Анджей Сапковський

Сезон гроз

Від кровопивців і від поторочів,

Від інших довголапих страховидл

І всього, що товчеться серед ночі,

Нас, добрий Боже, вибави!

Благальна молитва, відома як „The Cornish Litany”, датована XIV-XV ст.

Кажуть, що поступ проганяє морок. Але завжди, завжди буде існувати темінь.

І завжди буде в темряві Зло, завжди будуть у темряві ікла і пазури, смерть і кров.

Завжди будуть істоти, що товчуться серед ночі.

А ми, відьми́ни, є на те, щоби притовкти їх.

Весемир з Каер Моргену

Хто змагається зі страховищами, тому слід стерегтися,

щоб самому не обернутись на страховище.

І коли довго дивишся у прірву, прірва також зазирає в тебе.

Фрідріх Ніцше, «По той бік Добра і Зла» (пер. Анатолій Онишко)

Заглядання у прірву вважаю цілковитим ідіотизмом.

Є на світі безліч речей, набагато більш вартих того,

аби в них заглядати.

Горицвіт, «Півсторіччя поезії»

Розділ перший

Він жив лиш для того, щоби убивати.

Лежав на нагрітому сонцем піску.

Відчував коливання, що переносилися притисненими до землі волохатими сяжками та щетинками. Хоч коливання ще були далекі, Ідр відчував їх виразно і точно, на їх підставі був здатний визначити не лише напрям та ритм руху жертви, а й її вагу. Для більшості хижаків, що полювали подібним чином, вага здобичі мала першорядне значення – підкрадання, напад та переслідування означали витрату енергії, котра мусила бути компенсована енергетичною цінністю поживи. Більшість подібних до Ідра хижаків відмовлялася від нападу, коли здобич була замала. Але Ідр — ні. Ідр існував не для того, щоб їсти та продовжувати рід. Не для того був створений.

Жив для того, щоби убивати.

Обережно переставляючи членисті кінцівки, видобувся з ями, переповз через струхлявілий стовбур дерева, за два кроки проминув бурелом, як примара, промайнув галявину, впав у порослий папороттю підлісок, зробився непомітним у гущавині. Рухався швидко і безшумно, то біжучи, то підcтрибуючи, як велетенський коник-стрибунець.

Зачаївся у гущавині, притулився до землі сегментованим панцирем черевця. Коливання ґрунту ставали що далі, то більш виразними. Імпульси з вібрисів і щетинок Ідра складалися в образ. У план. Ідр уже знав, як підібратися до жертви, в якому місці перетяти їй дорогу, як змусити до втечі, як довгим стрибком звалитися на неї ззаду, на якій висоті вдарити і різонути гострими жвалами. Коливання та імпульси вже витворювали у ньому радість, якої зазнає, коли жертва засмикається під його вагою, ейфорію, яку дасть йому смак гарячої крові. Розкіш, яку відчує, коли повітря розітне скрик болю. Ідр легенько тремтів, розкриваючи та замикаючи клешні та ногомацаки.

Вібрації ґрунту, вже дуже виразні, стали й різноманітними. Ідр уже знав, що жертв більше, ймовірно три, можливо – чотири. Дві примушували ґрунт тремтіти так, як зазвичай, коливання третьої вказували на малу масу і вагу. Четверта ж – якщо взагалі була якась четверта – спричиняла нерегулярні вібрації, слабкі, непевні. Ідр завмер, випростав і виставив над травою антени, вивчаючи рухи повітря.

Тремтіння ґрунту врешті просигналізувало те, на що Ідр чекав. Жертви розділилися. Одна, та найменша, лишилася позаду. А четверта, та невиразна, зникла. То був фальшивий сигнал, неправдиве відлуння. Ідр проігнорував його.

Мала здобич ще сильніше віддалилася від решти. Ґрунт затремтів сильніше. І ближче. Ідр випростав задні кінцівки, відштовхнувся і скочив.

* * *

Дівчинка пронизливо вереснула. Замість тікати, завмерла на місці. І безперервно кричала.

* * *

Відьми́н кинувся до неї, в стрибку добуваючи меча. І в ту ж хвилину зрозумів – щось не так. Його пошили в дурні.

Чоловік, що тягнув візка із хмизом, скрикнув і на очах Геральта підлетів на сажень догори, а кров бризнула з нього широким струменем, розбризкуючись довкола. Упав, аби в ту ж хвилину знову злетіти, на цей раз – двома шматками, з яких бухала кров. Вже не кричав. Тепер пронизливо кричала жінка, що, як і її донька, стояла завмерла і паралізована страхом.

Хоч не вірив, що вийде, відьми́н зміг її врятувати. Підскочив і штовхнув із зусиллям, відкидаючи забризкану кров’ю жінку з доріжки в ліс, у зарості папороті. І тут же зрозумів, що й тепер то був підступ. Фортель. Бо сіра, пласка, неймовірно швидка постать з безліччю ніг вже віддалялася від візка і першої жертви. Сунула в напрямку другої. До дівчинки, що й далі пищала. Геральт кинувся за нею.

Якби вона й далі стояла на місці, він не встиг би вчасно. Однак дівчинка виявила здоровий глузд і одчайдушно кинулася навтьоки. Сіра потвора все ж наздогнала б її швидко і без труднощів – наздогнала, вбила і повернулася б, щоб забити й жінку. Так і сталося б, якби там не було відьми́на.

Наздогнав чудовисько, скочив, притискаючи підбором одну із задніх кінцівок. Якби тут же не відскочив – утратив би ногу — сіре створіння вивернулося з неймовірною гнучкістю, а його серпоподібні клешні клацнули, схибивши на волосину. Поки відьми́н відновив рівновагу, чудовисько відштовхнулося від землі і напало. Геральт захистився рефлекторним, широким і досить хаотичним ударом меча, відштовхнув потвору. Не завдав йому жодних пошкоджень, але повернув собі ініціативу.

Підскочив, наздогнав, ударом навідліг розрубуючи панцир на плоских головогрудях. Поки ошелешена тварюка опам’яталася, другим ударом відьми́н відтяв їй ліве жвало. Потвора кинулася на нього, розмахуючи лапами, намагаючись буцнути його другим жвалом, як тур. Відьми́н відрубав йому й друге. Швидким зворотним ударом відбатував один з ногомацаків. І ще раз рубонув у головогруди.

До Ідра нарешті дійшло, що він у небезпеці. Що мусить утікати. Мусив тікати, тікати далеко, зачаїтися десь, залягти у криївку. Жив лише для того, щоб убивати. Щоб убивати, мусив регенеруватися. Мусив тікати… Тікати…

* * *

Відьми́н не дав йому втекти. Догнав, притис ногою до землі задній сегмент тулуба, рубонув згори, з розмаху. На цей раз панцир головогрудей піддався, з тріщини бризнула і полилася густа зеленувата сукровиця. Чудовисько билося, його кінцівки відчайдушно молотили по землі. Геральт рубонув мечем, на цей раз повністю відділивши пласку голову від решти тіла.

Тяжко дихав.

Вдалині загриміло. Вихор, що зірвався, і небо, яке швидко чорніло, провіщали, — наближається гроза.

* * *

Альберт Смулька, недавно призначений жупан місцевої громади, вже при першій зустрічі нагадав Геральтові коренеплід брукви – був круглястий, недомитий, товстошкірий і взагалі якийсь нецікавий. Іншими словами, не надто відрізнявся від інших урядників нижчого рівня, з якими йому доводилося мати справу.

— Ти диви, правда, — сказав жупан. – Що нема на клопіт, як відьмак.

— Йонас, що переді мною жупанував, – додав за хвилину, не дочекавшись від Геральта жодної реакції, — нахвалитися тобою не міг. Подумати лишень — а я його за брехуна мав. Значиться, не вірив йому до кінця. Знаю, як то речі обростають побрехеньками. Особливо в люду темного, у них де не рушся, там чудо, або диво, або інший якийсь відьмак з надлюдськими силами. А тут на маєш — виявляється, правда щира. Там у бору, за річечкою, люду погинуло — не злічити. А що тамтудою до містечка шлях коротший, тудою й ходили, дурні… На згубу власну. Остерігай їх, не остерігай. Час нині такий, що ліпше не швендяти по пустирях, не лазити по лісах. Всюди почвари, всюди людожери. В Темерії, на Тукайськім Нагір’ї, щойно-во страшна річ сталася, п’ятнадцятеро людей забив у вуглярському селищі якийсь лісовий упиряка. Роговизна висілок звався. Чув, певно. Ні? Але правду кажу, щоб я здох. Навіть чорнокнижники, кажуть, слідство у тій Роговизні чинили. Ну, але що там балакати. Ми тепер тут в Ансеґісі у безпеці. Тобі дякувати.

