му отговоря веднага. Обхваналото ме вълнение бе с такава сила, че чак ме болеше, а обичта, която чувствах към него, бе направо унизителна.

— Разбира се, че ще те взема със себе си — казах.

Спогледахме се напрегнато. Той вече трябваше да тръгва. Утрото за него бе дошло.

— И още нещо, Луи…

— Да?

— Тези дрехи… Просто са невъзможни. Утре вечер, както се казва през двайсети век, тоя пуловер и тези джинси ги разкарай!

Той си тръгна и утрото опустя. Дълго стоях и мислех за онова послание. Опасност. Огледах далечните планини, безкрайните поля. Дали бе заплаха, или предупреждение — какво значение имаше? Младите звънят по телефона, древните издигат свръхестествен глас. Какво толкова странно имаше?

Сега можех да мисля само за Луи и за това, че той е с мен. И какво ще бъде, когато дойдат и другите.

2

Когато нашият кортеж премина през портата, обширните паркинги на „Кау Палас“ в Сан Фрациско бяха претъпкани от обезумели смъртни. Моите музиканти се возеха в лимузината отпред, Луи — до мен, в кожения салон на поршето. Свеж и бляскав, облечен в един от костюмите на групата с черна пелерина, той изглеждаше така, сякаш е слязъл от страниците на собствения си разказ. Зелените му очи малко боязливо оглеждаха пищящите младежи и бодигардовете на мотоциклети, които ги изтласкваха и удържаха далече от нас.

Всички билети се бяха разпродали още преди месец; разочарованите фенове искаха концертът да се предава навън, за да могат да го слушат. По земята се въргаляха кутии от бира. Тийнейджъри се бяха изкатерили на покривите, по предните капаци и по багажниците на колите, радиата бяха надути до дупка и от тях ревеше „Вампирът Лестат“.

Мениджърът ни притича до моя прозорец и обясни, че навън ще сложат екрани и високоговорители. Полицията в Сан Франциско бе дала разрешение, за да предотврати избухването на размирици.

Усещах как тревогата на Луи нараства все повече. Няколко младежи проникнаха през полицейския кордон и се залепиха за неговото стъкло, когато кортежът направи остър завой и си запроправя път към продълговатата, грозна зала с форма на тръба.

Бях напълно запленен от случващото се. Безразсъдството напираше в мен. Отново и отново феновете се трупаха около колата, а после ги отблъскваха, и аз започвах да проумявам колко трагично съм подценил цялото това приключение.

Рок концертите, които бях гледал на филм, не бяха успели да ме подготвят за суровото електричество, което вече протичаше в тялото ми, както музиката вече се вихреше в главата ми, а срамът от моята суетност на смъртен се изцеряваше.

За да влезем в залата, преминахме през същинска касапница. През навалица от бодигардове притечахме в тежко охраняваната зона зад кулисите. Костеливо орехче се беше вкопчила здраво в мен, Алекс буташе пред себе си Лари.

Феновете ни дърпаха за косите, за пелерините. Пресегнах се назад, придърпах Луи под крилото си и го въведох вътре заедно с нас.

А после, в гримьорната със спуснатите завеси, чух за първи път зверския рев на тълпата — петнайсет хиляди души, които пееха и пищяха под един покрив.

Не, нямах власт над това диво ликуване, от което цялото ми тяло трепереше. Кога ли преди ми се е случвало такова нещо, такова безподобно веселие?

Промъкнах се напред и погледнах през шпионката в залата. Смъртни се трупаха и от двете страни на продълговатия овал чак до покрива. А в обширния му открит център хиляди танцуваха, галеха се, размахваха юмруци в димната мъгла, бореха се да се промъкнат по-близо до сцената. Хашиш, бира, мирис на човешка кръв се вихреха и излитаха през вентилационната система.

Техниците крещяха, че всичко е готово. Поправиха грима ни, изчеткаха черните ни кадифени пелерини, стегнаха черните ни вратовръзки. Нямаше смисъл да караме тази тълпа да чака нито за миг повече.

Дадоха нареждане да загасят осветлението в залата. Гръмовен, нечовешки вик се надигна в мрака и отекна в стените. Усетих как от него подът под краката ми затрептя. Ревът стана още по-мощен, когато се разнесе стържещо електронно бръмчене, което показа, че бяха включили апаратурата.

Вибрациите разтърсиха слепоочията ми. Като че се отлюспваше пласт от кожа. Стиснах Луи за лакътя и го целунах продължително, докато не го усетих да ме пуска.

Зад завесата навсякъде хората защракаха с малките си запалки и накрая хиляди и хиляди пламъчета затрепкаха в мрака. Изригнаха ритмични ръкопляскалия и после утихнаха, а нестихващият рев ту се надигаше, ту спадаше, пронизван тук и там от писъци. Главата ми вреше.

И пак си мислех за театъра на Рено толкова отдавна. Той беше пред очите ми. Но тази зала беше като Римския Колизеум! Записите, заснемането на филмите — всичко беше толкова овладяно, тъй хладно. Нямаше как да предвкусим това.

Техникът даде сигнал и ние се изстреляхме иззад завесата. Моите смъртни музиканти се запрепъваха, защото нищо не виждаха, но аз маневрирах без усилие между кабели и жици.