Вийняв з комоду шкатулку. Розклав на столі аркуш паперу, вмочив перо в каламар.

— Обіцяв-ісь, що страховисько заб’єш, — промовив, не піднімаючи голови. – Виходить, не кидав слів на вітер. Слівний, як на волоцюгу. А й тамтим людям життя відрятував. Бабі й дівчаті. Подякували хоч? Впали в ноги?

Не впали – стиснув зуби відьми́н. Бо ще не повністю очуняли. А я піду звідси, перш ніж опритомніють. Доки зрозуміють, що я використав їх як приманку, в зарозумілій упевненості переконаний, що зможу оборонити усіх трьох. Піду, доки до дівчинки дійде, доки зрозуміє, що то через мене лишилася напівсиротою.

Почувався погано. Без сумніву, то був наслідок вжитих перед боєм еліксирів. Без сумніву.

— Той монстр, – жупан посипав папір піском, потім струсив пісок на підлогу – справжнісінька гидота. Приглядівся до стерва, як принесли… Що то таке було?

Геральт не конче знав, але не збирався цього виявляти.

— Арахноморф.

Альберт Смулька поворухнув губами, даремно намагаючись повторити.

— Тьху, як звати, так звати, дідько з ним. То тим мечем ти його зарубав? Тим клинком? Можна глянути?

— Не можна.

— Ага, зачароване лезо, певно. І дороге… Ласий шматок… Ну, але ми тут базікаємо, а час біжить. Умова виконана, час платити. Але наперед формальності. Підпишися на рахункові. Значиться, хрестика постав чи інший якийсь знак.

Відьми́н узяв поданий йому рахунок, повернув до світла.

— Диви на нього, — покрутив головою жупан, кривлячись. — Читати вміє, чи що?

Геральт поклав папір на стіл, посунув у бік урядника.

— Невелика помилка, — проказав спокійно і тихо, — вкралася в документ. – Домовлялися на п’ятдесят корун. Рахунок виставлено на вісімдесят.

Альберт Смулька склав долоні, спер на них підборіддя.

— То не помилка, – теж знизив голос. — То скоріше доказ визнання. Вбив-ісь страшне страховидло, нелегка то, певно, була робота… Сума теж нікого не здивує…

— Не розумію.

— Коби не так. Не вдавай невинного. Наче Йонас, як тут урядував, не виставляв тобі таких фактур? Голову даю на відсіч, що…

— Що, що? – перебив Геральт. – Що завищував рахунки? А різницю, на яку зменшував королівську скарбницю, ділив зі мною пополовині?

— Пополовині? – Жупан скривив губи. – Не переборщуй, відьмаче, не переборщуй. Хто б подумав, що ти така значна особа. З різниці дістанеш третину. Десять корун. Для тебе то і так велика премія. А мені більше належиться, хоч би з огляду на посаду. Урядники державні мусять бути маєтні. Чим державний урядник маєтніший, тим престиж держави вищий. Що ти про таке знаєш? Вже я тою розмовою змучився. Підпишеш фактуру чи ні?

Дощ лопотів по даху, на вулиці лило як з відра. Але вже не гриміло, гроза віддалялася.

Інтерлюдія

Двома днями пізніше

— Дуже просимо, шановна, — владно кивнув Белогун, король Кераку. — Дуже просимо. Слуги! Крісло!

Склепіння кімнати прикрашав плафон, фреска, яка демонструвала вітрильник посеред хвиль, тритонів, гіпокампів та створінь, що нагадували омарів. Фреска ж на одній зі стін була мапою світу. Мапа, як давно вже констатувала Корал, була абсолютно фантастичною і зі справжнім розташуванням суші та морів мала небагато спільного. Однак була гарна і виконана зі смаком.

Двійко пажів притягнули і поставиле тяжке різьблене крісло. Чародійка сіла, поклавши руки на підлокітники так, щоб її обсаджені рубінами браслети були добре помітними і привертали увагу. На вкладеному у високу зачіску волоссі вона мала ще рубінову діадемку, а на глибокому декольте — рубінове кольє. Все це — спеціально для королівської аудієнції. Вона хотіла справити враження. І справляла. Король Белогун витріщав очі, невідомо, на рубіни чи на декольте.

Белогун, син Осмика, був, можна сказати, королем у першому поколінні. Його батько збив досить значний маєток на морській торгівлі і, найімовірніше, ще трохи — на піратстві. Поклавши край діяльності конкурентів і монополізувавши каботажне судноплавство в усій околиці, Осмик проголосив себе королем. Акт самозваної коронації переважно лише формалізував статус кво, тому не викликав ні заперечень, ні протестів. Упродовж більших і менших воєн, які він вів раніше, Осмик владнав усі прикордонні та політичні конфлікти з сусідами — Верденом і Цидарисом. Стало відомо, де починається Керак, де він закінчується і хто в ньому володарює. А якщо володарює, то є королем — і такий титул йому належиться. Звичним порядком речей титул і влада переходять від батька до сина, тож нікого не здивувало, що після смерті Осмика на трон сів його син, Белогун. Щоправда, синів Осмик мав більше, ще як мінімум чотирьох, але всі зреклися прав на корону, один, здається, навіть добровільно. Таким чином Белогун панував у Кераку вже років двадцять з гаком, згідно з родинною традицією отримуючи прибутки з кораблебудування, мореплавства, рибальства і піратства.

Зараз же, на троні, на підвищенні, в соболиному ковпаку, зі скіпетром в руці, король Белогун давав аудієнцію. Величний, як жук-гнойовик на коров’ячій купі.

— Шановна і люба нам пані Літта Нейд, — привітав гостю король. — Наша улюблена чародійка Літта Нейд. Зробила ласку і знову відвідала Керак. І знову, мабуть, на довший час?

— Морське повітря йде мені на користь. — Корал провокаційно поклала ногу на ногу, показуючи черевичок на модній підошві з корку. — З ласкавого дозволу Вашої королівської величності.

Король повів оком на синів, що сиділи поряд. Обоє височезні як дуби, нічим не були схожі на батька — кістлявого і жилавого, але не надмірного зросту. Самі теж не здавалися братами. Страший, Еґмунд, чорний як крук, Ксандер, трохи молодший, блондин, майже альбінос. Обоє дивилися на Літту без симпатії. Було очевидно, що їх дратував привілей, силою якого чародії в присутності королів сиділи, а аудієнції їм давали на кріслах. Привілей, однак, діяв усюди і жоден з тих, хто бажав вважатися цивілізованим, не смів його зневажати. Сини Белогуна дуже хотіли такими вважатися.

— Ласкавий дозвіл, — повільно промовив Белогун, — надамо. З однією умовою.

Корал підняла руку і демонстративно розглянула нігті. Це мало сигналізувати, що умови Белогуна вона має десь. Король сигналу не сприйняв. А якщо й сприйняв, то вміло це приховав.

— Дійшло до наших вух, — гнівно дихнув король — що бабам, які дітей мати не хочуть, шановна пані Нейд магічні конкокти[1] уділяє. А тим, що вже в тяжі, плоди скидати допомагає. А ми тут, у Кераку, процедуру таку неморальною вважаємо.

— Те, на що жінка має природнє право — сухо відповіла Корал — неморальним бути не може ipso facto.

— Жінка, — король витягнувся на троні всією своєю худою постаттю, — має право чекати від чоловіка тільки двох подарунків: на літо тяж, а на зиму личаки з тонкого лика. Як перший, так і другий подарунок має на меті втримати жінку в домі. Бо дім є місцем для жінки відповідним, природою їй призначеним. Жінка з великим черевом і потомством, яке чіпляється за її спідницю, від дому не віддалиться і не спадуть їй на думку жодні дурні гадки, а це гарантує чоловікові душевний спокій. Спокійний духом чоловік може тяжко працювати з метою примноження багатства та добробуту свого владаря. Чоловікові, який працює в поті чола і без перепочинку, спокійному за своє подружжя, теж ніякі дурні думки не спадуть на гадку. А як жінці хтось розкаже, що їй вільно родити, коли хоче, а як не хоче, то й не мусить, а до того цей хтось ще й підповість їй спосіб і підсуне засіб, тоді, шановна, тоді громадський порядок починає хитатися.

— Так є! — докинув принц Ксандер, що вже давно вишукував нагоди втрутитися. — Власне що так!

— Жінка, неохоча до материнства, — тягнув Белогун, — жінка, яку не прив’яжуть до господи черево, колиска і дітваки, тут же піддасться хтивості, це ж річ очевидна і неминуча. Чоловік же зразу втратить внутрішній спокій і рівновагу духа, в його дотеперішній гармонії щось раптом заскрегоче і засмердить, ба навіть виявиться, що нема ніякої гармонії і ніякого ладу. Особливо того ладу, на якому ґрунтується щоденна тяжка робота. І те, що плоди цієї роботи забираю я. А від таких думок лише крок до непорядків. До заколоту, бунту, повстання. Збагнула, Нейд? Хто дає бабам засоби, що запобігають вагітності чи уможливлюють її перервання, той нищить громадський порядок, підбурює до заворушень і бунтів.