Стоях на ръба на сцената, право над главите на вълнуващата се и крещяща тълпа. Алекс седеше зад барабаните.

Костеливо Орехче държеше в ръка плоската си, лъскава електрическа китара, Лари — на огромната кръгла клавиатура на синтезатора.

Завъртях се и погледнах грамадните видеоекрани, които щяха да увеличават образите ни, за да може всеки чифт очи в залата да ги огледа най-подробно, а после отново морето от пищящи младежи.

Вълни, вълни от шум прииждаха от мрака и ни заливаха. Усещах мириса на разгорещена кръв.

А после грамадните прожектори над нас грейнаха. Яростни сребристи, сини и червени лъчи се замятаха, кръстосваха се и ни улавяха, и крясъците достигнаха небивала височина. Цялата зала беше на крака.

Усещах как светлината пълзи по бялата ми кожа, избухва в русата ми коса. Огледах се и видях моите смъртни — възторжени, изпаднали в трескава възбуда, застанали сред безбройните кабели и сребристи метални стойки.

Щом видях юмруците, издигнати навсякъде за поздрав, по челото ми изби пот. Из цялата зала имаше пръснати младежи, облечени във вампирски костюми за Хелоуин — лицата им лъщяха от изкуствена кръв, някои бяха нахлузили раздърпани руси перуки, други си бяха очертали черни кръгове около очите, които ги правеха да изглеждат още по-невинни и още по-противни. Свиркания, дюдюкания и продрани ревове надвикваха всеобщата врява.

Не, това не беше като снимането на филмчета. Това нямаше нищо общо с пеенето в прохладното студио с климатик и облепени с корк стени. Това бе човешко преживяване, превърнато във вампирско, както и самата музика бе вампирска, а образите във видеоклиповете изобразяваха насладата от кръвта.

Треперех от чиста възбуда и по лицето ми струеше червеникава пот.

Лъчите на прожекторите блуждаеха из публиката и ни оставиха окъпани в сребрист полумрак, и където и да паднеше лъч, тълпата се загърчваше в конвулсии и ревеше двойно по-силно.

Какъв беше този звук? Сигнал, че човекът се превръща в тълпа — струпалите се тълпи около гилотината, древните римляни, надаващи крясъци за християнска кръв. И келтите, събрани в дъбравата в очакване на Марий бога. Дъбравата бе пред очите ми, както тогава, когато Марий ми разказваше своята история. Дали факлите са били по-ярки от тези разноцветни лъчи? Дали ужасните великани от върбови клони са били по-високи от тези стоманени конструкции, поддържащи редовете от високоговорители и бляскави прожектори от двете ни страни?

Ала тук нямаше насилие, нямаше смърт — само детинска жизнерадост, която се изливаше от младите смъртни, от младите тела, енергия, дълго съсредоточавана и сдържана, която изригваше неистово.

Нова вълна хашиш се надигна от предните редове. Дългокоси, облечени в кожа рокери с кожени гривни с шипове бяха вдигнали ръце над главите си и пляскаха — приличаха на призраци на келти с разветите варварски коси. И от всички кътчета на това продълговато, кухо, задимено пространство се изливаше без задръжки чувство, което може би бе любов.

Светлината трепнеше и движенията на тълпата изглеждаха насечени, сякаш тя се мяташе в конвулсивни гърчове.

Те скандираха в унисон, все по-силно и по-силно, една-единствена дума: ЛЕСТАТ! ЛЕСТАТ! ЛЕСТАТ!

О, това е истински божествено! Кой ли смъртен би могъл да издържи на тази наслада, на това обожание? Стиснах краищата на черното си наметало — това бе знакът. Тръснах коси и те се посипаха на талази. И тези жестове отприщиха нов поток от викове чак до края на залата. Лъчите на прожекторите се метнаха към сцената. Разперих наметалото от двете страни като криле на прилеп.

Писъците се сляха в гръмогласен монолитен рев.

— A3 Съм Вампирът Лестат! — изкрещях аз с цяло гърло и отстъпих назад от микрофона. Звукът, почти видим, се изви над цялата овална зала и викът на тълпата се издигна още по-високо, още по-силно, сякаш за да погълне ехото.

— Хайде, Да Ви Чуя! Обичате Ли Ме? — изкрещях внезапно, без изобщо да го очаквам от себе си. Навсякъде тропаха с крака, тропаха не само по бетонния под, но и по дървените седалки.

— Колко От Вас Искат Да Станат Вампири?

Ревът премина в гръм. Няколко души се опитаха да се изкатерят отпред на сцената и бодигардовете ги издърпаха. Един от грамадните черни рошави рокери подскачаше нагоре-надолу, стиснал кутия бира във всяка ръка.

Прожекторите светнаха още по-ярко, като сиянието на взрив. От високоговорителите и апаратурата зад мен ревна оглушително двигателят на локомотив, сякаш влакът всеки миг щеше да изскочи на сцената.

Той погълна всички други звуци в залата. Тълпата танцуваше и се клатушкаше пред мен в оглушителната тишина. И тогава яростно и пронизително зави електрическата китара. Барабаните гръмнаха в маршов ритъм, стържещият локомотивен звук на синтезатора излетя във висините, а после рухна в бълбукащия казан на шумовете в такт с марша. Време беше да започне песента в минор, детинският й текст екна над акомпанимента:

Вампирът Лестат съм аз.

За великото сборище сте дошли в този час,

Ала тъй ми е жал за вас!

Грабнах микрофона от стойката, изтичах до единия край на сцената, после до другия, а наметалото се развяваше зад гърба ми:

Господари на Мрака — няма как да им устоите,

Те нямат милост над вас, и ви връхлитат бедите,

Вашият страх

Е наслада за тях!

Те протягаха ръце и се мъчеха да докопат глезените ми, пращаха ми въздушни целувки, момчетата вдигаха своите момичета да докоснат наметалото ми, когато то прелиташе над главите им.

Но с любов ще ви превземем

И над вас

Ще надделеем

В наслада и екстаз,

И в смъртта ще ви освободим!

Няма как да кажете,

Че сме пропуснали

Да ви предупредим!

Костеливо орехче яростно удряше по струните, скочи към мен и се завъртя бясно. Музиката се издигна и премина в пронизително глисандо, барабаните и цимбалите тътнеха, бълбукащият казан на синтезатора отново закипя.

Усетих как музиката прониква в костите ми. Дори и служението в старото римско сборище не бе ме завладявало така.

Втурнах се в танца, завъртях гъвкаво бедра, а после ги залюлях напред-назад и двамата с нея се приближихме до самия край на сцената. Изпълнявахме свободните еротични движения на Пулчинела и Арлекин и на всички останали герои от старите комедии, импровизирахме като тях някога, инструментите се откъсваха от тънката мелодия и беснееха, а после пак се завръщаха при нея, а ние се нахъсвахме един друг в танца, нямаше нищо отрепетирано, всеки беше в роля, всичко бе напълно ново.

Хората напираха да се качат при нас и бодигардовете ги отблъскваха грубо. Ала ние продължавахме да танцуваме на самия край на сцената, сякаш за да ги дразним, мятахме коси и те падаха по лицата ни, обръщахме се, за да се видим като невъзможна халюцинация на огромните екрани. Звуците пронизваха тялото ми. Обърнах се отново към тълпата. Звукът се търкаляше като стоманено топче, което си намираше вдлъбнатина ту тук, ту там — по бедрата, по раменете, и накрая се издигнах над сцената в огромен, бавен скок, а после се спуснах безмълвно, черното наметало се развяваше, а от отворената ми уста се показваха вампирските зъби.

Еуфория. Оглушителни аплодисменти.

И навсякъде виждах бели, оголени гърла на смъртни, момичета и момчета дърпаха надолу яките си и протягаха шии, а някои бяха нарисували с червило на шиите си алени белези като рани. И те протягаха към мен ръце да дойда и да ги взема, зовяха ме и ме умоляваха, а някои момичета плачеха.

Мирисът на кръв бе гъст като пушека във въздуха. Плът, плът, плът. И въпреки това, отвсякъде се излъчваше кротката невинност, необяснимата вяра, че всичко това бе изкуство, нищо друго, освен изкуство! Никой нямаше да пострада. Тя, тази великолепна истерия, не ги застрашаваше с нищо.

Когато надавах вопъл, те мислеха, че силата му се дължи на озвучителната система. Когато скачах, те смятаха, че е трик. И защо не, когато магията ги заливаше от всички страни и те можеха да изоставят нас, от кръв и плът, заради огромните сияйни великани на екраните над нас?

Марий, как ми се иска ти да можеше да видиш това! Габриел, къде си?

Текстът се лееше, отново пееше цялата група. Прекрасният сопран на Костеливото орехче се издигаше над останалите, а после тя завъртя глава в кръг отново и отново, косата й се мяташе и докосваше пода пред нея, китарата й бе щръкнала сладострастно като гигантски фалос и хиляди, и хиляди тропаха и пляскаха в такт.

— Уверявам Ви, Че Съм Вампир! — креснах внезапно.

Екстаз, делириум.

— A3 Съм Зло! Зло!

— Да, да, да, да, ДА, ДА, ДА!

Вдигнах ръце с извити нагоре длани.

— A3 Искам Да Изпия До Дъно Душите Ви!

Едрият рокер с рунтавата коса и черното кожено яке се засили назад, събори неколцина души зад него и скочи на сцената до мен, вдигнал нагоре юмруци. Бодигардовете понечиха да го свалят, но аз го хванах, притиснах го до гърдите си, повдигнах го с една ръка от пода, долепих устни до шията му и зъбите едва го докоснаха, едва докоснаха гейзера от кръв, готов да изригне право нагоре!

Но те го изтръгнаха и го запокитиха обратно като риба в морето. Костеливото орехче стоеше до мен, лъчите се плъзгаха по черните й сатенени панталони, по вихрено развятото й наметало, протегнала ръка да ме удържи, въпреки че аз се опитах да се изплъзна.

Сега вече знаех онова, което бе останало между редовете на всичко, прочетено от мен за рокпевците — това безумно единение на първобитното и науката, този религиозен екстаз. Да, ние се намирахме в древната дъбрава. Всички ние бяхме с боговете.