— Так є! — докинув Ксандер. — Правда!

Літта мала за ніщо демонстрації авторитету і владності Белогуна, добре знала, що, як чародійка, є недоторканною, а єдине, що король може, — це базікати. Однак утрималася від різкого повідомлення про те, що в його кородівстві скрегоче і смердить вже віддавна, що ладу в ньому як кіт наплакав, а єдиною гармонією, яку знають мешканці, є музичний інструмент, різновид акордеону. І що притягання до цьго жінок, материнства чи небажання ставати матір’ю є доказом не лише мізогінії, але й ідіотизму.

— У твоїй довгій промові, — сказала замість цього Корал, — постійно звучала тема примноження багатства і добробуту. Розумію тебе щонайкраще, бо ж мій власний добробут мені також невимовно дорогий. І за жодні скарби я не відмовлюся від того, що мені цей добробут забезпечує. Вважаю, що жінка має право народжувати, якщо хоче, і не народжувати, якщо не хоче, але не вступатиму щодо цього в дискусії, бо ж, зрештою, кожен має право на якісь власні погляди. Зверну лишень увагу, що за медичну допомогу, яку надаю жінкам, я беру плату. Це досить істотне джерело моїх прибутків. У нас ринкова економіка, королю. Не втручайся, дуже прошу, до джерел моїх прибутків. Бо мої прибутки, як ти чудово знаєш, є одночасно й прибутками Капітулу і всього конфратерства[2]. А конфратерство кепсько реагує на спроби зменшення його прибутків.

— Ти намагаєшся мені погрожувати, Нейд?

— Аж ніяк. Навіть більше, декларую поглиблену допомогу і співпрацю. Знай, Белогуне, що якщо результатом чинених тобою визисків і грабунку дійде в Кераку до заворушень, якщо запалає, мовлячи високим стилем, іскра бунту, якщо з’явиться бунтівна потолоч, аби тебе витягти звідси за довбешку, позбавити трону, а зразу потому повісити на сухій гілляці… Тоді можеш розраховувати на моє конфратерство. На чародіїв. Прийдемо з допомогою. Не допустимо революції й анархії, бо й нам вони не на руку. Отож визискуй і примножуй багатство. Помножуй спокійно і не заважай іншим. Дуже прошу і добре раджу.

— Радиш? — напірився, піднімаючись з крісла, Ксандер. — Ти радиш? Батькові? Батько — король! Королі не слухають порад, королі наказують!

— Сідай, сину. — скривився Белогун. — І будь тихо. Ти ж, чародійко, настав вуха. Маю тобі щось оповісти.

— Ну?

— Беру собі нову жінку… Сімнадцять літ… Вишенька, кажу тобі. Вишенька на кремі.

— Вітаю.

— Роблю це з династичних мотивів. З турботи про наступництво і лад у державі.

Еґмунд, що до того мовчав, як скеля, різко підніс голову.

— Наступництво? — гиркнув. Злий блиск у його очах не пройшов повз увагу Літти. — Яке наступництво? Маєш шість синів і вісім доньок, враховуючи бастардів! Мало тобі?

— Сама бачиш, — махнув кістлявою рукою Белогун. — Сама бачиш, Нейд. Мушу подбати про наступництво. Маю лишити королівство і корону тому, хто так звертається до батька? На щастя, ще живу і правлю. І маю намір правити довго. Як вже сказав, я одружуюся…

— Ну і?

— Якби… — король почухався за вухом, глянув на Літту з-під примружених повік — Якби вона… Моя нова жінка, значить… Звернулася до тебе по ті засоби… Забороняю їй давати. Бо я проти таких засобів! Вони аморальні!

— Можемо так домовитися, — чарівно усміхнулася Корал. — Твоїй вишеньці, якби звернулася, не дам. Обіцяю.

— Оце я розумію. — просяяв Белогун. — Прошу, як розкішно домовляємося. Ґрунт — взаєморозуміння і взаємоповага. Навіть незгода має бути гарна.

— Так є, — докинув Ксандер. Еґмунд пирхнув, вилаявся собі під ніс.

— В рамках поваги і порозуміння, — Корал накрутила руде пасмо на палець, глянула догори, на плафон, — а також з турботи про гармонію і лад у твоїй державі… Маю певну інформацію. Конфіденційну інформацію. Бридко мені доносити, але шахрайство і злодійство мені ще більш огидні. А йдеться, мій королю, про нахабні фінансові махінації. Є такі, що пробують тебе обкрадати.

Белогун схилився на троні, по-вовчому скривив обличчя.

— Хто? Прізвища!

Керак, місто в північному королівстві Цидарис, біля гирла річки Адалатте. Колись столиця окремої держави К., яка через недолуге управління та вигасання правлячої династії підупала, значення стратила і сусідами поділена та загарбана стала. Має порт, фабрик кілька, маяк та згрубша 2 000 мешканців.

Еффенберг і Тальбот, Encyclopaedia Maxima Mundi, том VIII

Розділ другий

Затока їжачилася щоглами та була заповнена вітрилами, білими і різнокольоровими. Більші кораблі стояли на рейді, захищеному мисом і хвилерізом. В самому порту до дерев’яних молів причалювали менші і зовсім невеликі кораблі. На пляжах кожне хоч трохи вільне місце займали човни. Або те, що лишилося від човнів.

На краю миса височів маяк з червоної і білої цегли, відновлений релікт ельфійських часів. Білі хвилі прибою шмагали його, мов батогами.

Відьми́н штовхнув кобилу острогою в бік. Рибка підняла голову, роздула ніздрі, ніби теж тішилася запахом моря, що його ніс вітер. Покваплена, рушила крізь дюни до міста, що було вже близько.

Місто Керак, головна метрополія однойменного королівства, розташоване на двох берегах річки Адалатте при самому її гирлі, було розділене на три окремі дільниці, що виразно різнилися між собою.

На лівому березі Адалатте містився комплекс порту, доки і промислово-торговий осередок, що включав корабельні й майстерні, в тому числі переробні, склади, ярмарки і базари.

Протилежний берег річки, місцевість, що називалася Пальмірою, заповнювали халабуди і хатини бідноти й робочого люду, будинки та крамниці дрібних крамарів, бойні, ятки та численні забігайлівки і замтузи[3], що відчинялися лише після смеркання, бо Пальміра була також дільницею розваг і заборонених насолод. Окрім того, як було відомо Геральтові, тут можна було запросто позбутися гаманця або дістати ножа під ребро.

Далі від моря, на лівому березі, за високим частоколом з грубих колод розташовувався власне Керак, квартал вузьких вуличок між будинками багатих купців та фінансистів, факторіями, банками, ломбардами, шевськими та кравецькими майстернями, крамницями та крамничками. Знаходилися тут також корчми та місця розваг вищої категорії, в тому числі борделі, які пропонували точно те саме, що й у портовій Пальмірі, але за значно вищими цінами. Центром кварталу був чотирикутний ринок, що містив міську ратушу, театр, суд, митницю, і будинки міської еліти. Посеред ратуші стояв на цоколі пам’ятник засновнику міста, королеві Осмику, страшенно запаскуджений чайками. То була явна дурниця, адже місто над морем існувало задовго до того, як туди припхався Осмик дідько знає звідки.

Вище, на пагорбі, стояв замок і королівський палац, доволі нетипового вигляду і форми — то був старовинний храм, перебудований і розбудований після того, як його покинули жерці, засмучені повним браком зацікавленості з боку населення. Від храму лишилася навіть кампаніла, тобто дзвіниця з великим дзвоном, в який король Белогун, що правив на даний момент в Кераку, наказував бити щодня опівдні і — очевидно, на зло підданим — опівночі.

Дзвін озвався, коли відьми́н виїхав між перші халупи Пальміри.

В Пальмірі панували рибний, пральний і кухонний смороди, тлум на вуличках був страшенний, проїзд вартував відьми́нові купи часу і терпіння. Геральт відітхнув, коли нарешті добрався до мосту і переїхав на лівий берег Адалатте. Вода смерділа і несла баранці білої піни — результат роботи кушнірної майстерні, розташованої вгору по річці. Звідти вже недалеко було до шляху, який вів до оточеного частоколом міста.

Зоставив коня у стайнях перед містом, заплативши на два дні наперед і залишивши конюхові доплату, аби гарантувати Рибці відповідний догляд. Попрямував до вартової вежі. До Кераку можна було дістатися лише через вартову вежу, після проходження контролю та малоприємних процедур, які його супроводжували. Відьми́на дещо дратувала ця необхідність, однак він розумів її мету — мешканців міста за частоколом не надто тішила думка про візити гостей з портової Пальміри, а особливо моряків з інших країв, що сходили там на сушу.

Відьми́н увійшов до вежі, дерев’яної будівлі, збудованої зрубом, в якій містилася, як було йому відомо, кордегардія. Думав, що знає, що на нього чекає. Помилявся.

Йому доводилося бувати у численних кордегардіях. У малих, середніх і великих, у близьких і зовсім далеких закапелках світу, в місцях, цивілізованих більш, менш, чи й зовсім ніяк. Всі кордегардії світу смерділи тухлятиною, потом, шкірою та сечею, а також залізом та мастилами для догляду за ним. В кордегардії Кераку було схоже. Правильніше, було б, якби класичних кордегардійних запахів не забивав тяжкий, задушливий запах пердіння, що досягав стелі. В меню гарнізону тутешньої кордегардії безсумнівно домінували великонасінні бобові рослини, такі як горох, біб і ряба квасоля.

Гарнізон, однак, повністю складався з дам. З шістьох жінок. Вони сиділи за столом і були цілковито зайняті полуденним прийомом їжі. Всі пані жадібно сьорбали з глиняних мисок щось, що плавало в рідкій паприковій підливі.

Найвища стражниця, очевидно, комендантка, відсунула від себе миску, встала. Геральт, який уважав, що не існує негарних жінок, раптово відчув потребу переглянути цей постулат.

— Зброю на лаву!

Як усі присутні, стражниця була острижена під нульку. Волосся вже трохи відросло, утворюючи на лисій голові негарну щетину. З-під розстібнутої камізельки і розхристаної сорочки виглядали м’язи живота, що нагадували великий зашнурований сальцесон. Біцепси стражниці, якщо продовжувати м’ясницькі асоціації, мали розміри свинячих шинок.

— Зброю на лаву ложи! — повторила. — Оглох?

Одна з її підлеглих, все ще схилена над мискою, трохи привстала і перднула, голосно і протяжно. Її товаришки зареготали. Геральт обмахнувся рукавицею. Стражниця дивилася на його мечі.

— Ей, дєвки! Йдіть сюда!

«Дєвки» встали, доволі неохоче, потягуючись. Всі, як зауважив Геральт, одягалися у стилі вільному та легкому, а головне, такому, що дозволяв хвалитися м’язами. Одна мала на собі короткі шкіряні штани, зі штанинами, розпореними по швах, аби вмістити стегна. А одягом від талії догори слугували їй головним чином ремені, які схрещувалися між собою.

— Відьми́н. — констатувала вона. — Два меча. Стальний і срібний.

Друга, як і всі, висока і широка в плечах, підійшла, бесцеремонним рухом розкрила сорочку Геральта, схопилася за срібний ланцюжок і витягла медальйон.

— Знак має, — підтвердила. — Вовк на знаку, з оскаленими зубами. Виходить, реально відьми́н. Пропустим?

— Правила не боронять. Мечі здав…

— Власне. — Геральт спокійним голосом приєднався до розмови. — Здав. Обидва будуть, як я розумію, в камері схову під охороною? Видаватимуться за квитанцією? Яку я зараз отримаю?

Стражниці, шкірячи зуби, оточили його. Одна штурхнула, ніби ненавмисне. Друга голосно перднула.

— Во тобі квитанція, — пирснула.

— Відьми́н! Найманий громитель потвор! А мечі оддав! Зразу! Послушний, як лошара!

— Хер би, напевно, тоже здав, якби казали.

— Так скажем йому! Шо, дєвки? Хай витягне з ширінки!

— Глянем, шо в відьми́нів за хери!

— Хватить, — буркнула комендантка. — Розійшлися, звьозди. Гоншорек, сюда! Гоншорек!

З бокового приміщення з’явився лисуватий і немолодий панок в бурій опанчі і вовняному береті. Як тільки зайшов, одразу розкашлявся, зняв берет і почав ним обмахуватися. Мовчки взяв оплетені ременями мечі, дав Геральтові знак, щоб ішов за ним. Відьми́н не зволікав. В мішанині газів, що наповнювала кордегардію, кишкові гази починали явно переважати.

Приміщення, до якого зайшли, ділили солідні залізні ґрати. Панок в опанчі зашкряботів у замку великим ключем. Повісив мечі на гачку біля інших мечів, шабель, кордів та мисливських ножів. Відкрив обшарпаний журнал, довго і повільно в ньому грамузляв, безперервно кашляючи, ледве ловлячи подих. Нарешті вручив Геральтові виписану квитанцію.

— Маю розуміти, що мої мечі тут у безпеці? Під замком і охороною?

Бурий панок, тяжко дихаючи і відсапуючи, замкнув ґрати і показав йому ключ. Геральта це не переконало. Кожні ґрати можна було здолати, а звукові ефекти метеоризму панусь із кордегардії могли заглушити будь-яку спробу злому. Однак не було виходу. Треба було владнати у Кераку те, за чим відьми́н прибув. І якнайшвидше покинути місто.

* * *

Корчма, а чи — як було написано на вивісці — остерія «Natura Rerum» містилася в не дуже великому, однак вишуканому будиночку з кедрового дерева, критому стрімким дахом з високим комином. Фасад будинку прикрашав ґанок, до якого вели сходи, заставлені розлогими алое в дерев'яних вазонах. З корчми долинали кухонні запахи, головним чином — від м’яса, що смажилося на рожнах. Запахи були такі спокусливі, що «Natura Rerum» одразу здалася відминові Едемом, розкішним садом, островом щастя, краєм блаженних, що тече молоком і медом.

Скоро виявилося, що цей Едем — як і кожний Едем — був під охороною. Мав свого цербера, сторожа з полум'яним мечем. Геральту трапилася нагода побачити його в дії. Цербер, невисокий, але міцно збудований чолов’яга, на його очах відігнав від саду розкоші худого молодика. Молодик протестував — покрикував і жестикулював, що явно дратувало цербера.

— Тобі заборонено заходити, Муусе. І ти про це добре знаєш. Тож відійди. Я не буду повторювати.

Молодик швидко відійшов від сходів, щоб не дати себе відіпхнути. Був, як зауважив Геральт, передчасно облисілий, рідке і довге біляве волосся починалося у нього лише побіля тім’я, що загалом справляло радше паскудне враження.

— Грав я вас і вашу заборону! — верескнув молодик з безпечної відстані. — Не задарма працюєте! Піду до конкурентів! Чваньки! Вискочні! Вивіска позолочена, а лайно й далі на халявах! І варті для мене стільки ж, скільки лайно! А гімно завжди гімном буде!

Геральт дещо занепокоївся. Облисілий молодик, хоч мав паскудну зовнішність, був одягнутий цілком по-панськи, може, й не так багато, але в кожному разі елегантніше від самого відьми́на. Якщо елегантність і була вирішальним критерієм…

— А ти куди, питаю? — холодний голос цербера перервав хід його думок. І підтвердив занепокоєння.

— Це ексклюзивний заклад. — заявив цербер, загороджуючи собою сходи. — Розумієш значення слова? Так ніби виключений. Для декого.

— Чому для мене?

— Не одяг красить чоловіка — стоячи на дві сходинки вище, цербер міг глянути на відьми́на згори. — Ти, чужинцю, ходяча ілюстрація цієї народної мудрості. Твій одяг анітрохи тебе не красить. Може, інші якісь приховані риси тебе красять, не буду в це вникати. Повторюю, тут ексклюзивний заклад. Не терпимо тут людей, одягнутих як бандити. Ані озброєних.

— Я не озброєний.

— А виглядаєш так, якби був. Отже будь ласкавий попрямувати деінде.

— Припини, Тарпе.

У дверях закладу з’явився смаглявий чоловік в оксамитовому каптані. Мав кущуваті брови, проникливий погляд, орлиний — і немаленький — ніс.

— Очевидно, — повчально звернувся до цербера орлиний ніс, — не знаєш, з ким маєш справу. Не знаєш, хто до нас завітав.

Довге мовчання цербера підтвердило, що таки не знає.

— Геральт з Ривії. Відьми́н. Знаний тим, що береже людей і рятує їм життя. Як тиждень тому, тут, в нашій околиці, в Ансеґісі, де порятував матір з дитиною. А на кілька місяців раніше, в Чізмарі — гучна то була справа — убив левкроту-людожерку, сам при цьому зоставшись пораненим. Як же я можу забороняти вхід до мого закладу тому, хто займається такою шляхетною справою? Навпаки, я радий такому гостеві. І маю за честь, що забажав мене відвідати. Пане Геральте, остерія «Natura Rerum» вітає вас під своїм дахом. Я Фебус Равенґа, власник цього скромного місця.