И вече загасваше фитилът на първата песен, и преминахме в следващата, а тълпата подхвана ритъма и зарева заедно с нас текста, който знаеше от албума и от клиповете. Костеливо орехче и аз запяхме, като тропахме с крака в такт:

Деца на Мрака, запознайте се

с Децата на Светлика!

Деца на Хората, воювайте

с Децата на Нощта!

И те отново закрещяха, зареваха, завиха, без изобщо да вникват в смисъла на думите. Дали древните келти са обезумявали така и са надавали страстен вой на ръба на гибелта?

Но ще повторя, тук нямаше гибел, нямаше жертвено изгаряне.

Страстта им бе устремена към образите на злото, не към самото зло. Страстта прегръщаше образа на смъртта, а не самата смърт. Чувствах я, както усещах парещите лъчи — с порите на кожата си и в корените на косата си. Костеливо орехче подхвана с крясък следващия куплет, а очите ми достигаха и най-далечните кътчета на залата. Амфитеатърът се превърна в един огромен вопъл.

Избавете ме от това. Избавете ме от любовта към него. Избавете ме от забравата и от желанието да му принеса в жертва своя разсъдък и решителност, и всичките си цели и намерения. Искам ви, малките ми! Искам вашата кръв, невинната ви кръв. Искам вашето обожание в мига, когато забия във вас зъбите си. Да, това надхвърля всяко изкушение.

Но в този миг на безценен покой и обзел ме срам, аз ги видях за пръв път — истинските вампири в залата. Малки бели личица, плаващи като маски над вълните от безформени лица на смъртни, отчетливо забележими, също като лицето на Магнус отдавна-отдавна в онази малка булевардна зала. И знаех, че и Луи зад кулисите също ги вижда. Но единственото, което виждах в тях, което се излъчваше от тях, бе удивление и страх.

— Всички Вие, Истински Вампири, Които Сте Тук! — Провикнах Се. — Покажете Се!

Гримираните и маскирани смъртни около тях направо подивяха, ала те, истинските, не помръднаха.

Цели три часа ние танцувахме, пяхме, направо разбихме металните инструменти, уискито се плискаше и прескачаше между Алекс, Лари и Костеливото орехче, тълпите все повече и повече напираха към нас и накрая удвоиха полицейската охрана и запалиха осветлението. По високите краища на залата вече трошаха дървените седалки, по бетонния под се търкаляха консервни кутии. Истинските вампири не посмяха да се доближат и на крачка до нас. Някои от тях изчезнаха.

Така стояха нещата.

Крещенето не секна, все едно се бяха събрали петнайсет хиляди градски пияници, чак до финала, когато дойде ред на баладата от последния клип, „Векът на невинността“.

И тогава музиката утихна. Барабаните постепенно замлъкнаха, синтезаторът засвири с прелестните, прозрачни тонове на електрически клавесин, тонове толкова леки, ала тъй разкошни, сякаш във въздуха се посипа златен прах.

Един-единствен прожектор освети с приглушена светлина мястото, на което стоях — дрехите ми бяха покрити с петна от кървава пот, косата ми бе подгизнала от нея и сплъстена, на едното ми рамо висеше наметалото.

Пред зейналата паст на залата, изпълнена с изпаднала в захлас, опиянена публика, аз бавно издигнах глас, и изговарях ясно всяка дума:

Този век е на невинността,

истинна невинност.

Всички ваши демони са видими,

всички ваши демони добиха плът.

Наречете ги Болка,

наречете ги Глад,

наречете ги Война.

Мистично зло не ви е нужно вече.

Прогонете дяволи, вампири,

Боговете, на които вече се не кланяте.

Помнете:

Мъжът със зъби хищни носи плащ.

Което мислите за чар,

е заклинание.

Разберете какво виждате,

когато ме гледате!

Убийте ни, мои братя и сестри.

Войната започна.

Разберете какво виждате,

когато ме гледате!

Изви се буря от аплодисменти и аз затворих очи. На какво ръкопляскаха те в действителност? Какво възхваляваха?

Електрическата светлина превръщаше нощта в ден в огромната зала. Истинските вампири изчезнаха сред раздвижилата се навалица. Униформените полицаи скочиха на сцената и образуваха плътна редица пред нас. Докато вървяхме към кулисите, Алекс ме дръпна:

— Пич, трябва да офейкваме. Обкръжили са проклетата лимузина. А ти никога няма да се добереш до твойта кола.

Казах не, те трябва да продължат, да се качат в лимузината и да потеглят веднага.

И тук видях от лявата си страна напрегнатото бяло лице на истински вампир, който разбутваше навалицата и си пробиваше път. Беше облечен в черни кожени дрехи като мотоциклетист, копринената му свръхестествена коса бе бляскава, гъста и черна.

Завесата падна отвисоко и отдели сцената от залата. Луи вървеше до мен. Забелязах още един отдясно, слаб ухилен мъж с черни очички.

Щом излязохме на паркинга, ни лъхна студен въздух. Там цареше пандемониум — навсякъде се гърчеха и мятаха смъртни, полицията призоваваше към ред, лимузината се клатеше като лодка, когато набутаха в нея Костеливо Орехче, Алекс и Лари. Един от бодигардовете беше запалил мотора на поршето ми, но младежите думкаха по предния и по задния капак, все едно бяха барабани.