Стіл, за який посадив його метр, був накритий скатертиною. Всі столи в «Natura Rerum», здебільшого зайняті, були накриті скатертинами. Геральт не пам’ятав, коли останній раз бачив скатертини в корчмі.

Хоч було цікаво, не розглядався навколо, аби не здатися провінційним простаком.

Попри це, обережний огляд виявив скромне, але вишукане і підібране зі смаком умеблювання. Вишуканою — хоч і не завжди зі смаком підібраною — була й публіка, здебільшого, як оцінив Геральт, купці та ремісники. Були капітани кораблів, засмаглі й бородаті. Не бракувало строкато вдягнених шляхтичів. Пахло теж приємно і вишукано — печеним м’ясом, часником, кмином і великими грішми.

Відчув на собі погляд. Коли Геральта розглядали, його відьми́нське чуття сигналізувало про це негайно. Глянув, краєм ока і обережно.

Розглядала його — теж дуже обережно, непомітно для простого смертного — молода жінка з рудим, як хутро лисиці, волоссям. Удавала, що повністю зайнята споживанням страви — чимось, що смачно виглядало і спокусливо пахло навіть здалеку. Стиль і мова тіла не залишали місця для сумнівів. Принаймні відьми́нові. Побився б об заклад, що вона чародійка.

Метр покашлюванням вирвав його з роздумів і раптової ностальгії.

— Сьогодні, — оголосив урочисто і не без гордості, — пропонуємо телячу гомілку, тушковану з овочами, грибами і квасолею. Сідло баранця, запечене з баклажанами. Свинячий бочок у пиві, поданий з глазурованими сливами. Печену лопатку дикого кабана, подану з яблучним мармеладом. Качині грудки з пательні, подані з червоною капустою і журавлиною. Кальмарів, начинених цикорієм, з білим соусом і виноградом. Морського чорта з рожна у вершковому соусі, поданого з тушкованими грушами. Або ж, як завжди, наші фірмові страви: гусяче стегенце в білому вині, з овочевим асорті, запеченим на блясі, і калкан у карамелізованому чорнилі каракатиці, поданий з раковими шийками.

— Якщо до смаку риба, — біля столу, невідомо як і звідки, вигулькнув Фебус Равенґа, — то щиро рекомендую калкана. З ранкового улову, само собою. Гордість і слава шефа нашої кухні.

— Тоді калкана в чорнилі, — відьми́н придушив у собі ірраціональне бажання замовити кілька страв одразу, розуміючи, що це було б ознакою поганого виховання. — Дякую за пораду. Я вже починав відчувати муки вибору.

— Яке вино, — запитав метр, — ви б ласкаво бажали?

— Прошу вибрати щось підходяще. Мало знаюся на винах.

— Мало хто знається, — усміхнувся Фебус Равенґа. — І зовсім мало хто в цьому признається. Безсумнівно, підберемо сорт і рік, пане відьми́не. Не заважатиму, бажаю смачного.

Побажанню не судилося здійснитися. Геральтові також не випало переконатися, яке вино для нього виберуть. Смак калкана в чорнилі теж мав залишитися для нього таємницею цього дня.

Рудоволоса жінка раптом полишила обережність, відшукала його поглядом.

Посміхнулася. Відьми́н не міг позбутися враження, що посмішка була недоброю. Відчув тремтіння.

— Відьми́н, званий Геральтом з Ривії?

Запитання поставив один з трьох одягнених у чорне типів, які тихцем підійшли до столу.

— Це я.

— Іменем закону тебе заарештовано.

Якого присуду мені боятись?

Адже чиню я по закону.

Вільям Шекспір, «Венеціанський купець», пер. Ірина Стешенко

Розділ третій

Приділена Геральтові державна захисниця намагалася не дивитися йому в очі. З наполегливістю, вартою кращого застосування, перебирала папку з документами. Документів там було небагато. А саме два. Пані адвокатка, здавалося, намагалася вивчити їх напам’ять. Відьми́н сподівався – аби сяйнути захисною промовою. Однак була то, як підозрював Геральт, марна надія.

— У в’язниці, – пані адвокатка врешті підвела очі, – ти припустився побиття двох сусідів по камері. Можу я дізнатися хоча б причину?

— Primo, я відкинув їх сексуальні домагання — не бажали зрозуміти, що «ні» значить «ні». Secundo, люблю бити людей. Tertio, це брехня. Вони самі покалічилися. Об стіни. Аби мене очорнити.

Відьми́н говорив повільно і байдуже. Після тижня, проведеного у в’язниці, він цілком збайдужів. Захисниця закрила папку, аби тут же знову її відкрити. Після чого поправила вишукану зачіску.

— Побиті, — зітхнула, – скаржитися, видається, не збираються. Зосередьмося на інстигаторському обвинуваченні. Асесор трибуналу звинувачує тебе у серйозному злочині, який суворо карається.

А як же інакше, подумав Геральт, милуючись вродою пані адвокатки. Роздумував над тим, скільки їй було років, коли потрапила до школи чародійок. І в якому віці залишила цю школу.

Обидві діючі чародійські академії — чоловіча в Бан Арді і жіноча в Аретузі на острові Танедд — окрім випускників та випускниць, видавали й брак. Попри дрібне сито вступних іспитів, які дозволяли одразу відсіяти і відкинути безнадійні випадки, лише перші семестри здійснювали справжній відбір і виявляли тих, хто вмів маскуватися. Тих, для кого мислення було процесом прикрим і шкідливим. Потаємних дурнів, лінюхів і безмозких створінь обох статей, яким не було чого шукати в школі магії. Клопіт полягав у тому, що, як правило, то були нащадки людей заможних, або таких, хто вважався поважним з іншої причини. Після виключення зі школи треба було щось зробити з цією важкою молоддю. З хлопцями, яких викидали з Бан Арду, проблем не було – вони ставали дипломатами, на них чекали армія, флот і поліція, для найдурніших лишалася політика. Влаштування магічних відходів у вигляді представниць прекрасної статі лише на перший погляд було складнішим. Хоч і виключені, але панянки переступили поріг чародійської академії і досягли якогось рівня в магії. А вплив чародійок на представників влади та всі сфери політичного і економічного життя був надто сильний, аби лишати панянок з порожніми руками. Їм забезпечували тиху гавань. Вони потрапляли до сфери правосуддя і ставали юристками.

Захисниця закрила папку. Після чого відкрила її.

— Раджу визнати провину, – сказала. – Тоді можемо розраховувати на легшу міру…

— Визнати що? — перебив відьми́н.

— Коли суд запитає, чи визнаєш свою провину, відповідай ствердно. Визнання провини буде вважатися пом’якшуючою обставиною.

— Як же ти тоді збираєшся мене захищати?

Пані адвокатка закрила папку. Як віко труни.

— Ходімо. Суд чекає.

Суд чекав. Бо з залу суду якраз виводили попереднього правопорушника. Не надто радісного, як здалося Геральтові.

На стіні висів обсиджений мухами щит, на ньому виднівся герб Кераку, блакитний дельфін nageant. Під гербом стояв суддівський стіл. За ним засідало троє – худорлявий писар, блідуватий підсудок і пані суддя, дама статечна з вигляду і обличчя.

Лаву справа від суддів займав асесор трибуналу, що виконував обов’язки прокурора. Виглядав переконливо. Настільки переконливо, що варто було остерігатися зустрічі з ним на темній вулиці.

Натомість з протилежного боку, зліва від суддівської колегії, стояла лава підсудних. Призначене для нього місце.

Далі пішло швидко.

— Геральт, званий Геральтом з Ривії, відьми́н за професією, обвинувачується у шахрайстві, отриманні і привласненні коштів, що належать Короні. Діючи в змові з іншими особами, яких втягнув у корупцію, обвинувачений завищував розмір рахунків, що їх він виставляв до оплати за свої послуги, маючи намір привласнити цю різницю. Призвело це до втрат у державній скарбниці. Доказом є донос, notitia criminis, який обвинувачення додало до справи. Даний донос…

Знуджений вираз обличчя і відсутній погляд судді явно свідчили про те, що думки поставної дами витають де-інде. І що турбують її зовсім інші клопоти і проблеми – прання, діти, колір фіранок, замішене тісто на маківник і розтяжки на сідницях, які пророкують подружню кризу. Відьми́н покірно прийняв той факт, що він менш важливий. Що не може конкурувати з такими речами.

— Здійснений обвинуваченим злочин, – беземоційно тягнув прокурор, – не лише країну руйнує, але й порядок громадський підважує і розпорошує. Закон вимагає…

— Долучений до справи донос, — перебила суддя, — суд мусить розцінити як probatio de relato, доказ від третьої особи. Чи може обвинувачення надати інші докази?

— Інші докази відсутні… Поки що… Обвинувачений, як вже було сказано, відьми́н. Це мутант, що знаходиться за межами людського суспільства, зневажає людські закони і вважає себе вищим за них. Під час роботи за своїм криміногенним та соціопатичним фахом знається зі злочинним елементом, а також з нелюдьми, в тому числі з расами, традиційно ворожими людству. Порушення закону закладене в нігілістичній природі відьми́на. У випадку відьми́на, Високий Суде, відсутність доказів є найкращим доказом… Доказом віроломства і…

— Чи обвинувачений, — суддю явно не цікавило, доказом чого ще є брак доказів. — Чи обвинувачений визнає провину?

— Не визнаю. – Геральт проігнорував розпачливі сигнали пані адвокатки. — Я невинний, не вчинив жодного злочину.

Відьми́н мав деякі навики — йому доводилося стикатися зі сферою правосуддя, а, крім того, побіжно ознайомитися з літературою по темі.

— Мене звинувачують внаслідок упередження…

— Протестую! — скрикнув асесор. — Підсудний виголошує промову!

— Протест відхилено.

— Внаслідок упередження до моєї особи та професії, тобто в результаті praeiudicium, praeiudicium же заздалегідь передбачає фальш. Щобільше, мене обвинувачують на підставі анонімного доносу, і то єдиного. Testimonium unius non valet. Testis unus, testis nullus. Ergo, це не обвинувачення, а лише припущення, тобто praesumptio. А припущення залишає простір для сумнівів.

— In dubio pro reo! – опам’яталася захисниця — In dubio pro reo, Високий Суде!

— Суд, — суддя гримнула молотком, розбудивши вилинялого підсудка, – постановляє: визначити грошову заставу в розмірі п’ятисот новіградських корун.

Геральт зітхнув. Йому було цікаво, чи обидва його співкамерники вже прийшли до тями і чи зробили якісь висновки з того, що сталося. А чи йому доведеться ще раз їх відлупцювати і відкопати.

А місто що таке, як не народ?

Вільям Шекспір, Коріолан, пер. Д. Павличко

Розділ четвертий

На самому краю людної торговиці стояла грубо збита з дощок ятка, котру обслуговувала старенька бабуня в солом’яному капелюсі, кругленька і рум’яна, немов добра чарівниця з казки. Над бабунею виднівся напис: «Щастя і радість — тільки у мене. Огірок задарма». Геральт зупинився, витрусив з кишені мідяки.

— Налий, бабцю, — попросив понуро, — півкварти щастя.

Набрав повітря, випив одним махом і видихнув. Витер сльози, які сивуха витисла в нього з очей.

Був вільний. І злий.

Що цікаво, про своє звільнення Геральт довідався від особи, яку знав. З вигляду. Це був той самий передчасно облисілий молодик, котрого на його очах спустили зі сходів остерії «Natura Rerum». Він, як виявилося, був шкрябопером з трибуналу.

— Ти вільний, — повідомив йому облисілий молодик, сплітаючи і розплітаючи худі і поплямовані чорнилом пальці. — Заплатили заставу.

— Хто заплатив?

Інформація виявилася конфіденційною і облисілий шкрябопер відмовився її надавати. Відмовився також — так само різко — повернути конфісковану торбину Геральта. В якій, крім усього іншого, містилася готівка і банківські чеки. Рухоме майно відьми́на, не без уїдливості оголосив молодик, було визнане адміністрацією cautio pro expensis, заставою в рахунок судових витрат і можливих штрафів.

Будь-які суперечки не мали ні мети, ні сенсу. Геральт мусив радіти, що при звільненні йому віддали хоча б речі, які мав у кишенях на час затримання. Особисті дрібнички і дрібні гроші. Настільки дрібні, що нікому не хотілося їх красти.

Відьми́н перелічив урятовані мідяки. І посміхнувся старенькій.

— І ще півкварти радості, будь ласка. Дякую за огірок.

Після бабусиної сивухи світ значно погарнішав. Геральт знав, що це швидко мине, тому пришвидшив крок. Мав уладнати деякі справи.

Рибка, його кобила, щасливо уникла уваги суду і не увійшла в рахунок cautio pro expensis. Була там, де він її лишив, у стаєнному загоні, доглянута і нагодована. Відьми́н не міг залишити цього без винагороди, незалежно від власного матеріального становища. Зі жмені срібних монет, які збереглися у вшитому в сідло сховку, кілька відразу дістав конюх. Якому ця щедрість аж відібрала мову.

Горизонт над морем темнішав. Геральтові здавалося, що помічає там спалахи блискавок.

Перед входом до кордегардії відьми́н передбачливо набрав у легені свіжого повітря. Не допомогло. Пані стражниці, очевидно, з’їли сьогодні більше квасолі, ніж завжди. Набагато, набагато більше квасолі. Хтозна, може була неділя.

Одні — як зазвичай — їли. Інші були зайняті грою в кості. З появою відьми́на встали з-за столу. І оточили його.

— Відьми́нн, гля, — промовила комендантка, встаючи впритул. — Взяв і приперся.

— Їду з міста. Прийшов забрати свою власність.

— Як позволим, — друга стражниця штурхнула його ліктем, ніби ненароком, — то шо нам за то дасть? Проставиться, братан, треба, проставиться! Е, дєвки? Шо скажем, хай зробе?

— Хай кожну в голу жопу поцілує!

— В засос! І язиком вилиже!

— Та ну! Ше заразить чимось!

— Нє, ну мусе нам, — ще одна поперла на нього твердим, як каменюка, бюстом, — шось приятне зробить, нє?

— Пісеньку хай заспіва, — інша голосно перднула. — А мелодію під мій тон підбере!

— Або під мій! — наступна перднула ще голосніше. — Бо мій лучче звучить!

Решта дам аж за боки бралася від сміху.

Геральт проклав собі дорогу, стараючись не зловживати силою. В цей момент відчинилися двері камери схову і в них з’явився панок у бурій опанчі і береті. Комірник, Гоншорек, чи як там його. Побачивши відьми́на, він широко розкрив рота.

— Ви? — пробелькотів. — Як же ж так? Ваші мечі…

— Власне. Мої мечі. Прошу їх повернути.

— Таже… таже… — Гоншорек похлинувся, схопився за груди і важко ловив повітря. — Таже я тих мечів не маю!

— Що?

— Не маю… — Обличчя Гоншорека почервоніло і скривилося, ніби в пароксизмі болю. — Забрали же ж…

— Тобто? — Геральт відчув, як його охоплює холодна лють.

— Забра… ли…

— Як то забрали? — Відьми́н схопив комірника за поли. — Хто забрав, псяюхо? Що це до дідька має означати?

— Квитанція…

— Власне! — Відьми́н відчув на плечі залізний стиск. Комендантка варти відштовхнула його від Гоншорека, який продовжував захлинатися.

— Власне! Квитанцію покаж!

Відьми́н не мав квитанції. Квитанція з камери схову зброї залишилася в його торбі. Торбі, конфіскованій судом. Як застава в рахунок витрат і можливих штрафів.

— Квитанція!

— Не маю. Але…

— Нема квитанції — нема мечів, — не дала йому закінчити комендантка. — Забрали мечі, не чув? Сам, видно, забрав. А сьодні пляски тут устроїв? Вимантити шось хочеш? Хрєн тобі. Вали звідси.

— Не вийду, поки…

Комендантка, не ослаблюючи стискання, відтягла Геральта і розвернула його. Обличчям до дверей.

— Здрисни.

Геральт не міг ударити жінку. Не мав, однак, жодних застережень щодо особи, котра мала плечі як у борця, пузо як перешнурований сальцесон і литки як у дискобола, а до всього цього ще й перділа як мул. Відіпхнув комендантку і з усієї сили стусонув її в щелепу. Своїм улюбленим правим хуком.

Решта завмерла, але тільки на секунду. Не встигла комендантка повалитися на стіл, розбризкуючи на всі боки квасолю та паприкову підливу, як стражниці кинулися на нього. Одній відьми́н, не довго думаючи, розквасив носа, другій врізав так, що аж зуби хруснули. Двох почастував знаком Аард — як ляльки, вони полетіли на стійку з алебардами, валячи їх усі з невимовним гуркотом і дзенькотом.

Дістав у вухо від комендантки, що стікала підливою. Друга стражниця, та, що мала твердий бюст, схопила його ззаду у ведмежі обійми. Відьми́н штурхнув її ліктем так, що аж завила.

Комендантку повалив на стіл, гепнув замашним хуком. Стражницю з розквашеним носом стусонув у сонячне сплетіння і звалив на землю, почув, як вона блює. Ще одна, вдарена у скроню, гепнулася стриженою потилицею об стовп, її очі моментально затуманилися.