Зад чернокосия вампир изникна друг демон, жена. Двойката неумолимо се приближаваше. Какво, по дяволите, крояха?

Великанският мотор на лимузината ревеше като лъв срещу децата, които не желаеха да му сторят път, бодигардовете мотоциклетисти форсираха моторите си и обстрелваха тълпата с изгорели газове и трясък.

Триото вампири изведнъж обкръжи поршето. Лицето на високия мъж бе разкривено от ярост. С едно движение на мощната си ръка той привдигна притиснатата надолу кола въпреки вкопчилите се в нея младежи. Тя аха-аха щеше да се прекатури. Внезапно един лакът приклещи гърлото ми. Тялото на Луи се завъртя и чух как юмрукът му се вряза в свръхестествената кожа и кости на създанието зад мен и чух как то прошепна проклятие.

Смъртните навсякъде изведнъж се разпищяха. Един полицай нареди с мегафон на тълпата да разчисти терена.

Втурнах се напред, съборих няколко младежи и задържах поршето, тъкмо преди да се преобърне по гръб като бръмбар скарабей. Докато се мъчех да отворя вратата, усетих натиска на тълпата. Всеки миг щяха да избухнат размирици. Щеше да настане паника.

Свирки, писъци, сирени. Някакви тела ни притиснаха с Луи един в друг и тогава вампирът с кожените дрехи се изправи от другата страна на поршето и вдигна над главата си грамаден сребърен сърп, който блесна на светлината на прожекторите.

Чух предупредителния вик на Луи. С ъгъла на окото си мярнах и друг сърп.

Но свръхестествен вопъл разцепи какофонията и с ослепителен взрив вампирът избухна в пламъци. Още един пожар избухна до мен. Сърпът издрънча върху бетона. А на няколко метра по-нататък и трета вампирска фигура внезапно запращя и лумна.

Тълпата бе изпаднала в пълна паника — едни търчаха обратно към залата, други се изсипваха навън от паркинга, тичаха, накъдето им очи видят, за да избягат от мятащите се фигури, които изгаряха до въглен, всеки в своята си преизподня, членовете им се стапяха от горещината и оставаха само кости. Видях и още безсмъртни да се носят стремглаво, невидими, през мудната човешка навалица.

Луи се обърна слисан към мен и несъмнено моят израз на изумление го слиса още повече. Никой от нас не бе сторил това! Никой от нас не притежаваше такива сили! Познавах един-единствен безсмъртен, способен на това.

Но внезапно вратата на колата се отвори и ме блъсна, от нея се протегна една малка, изящна бяла ръка и ме дръпна вътре.

— По-бързо, вие двамата! — изрече рязко женски глас на френски. — Какво чакате, църквата да го обяви за чудо ли? — и ме вкараха на седалката с кожена тапицерия, преди да съм се усетил какво се случва, а аз повлякох Луи върху себе си, та му се наложи да се изкатери върху мен и да се прехвърли отзад.

Поршето се наклони напред и разпръсна търчащите насам-натам пред фаровете смъртни. Взрях се в стройната фигура на шофьорката до мен — русата й коса се стелеше по раменете, изцапаната й филцова шапка бе нахлупена над очите.

Искаше ми се да я обгърна с ръце, да я покрия с целувки, да притисна сърцето си до нейното и да забравя за всичко друго на света. По дяволите да вървят тези малоумни голишарчета! Но когато тя с рязък десен завой изскочи от портата на оживената улица, поршето едва не се прекатури пак.

— Габриел, престани! — изкрещях и я хванах за ръката. — Не го направи ти, нали? Не ги изгори ти?

— Не, то е ясно — отвърна тя на най-чист френски, без дори да ме погледне. Изглеждаше неустоима. Стиснала с два пръста кормилото, тя пак го завъртя и отново зави рязко на деветдесет градуса. Поехме към магистралата.

— Значи ни откарваш далеч от Марий! — възкликнах. — Спри!

— Тогава нека той да вдигне във въздуха микробуса, който ни преследва! — избухна тя. — Тогава ще спра!

Обърнах се и го видях зад рамото на Луи — чудовищна кола, която се носеше със смайваща скорост. Приличаше на разраснала се катафалка — черна грамада, с ред хромови зъби на чипоносата предница и четирима немъртви, които ни гледаха злобно иззад затъмненото предно стъкло.

— Не можем да се измъкнем и да им избягаме при това оживено движение! — заявих. — Обърни. Върни се към залата. Габриел, обърни!

Но тя продължи напред, като бясно лъкатушеше между моторните возила. Някои в паника отбиваха встрани.

Бусът ни застигаше.

— Това е военна машина, ето какво! — възкликна Луи. — Сложили са й желязна броня. Ще тръгнат на таран тия малки чудовища!

Ах, бях объркал играта. Бях ги подценил. Бях взел предвид само собствените си възможности в тази модерна епоха, но не и техните.

И все повече и повече се отдалечавахме от единствения безсмъртен, който можеше да ги запрати на оня свят. Е, аз щях да се заема с тях с удоволствие. Като за начало щях да им пръсна предното стъкло, после да им откъсна главите една по една. Отворих прозореца, подадох се навън до кръста, вятърът развя косата ми, а аз се взрях в грозните им бели лица зад стъклото.