Але на ногах трималися ще чотири і перевазі відьми́на прийшов кінець. Геральт дістав у потилицю, зразу після того — у вухо. А потім в крижі. Котрась зі стражниць підсікла йому ноги, коли відьми́н упав, на нього стрибнули ще дві, притисли до землі, молотячи кулаками. Решта не скупилася на копняки.

Одну з тих, що притискали, відьми́н поконав, ударивши чолом в обличчя, але його миттю прибила до землі друга. Комендантка — пізнав відьми́н по підливі, яка з неї капала. Ударом згори врізала йому в зуби. Геральт сплюнув кров’ю просто їй у вічі.

— Ніж! — заверещала стражниця, мотаючи стриженою головою. — Ніж мені дайте! Яйця йому відріжу!

— Нафіга ніж? — крикнула інша. — Я відкушу!

— Стояти! Струнко! Що це має означати? Струнко, я сказав!

Гучний голос, який змушував слухатися, перекрив гамір бійки і змусив стражниць опам’ятатися. Випустили Геральта з обіймів. Той ледве встав, відчуваючи біль. Вигляд поля бою трохи підняв йому настрій. Не без задоволення відьми́н придивився до власних досягнень. Стражниця, що лежала біля стіни, вже відкрила очі, але все ще не могла навіть сісти. Друга, скоцюрбившись, випльовувала кров і мацала пальцем зуби. Третя, з розквашеним носом, намагалася встати, але щоразу падала, послизнувшись у калюжі власної квасолевої блювоти. З усіх шести тільки половина трималася на ногах. Результат, отже, був цілком задовільний. Навіть коли враховувати той факт, що, якби не постороннє втручання, він сам зазнав би серйозних ушкоджень і невідомо, чи зміг би самостійно встати.

Втрутився ж, власне, дорого вдягнений чоловік зі шляхетними рисами обличчя, який просто випромінював авторитет. Геральт не знав, хто це. Натомість пречудово знав його супутника.

Франта у химерному капелюшку з приколеним до нього пером чаплі, з білявим накрученим на бігуді волоссям, що сягало плечей. У дублеті кольору червоного вина і сорочці з мереживним жабо. З незмінною лютнею і незмінним нахабним усміхом на вустах.

— Здоров, відьми́не! Але ж і вигляд у тебе! З потовченою пикою! Я лусну зі сміху!

— Здоров, Горицвіте. Я теж радий тебе бачити.

— Що тут відбувається? — Чоловік зі шляхетними рисами обличчя взявся під боки. — Ну? Що з вами? Доповісти за статутом! Негайно!

— То той! — комендантка витрусила з вух рештки підливи і звинувачувально показала на Геральта.

— Він винуватий, вельможний пане інстигатор! Бешкетував і лаявся, а потім узявся бити. А все із-за якихось мечів з кладовки, на які не мав квитанції. Ей, Гоншорек, шо ти там в куті корчишся? Всрався? Порухай булками, встань, скажи вельможному пану інстигатору… Альо! Гоншорек? Шо там з тобою?

Вистачило глянути уважно, щоб дізнатися, що там з Гоншореком. Не потрібно було перевіряти пульс, достатньо було глянути на біле, як крейда, обличчя. Гоншорек був мертвий. Звичайнісінько і просто сконав.

* * *

— Розпочнемо розслідування, пане з Ривії, — сказав Феррант де Леттенгоф, інстигатор королівського трибуналу. — Оскільки ви подаєте офіційну скаргу і позов, мусимо його розпочати, так каже закон. Допитаємо усіх, кто під час арешту і в суді мав доступ до твоїх речей. Заарештуємо підозрюваних…

— Тих, що й завжди?

— Перепрошую?

— Нічого, нічого.

— Ну так. Справа, я певен, буде вирішена, а винних у крадіжці мечів буде притягнуто до відповідальності. Якщо дійсно була крадіжка. Поручуся, що розгадаємо цю таємницю і правда виявиться. Рано чи пізно.

— Краще б рано, — тон інстигатора не надто подобався відьми́нові. — Мої мечі — мій засіб існування, без них не можу виконувати свою роботу. Знаю, що моя професія багатьма сприймається погано, а особисто я страждаю через негативні стереотипи. Які випливають з упереджень, забобонів і ксенофобії. Розраховую, що цей факт не матиме впливу на слідство.

— Не матиме, — сухо відповів Феррант де Леттенгоф. — Бо в нас тут панує правосуддя.

Коли пахолки винесли тіло померлого Гоншорека, за наказом інстигатора провели ревізію складу зброї та усього канцелярського закутка. Як легко було здогадатися, не було там і сліду мечів відьми́на. А комендантка, яка все ще дивилася на Геральта скоса, показала на підставку зі шпичкою, на яку небіжчик настромлював використані квитанції про прийняття речей на зберігання. Серед цих квитанцій миттю знайшлася та, що належала відьми́нові. Комендантка погортала журнал і за хвилину ткнула його їм під носи.

— Будь ласка, — показала з тріумфом — запис про отримання, як ляля. Підпис: Герланд з Риблі. Я ж говорила, шо відьми́н тут був і сам свої мечі забрав. А тепер мухлює, видно, хоче компенсацію получити! Із-за нього Гоншорек коні двинув! З нервів кров його залила і удар хватив.

Ні вона, ні будь-хто з інших стражниць не наважилася, однак, засвідчити, що Геральта під час отримання зброї хтось дійсно бачив. Тут постійно хтось ошивається — звучало пояснення, а вони були зайняті, бо їли.

Над дахом будинку суду з пронизливим вереском кружляли чайки. Вітер відігнав на південь грозову хмару з моря. Виглянуло сонце.

— Я б хотів одразу застерегти, — сказав Геральт, — що на мої мечі накладено сильні чари. Лише відьми́ни можуть до них доторкатися, в інших вони забиратимуть життєву снагу. Виявляється це переважно в підупаданні на чоловічій силі. Тобто статевій немочі. Цілковитій і постійній.

— Матимемо це на увазі, — кивнув інстигатор. — Поки що я б усе ж просив, аби ви не покидали міста. Я схиляюся до того, щоб заплющити очі на скандал у кордегардії, зрештою, там регулярно трапляються якісь трафунки, пані стражниці досить легко піддаються емоціям. А оскільки Юліан… Тобто, пан Горицвіт ручиться за вас, я певен, що й ваша справа в суді вирішиться вдало.

— Моя справа, — відьми́н примружив очі, — є нічим іншим, як актом переслідування. Утиски, що випливають з упереджень і неприязні…

— Будуть вивчені докази, — відрубав інстигатор, — і на їх підставі буде вжито заходів. Так хоче правосуддя. Те саме, завдяки якому ви на волі. Під заставу, а отже умовно. І ви, пане з Ривії, повинні дотримуватися цих умов.

— Хто вніс цю заставу?

Феррант де Леттенгоф холодно відмовився розкрити інкогніто відьми́нового добродія, попрощався і в оточенні пахолків повернув у бік входу до суду. Горицвіт тільки на те й чекав. Не встигли вони виїхати з ринку і в’їхати у вуличку, розкрив усе, що знав.

— Воістину, це якась низка нещасливих випадків, побратиме Геральте. І невдалих інцидентів. А якщо йдеться про заставу, то заплатила її за тебе певна Літта Нейд, серед своїх звана Корал, від кольору помади, якою користується. Це чародійка, що вислужується перед Белогуном, тутешнім короликом. Всі ламають голову над тим, чому вона це зробила. Бо ніхто інший, як вона сама послала тебе за ґрати.

— Що?

— Кажу ж, це Корал на тебе донесла. Це якраз нікого не здивувало, усюди відомо, що чародії на тебе затялися. А тут маєш — сенсація: чародійка ні з того, ні з сього платить заставу і визволяє тебе з буцегарні, до якої тебе впакували з її допомогою. Цілісіньке місто…

— Усюди? Ціле місто? Що за дурниці ти мелеш, Горицвіте?

— Вживаю метафори і перифрази. Не прикидайся, що не розумієш, ти ж мене знаєш. Ясна річ, що не «ціле місто», а лише нечисленні добре поінформовані з тих, хто стоїть близько до правлячих кіл.

— І ти власне той, хто стоїть близько?

— Вгадав. Феррант — мій кузен, син брата мого батька. Я зайшов до нього як до родича. І дізнався про твою справу. В ту ж мить заступився за тебе — ти ж у цьому не сумніваєшся. Поручився за твою порядність. Розповів про Єнніфер…

— Красно дякую.