Когато се стрелнахме нагоре по наклонената отбивка към магистралата, те почти ни се бяха покачили отгоре. Добре. Да дойдат малко по-близо и щях да скоча. Но колата ни рязко намали скоростта — Габриел не можеше да се промуши между колите напред и да ги изпревари.

— Дръжте се, напада! — изкрещя тя.

— Да бе, друг път! — извиках. След миг се готвех да скоча от покрива и да се стоваря върху тях като таран.

Но не ми се удаде. Те се врязаха в нас на пълна скорост, тялото ми изхвърча нагоре във въздуха, прелетя през мантинелата и рухна на земята, а поршето се стрелна напред и излетя в пространството.

Преди колата да се удари в земята, видях как Габриел изскочи през страничната врата и двамата се търколихме надолу по тревистия склон, а колата се прекатури и избухна с оглушителен гръм.

— Луи! — изкрещях и задрапах към пламъците, готов да вляза в тях, за да го спася. Но задното стъкло се пръсна и той излезе през него и падна на земята точно когато стигнах до него. Заудрях с наметалото си по димящите му дрехи, а Габриел смъкна якето си и също заудря.

Бусът беше спрял до мантинелата високо горе. Вампирите скачаха от ръба на шосето като големи бели насекоми и се приземяваха на крака върху склона.

Бях готов да изляза насреща им.

Но отново, щом първият се спусна към нас с вдигнат сърп, се разнесе онзи мъртвешки, свръхестествен крясък, последва ослепителен взрив и лицето на онази твар се превърна в черна маска сред бушуващи оранжеви пламъци. Тялото се загърчи в страшен танц.

Останалите се обърнаха и хукнаха.

Понечих да ги погна, но Габриел ме обхвана с ръце и не ме пускаше. Силата й ме вбесяваше, и в същото време бях поразен от нея.

— Престани, по дяволите! — възкликна тя. — Луи, помогни ми!

— Пусни ме! — креснах яростно. — Искам да хвана един от тях, само един! Мога да настигна последния от шайката!

Ала тя не ме пускаше, а с нея аз нямаше да се бия. Луи също подкрепи сърдитите й, отчаяни молби:

— Лестат, не хуквай да ги преследваш — заяви той с обичайния си вежлив тон, напрегнат докрай. — Стига ни вече. Трябва веднага да се махнем оттук.

— Добре! — отстъпих аз неохотно. А и вече бе късно. Изгорелият бе загинал сред пушек и пращящи пламъци, а останалите бяха потънали без следа в притихналия мрак.

Нощта наоколо внезапно опустя, чуваше се единствено грохотът на преминаващите коли високо горе по магистралата. И ето ни там — тримата стояхме заедно, огрени от зловещото сияние на горящата кола.

Луи уморено избърса саждите от лицето си. Белият му колосан нагръдник беше изцапан, кадифеното му дълго наметало — прогорено и разкъсано.

Ето я и Габриел, все същият малък скитник, каквато бе толкова отдавна — прашното парцаливо хлапе, облечено с опърпани яке и панталони с джобове в цвят каки, нахлупила накриво кафявата филцова шапка на прекрасната си главица.

Сред какофонията на градския шум чухме приближаващия се тънък вой на сирени.

Ала и тримата не помръднахме — чакахме и се споглеждахме. И знаех, че всички се оглеждаме за Марий. Нямаше как да е иначе. И той беше с нас, а не против нас. И щеше да ни се отзове сега.

Произнесох тихо името му на глас. Взрях се в тъмното под магистралата и наоколо, към безкрайната армия от къщички, стълпили се по околните хълмове.

Но чувах единствено сирените, които виеха все по-силно, и мърморенето на човешки гласове — смъртните вече започваха да се изкачват от булеварда нагоре по дългия склон.

Забелязах страха по лицето на Габриел. Протегнах ръце и се приближих към нея, въпреки цялата ужасна суматоха и смъртните, които все повече се приближаваха, и колите, спрели горе по магистралата.

Тя поривисто и топло ме прегърна, но ми направи знак да побързам.

— Ние сме в опасност! Всички ние! — прошепна. — Ужасна опасност. Ела!

3

Беше пет часът сутринта и аз стоях сам пред стъклената врата на къщата в долината Кармел. Габриел и Луи бяха отишли заедно сред хълмовете, за да намерят място за почивка.

От един телефонен разговор със севера бях разбрал, че моите смъртни музиканти са здрави и читави, на сигурно място в тяхното ново скривалище в Сонома и са развихрили луд купон зад електрифицирани огради и порти. Що се отнася до полицията, журналистите и техните неизбежни въпроси, е, щеше да им се наложи да почакат.

А сега чаках сам под утринната светлина, както винаги, и се чудех защо Марий не се е показал, защо ни бе спасил, само за да изчезне безмълвно.

— Ами ако не е бил Марий? — попита тревожно Габриел по-късно, докато крачеше напред-назад. — Уверявам те, почувствах съкрушителна заплаха. Усетих, че опасност застрашава и нас, и тях. Почувствах я пред залата, когато потеглих. Чувствах я, когато стояхме край горящата кола. Имаше нещо в нея. Това не беше Марий, убедена съм…

— Да, нещо почти варварско — потвърди Луи. — Почти, но не съвсем…

— Да, почти дивашко — додаде тя и го погледна утвърдително. — А дори и да е бил Марий, какво те кара да мислиш, че не те е спасил, за да може той сам да ти отмъсти, както желае?

— Не — засмях се тихо. — Марий не иска мъст, иначе вече да ми е отмъстил. Поне това зная.

Но бях твърде развълнуван само от това, че я виждам с предишната й походка, с едновремешните жестове. И ах, да, с опърпания костюм за сафари. След двеста години тя все още си бе същата безстрашна изследователка. Когато седна, яхна стола като каубой и отпусна брадичка на високата облегалка.

Имахме толкова много да си говорим, да си разказваме, и просто бях прекалено щастлив, че да се страхувам.

А и освен това страхът бе твърде ужасяващ — бях разбрал вече, че съм допуснал още една сериозна грешка. Осъзнах го за първи път, когато поршето избухна и Луи все още бе в него. Тази моя малка война щеше да постави под заплаха онези, които обичах. Какъв глупак съм бил да си мисля, че мога да привлека злобата върху себе си.

Да, трябваше да поговорим. Трябваше да проявяваме хитрост и много да внимаваме.

Но засега бяхме в безопасност. Опитах се да я успокоя с това. Тук тя и Луи не усещаха заплахата — тя не ни бе последвала в долината. А аз така и не я бях усетил. И нашите млади и глупави безсмъртни врагове се бяха пръснали, убедени, че притежаваме способността да ги изпепеляваме по своя воля.

— Знаеш ли, хиляди, хиляди пъти съм си представяла как ще се съберем пак — рече Габриел. — И никога не съм си го представяла така.

— Мисля, че мина великолепно! — възкликнах. — И не си и помисляй нито за миг, че нямаше да успея да ни измъкна! Щях да го удуша онзи със сърпа, да го метна над залата! Видях и другия да се задава. Него можех да го строша на две. Казвам ти, едно от нещата, за които най-много ме е яд, е, че не ми се удаде да…

— Такъв немирник сте вие, мосю! — възкликна тя. — Невъзможен си! Ти си… как те бе нарекъл самият Марий? Проклета, ама проклета твар! Напълно съм съгласна!

Засмях се радостно. Какво сладко ласкателство! И колко прелестен бе старомодният френски.

А Луи беше толкова запленен от нея там, в тъмното — гледаше я мълчаливо и размишляваше, както винаги. Отново изглеждаше безупречно, сякаш имаше пълна власт над облеклото си, а ние току-що бяхме излезли от операта след последното действие на „Травиата“ и, поседнали в някое кафене, гледахме как смъртните пият шампанско, насядали по мраморните маси, докато модните карети трополят покрай нас.

Чувствах, че се създава ново сборище — величествена енергия, отричане на човешката реалност, ние тримата заедно срещу всички племена и всички светове. И дълбокото усещане за безопасност, за неудържима енергия… Как да им го обясня?

— Стига си се тревожила, майко! — извиках най-накрая с надеждата да я успокоя и да й предам от своето хладнокръвие. — Безсмислено е. Създание, в чиято власт е да изгаря враговете си, може да ни открие винаги, когато реши и да върши каквото си поиска.

— И това трябва да успокои тревогите ми, така ли? — възкликна тя. Забелязах Луи да поклаща глава.

— Аз не съм силен като теб — вметна той ненатрапчиво — и въпреки това го почувствах. И те уверявам, че беше нещо чуждо, съвсем нецивилизовано, по липса на по-подходяща дума.

— Ах, пак се изрази съвсем точно! — намеси се Габриел. — Напълно чуждо, сякаш идваше от създание, напълно откъснато…

— А твоят Марий е твърде цивилизован! — настоя Луи. — Твърде обременен с философия! Тъкмо затова си разбрал, че той не желае мъст.

— Чуждо? Нецивилизовано? — погледнах и двамата. — Но защо аз не съм усетил тази заплаха?

— Mon Dieu, причините може да са всякакви! — заяви най-сетне Габриел. — Тази твоя музика е способна и мъртъвците да пробуди!

Бях се сетил за снощното загадъчно послание — Лестат! Опасност!

— Ала зората щеше да се пукне твърде скоро и нямаше защо да ги тревожа с него. А и освен това то нищо не обясняваше. Беше просто поредната частица от ребуса, и при това може би пасваше на съвсем друго място.

Те тръгнаха заедно, а аз стоях сам пред стъклената врата, гледах как небето над планините Санта Лусия все повече изсветляваше и мислех:

„Къде си, Марий? Защо, по дяволите, не ми се откриеш? Всичко, казано от Габриел като нищо може да е вярно. Игра ли е за теб това?“

А дали и аз не играех — та нали никога не го бях призовавал? Не бях издигнал тайния си глас с цялата му мощ, както той ми бе казал да сторя преди два века?

Докато водех всичките си битки, беше въпрос на такава гордост да не го призовавам! Но какво ли значеше тази гордост сега?

Може би той очакваше моя зов. Може би искаше да го призова. Цялата ми горчивина, цялото ми твърдоглавие се бяха изпарили. Защо не направя поне това усилие?

И аз затворих очи и сторих онова, което не бях вършил от онези отдавнашни нощи през осемнайсети век, когато го зовях на глас по улиците на Кайро или Рим. Призовах го безмълвно. И усетих как беззвучният вик се изтръгва от мен и потъва в бездната на забвението. Чувствах как той обикаля по видимия свят, как затихва все повече и повече и замлъква.

Ала ето, само за частица от секундата отново се мярна картината на далечно и непознато място, която бях зърнал и снощи. Снегове, безкрайни снегове, някаква каменна постройка със заледени прозорци. А на една висока издатина стърчеше съвременно устройство, което на това място изглеждаше съвсем чудато — голяма сива метална чиния, която се въртеше на ос и привличаше невидимите вълни, кръстосващи земните небеса.

Телевизионна антена! От тази снежна пустош тя се свързваше със сателита — ето какво беше това! А счупените стъкла по пода бяха от стъклото на телевизионен екран. Видях го. Каменна пейка… Счупен телевизионен екран. Шум.

Видението се стопи.

МАРИЙ!

Опасност. Лестат. Всички сме в опасност. Тя… Не мога… Лед. Погребан под лед. — Пръснати по каменния под стъкла, на пейката няма никой, тонколоните трещят и от тях гръмко се разнасят звънтенето и вибрациите на „Вампирът Лестат“. — Тя… Лестат, помогни ми! Всички ние… сме в опасност. Тя…

Тишина. Връзката се прекъсна.

МАРИЙ!

Улавях нещо, ала твърде слабо. Колкото и мощ да притежаваше, просто се чуваше твърде слабо!

МАРИЙ!

Бях се навел през прозореца и се взирах в утринното сияние, то грееше все по-ярко, очите ми сълзяха, върховете на пръстите ми разтапяха нагорещеното стъкло.

Отговори ми! Акаша ли е? Ти ми казваш, че е Акаша, че тя го е сторила? Че е била тя?

Но слънцето вече се издигаше над планините и смъртоносните лъчи се сипеха над долината, пълзяха надолу към дъното й.

Изскочих от къщата и се втурнах през полето към хълмовете, затулил с длан очи.

И само след мигове вече бях стигнал до тайното си подземно скривалище. Отместих камъка и заслизах надолу по грубо изкопаните тесни стъпала. Още един завой и още един и вече бях сред прохладна, спасителна тъмнина, миришеше на пръст, и полегнах на калния под на тясната килия. Сърцето ми туптеше като бясно, крайниците ми трепереха. Акаша! „Тази твоя музика е способна и мъртъвците да пробуди.“

Ах, де да можех да не затварям очи, де да бях способен да мисля, ех, ако слънцето не изгряваше!

Тя е била там, в Сан Франциско, била е съвсем близо до нас, когато е изгаряла враговете ни. Чужда, напълно чужда… Да.

Но не и нецивилизована, не, не дивачка. Не, тя не беше такава. Тя само съвсем скоро се бе пробудила отново, моята богиня, излетяла като великолепна пеперуда над своя пашкул. А какво бе светът за нея? Как бе дошла при нас? За какво ли мислеше? Опасност за всички ни. Не! Не вярвам! Тя бе убила враговете ни. Бе дошла при нас.

Ала вече не можех да се боря със сънливостта и с тежестта в цялото ми тяло. Тези съвсем обикновени усещания надделяваха над цялото ми удивление и възбуда. Тялото ми се отпусна и безпомощно застина, проснато на земята.

И после внезапно почувствах как една ръка обхваща моята длан.

Бе студена като мрамор, и също тъй здрава и силна.

Очите ми рязко се отвориха и се втренчиха в мрака. Стиснаха ме още по-силно. Буйни, гъсти копринени коси докоснаха лицето ми. Ледена ръка погали гърдите ми.

О, моля те, любима моя, прекрасна моя, моля те! — искаше ми се да възкликна, ала очите ми се затваряха! Скованите ми устни не можеха да помръднат. Губех съзнание.

Слънцето бе изгряло в небето.

1

Радост от живота (фр.). — Б.пр.

2

Пето действие, пета сцена, превод Александър Шурбанов. — Б.р.

3

„О, спасителна жертво, що разтварящ пред нас небесните порти, вражи войски настъпват към нас, сила ни дай, помогни ни“ — част от благодарствен химн, написан от св. Тома от Аквино.

4

„Пред великото причастие да склоним глави“ — част от химн, написан от св. Тома от Аквино.

5

Пание — пола, опъната върху обръчи от китова кост.

Content

Ан Райс
Вампирът Лестат
Първоначалното възпитание и ранните приключения на вампира Лестат

Градският център

Първа част Лелио изгрява

1

2

3

4

5

6

7

8

Втора част Наследството на Магнус

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Трета част Предсмъртно причастие за маркизата

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Четвърта част Децата на мрака

1

2

3

4

5

6

Пета част Вампирът Арман

1

2

3

4

5

Шеста част По дяволския път от Париж до Кайро

1

2

3

4

5

6

7

Седма част Древна магия, древни мистерии

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Епилог Интервю с вампир

1

2

Дионисий в Сан Франциско 1985

1

2

3

1