— Стримай сарказм. Я мусив про неї розповісти, аби переконати кузена, що тутешня магічка зводить на тебе наклеп і очорнює через заздрість і ревнощі. Що все обвинувачення фальшиве, що ти ніколи б не опустився до махлювання з фінансами. В результаті мого заступництва Феррант де Леттенгоф, королівський інстигатор, найвищий за рангом судовий виконавець, вже переконаний у твоїй невинуватості…

— Щось мені так не здалося, — заявив Геральт. — Якраз навпаки. Я почував, що він мені не довіряє. Ні в справі гаданих махінацій, ані у справі зникнення мечів. Ти чув, що він казав про докази? Докази для нього фетиш. Доказом махінацій зрештою буде донос, а доказом містифікації з крадіжкою мечів — підпис Герланда з Риблі в журналі. До того ж та міна, з якою він мене застерігав від виїзду з міста…

— Ти до нього несправедливий, — заявив Горицвіт. — Я його знаю краще за тебе. Те, що я ручуся за тебе, для нього важливіше за дюжину роздутих доказів. А застерігав він слушно. Чому, як ти думаєш, ми обоє, він і я, поспішили до кордегардії? Щоб не дати тобі наробити дурниць! Кажеш, хтось тебе підставляє, фабрикує липові докази? То не давай цьому комусь до рук доказів незаперечних. А втеча була б саме таким доказом.

— Може, ти й маєш рацію, — погодився Геральт. — Але інстинкт підказує мені дещо інше. Мушу робити ноги, поки мене тут зовсім не оточили. Спершу арешт, потім застава, зразу після того — мечі… Що далі? Дідько, без меча почуваюся як… як равлик без шкаралупи.

— Як на мене, ти занадто цим переймаєшся. Зрештою, що, тут мало крамниць? Махни на ті мечі рукою і купи собі інші.

— А якби в тебе украли твою лютню? Здобуту, як пам’ятаю, при доволі драматичних обставинах? Ти б не переймався? Махнув би рукою? І пішов купити собі інші у крамниці за рогом?

Горицвіт рефлекторно стис пальцями лютню і повів довкола зляканим поглядом. Утім, жоден із перехожих не виглядав на потенційного викрадача музичних інструментів і не виявляв нездорового зацікавлення його унікальною лютнею.

— Ну так, — зітхнув поет. — Розумію. Як і моя лютня, мечі для тебе єдині у своєму роді й незамінні. До того ж… Як ти казав? Зачаровані? Спричиняють магічну імпотенцію… До дідька, Геральте! Ти мені зараз це кажеш? Я ж часто перебував у твоїй компанії, на відстані витягнутої руки від тих мечів! А то й ближче! Тепер все ясно, розумію… Не так давно я мав, холера, деякі труднощі…

— Заспокойся. Імпотенція — вигадка. Я придумав це зразу, розраховуючи на те, що чутка розійдеться. Що злодій злякається…

— Як злякається, то негайно втопить мечі в гноївці, — влучно констатував бард, все ще трохи блідий. — І ти їх вже ніколи назад не отримаєш. Покладися краще на мого кузена Ферранта. Він служить тут інстигатором вже багато років, має цілу армію шерифів, агентів і шпиків. Злодія миттю відшукають, побачиш.

— Якщо він ще тут, — скреготнув зубами відьми́н. — Міг накивати п’ятами, поки я сидів у цюпі. Як, ти казав, звуть ту чародійку, завдяки якій я туди втрапив?

— Літта Нейд, прізвисько Корал. Здогадуюся, що ти збираєшся робити, друже. Але не знаю, чи це найкраща ідея. Вона чародійка. Чарівниця і жінка в одній особі, одним словом, чужорідний вид, який не піддається раціональному пізнанню і функціонує за незрозумілими звичайним чоловікам механізмами і принципами. Зрештою, чого я буду казати, сам про це добре знаєш. Маєш же в тій справі багатющий досвід. Що це за гармидер?

Вештаючись вулицями без певної мети, вони потрапили в місцину біля невеликої площі, яка гриміла безперестанним стукотом молотків. Як виявилося, тут діяла ведика бондарна майстерня. На самій вулиці, під накриттям, рівними штабелями громадилися висушені клепки. Звідти, транспортовані босими дітлахами, вони мандрували на столи, де їх закріпляли на спеціальних козлах і обробляли стругами. Оброблені клепки ішли до інших ремісників, які викінчували їх на довгих стругальних лавах, стоячи над ними верхи по кісточки у стружці. Готові клепки потрапляли до рук бондарів, що складали їх докупи. Геральт якийсь час приглядався до того, як під натиском вигадливих лещат та скручуваних гвинтами скоб постає форма бочки, фіксована у ту ж мить залізними обручами, набиваними на виріб. Пара з величезних казанів, у яких пропарювали бочки, бухала аж на вулицю. З глибини майстерні, з подвір’я, долинав запах смаленого дерева — там бочки гартували перед подальшою обробкою.

— Кожного разу, як бачу бочку, — оголосив Горицвіт, — хочеться мені пива. Ходім за ріг. Знаю там один симпатичний шиночок.

— Йди сам. Я навідаю чародійку. Де її можна знайти? Не кривися, Горицвіте. Вона, як мені видається, є першоджерелом і першопричиною моїх клопотів. Не чекатиму на розвиток ситуації, піду і запитаю прямо. Не можу застрягнути в цьому містечку. Хоча б тому, що сутужно в мене з грішми.

— На це, — гордо промовив трубадур — віднайдемо ремедіум. Підтримаю тебе фінансово… Геральте? Що робиться?

— Вернися до бондарів і принеси мені клепку.

— Що?

— Принеси мені клепку. Хутко.

Вуличку перегородило троє кремезних одоробел з замурзаними, погано поголеними і недомитими пиками. Один, з плечима настільки широкими, що вийглядав майже квадратним, тримав у руці окованого дрючка, грубезного, як ручка якірного підйомника. Другий, у кожусі хутром назовні, тримав тесака, а за поясом мав абордажну сокирку. Третій, смаглявий, як матрос, був озброєний довгим і паскудним на вигляд ножем.

— Гей, ти там, ривський смердюху! — почав квадратний. — Як ся чуєш без мечів на плечах? Як з голов дупов до вітру, га?

Геральт не підтримав дискусії. Він чекав. Чув, як Горицвіт лається з бондарями через клепку.

— Вже не маєш іклів, одмініннику єден, отруйлива відьмацька гадюко, — вів далі квадратний, що з усіх трьох явно був найкращий в ораторському мистецтві. — Гада без іклів жаден ся не злякає! Бо то як хробак альбо друга мінога червакувата. Ми таке паскудство чоботами топчем і на шмельц стираєм. Жеби не сміло знов до наших міст заходити, помежи порєдних людей. Не будеш, падлино, наші вулиці своїм слизом мазав! Бий го, хлопці!

— Геральте! Лови!

Відьми́н на льоту схопив кинуту йому клепку, вивернувся від удару палиці, ушкварив квадратному збоку в голову, зробив пірует, тріснув бандита в кожусі в лікоть, той скрикнув і впустив тесака. Відьми́н ударив його під коліно і звалив на землю, після чого сковзнув вбік і гепнув клепкою у скроню. Не чекаючи, поки бандит упаде, і не припиняючи рухатися, знову вивернувся з-під палиці квадратного, смальнув по пальцях, затиснених на руків’ї. Квадратний заревів з болю і впустив палицю, а Геральт ударив його ще раз у вухо, в ребра і друге вухо. А потім з розмаху копнув між ноги. Квадратний упав і скрутився в клубок, звиваючись, корчачись і торкаючись чолом землі.

Смаглявий, найвправніший і найшвидший із трьох, затанцював навколо відьми́на. Спритно перекидаючи ножа з руки в руку, він атакував на зінутих ногах, рубаючи хрест-навхрест. Геральт без труднощів уникав ударів, відступав, чекав, поки він видовжить крок. А коли це сталося, розмашистим ударом клепки відбив ніж, піруетом обійшов напасника і вдарив його у потилицю. Головоріз упав на коліна, а відьми́н луснув його у праву нирку. Вдарений завив і випростався, а відьми́н гримнув його клепкою нижче вуха, в нерв. Відомий медикам як привушне сплетіння.

— Йой, — сказав, встаючи над ворогом, що звивався, задихався і душився криком. — Боліло, напевно.

Бандит у кожусі витягнув з-за пояса сокирку, але не вставав з колін, не впевнений, що робити. Геральт розвіяв його сумніви, тріснувши клепкою в потилицю.

Вуличкою, розштовхуючи роззяв, що збиралися, бігли пахолки з міської варти. Горицвіт заспокоював їх, посилаючись на зв’язки, гарячково пояснював, хто був напасником, а хто діяв у рамках самооборони. Відьми́н жестами закликав барда.

— Припильнуй, — наказав Геральт, — щоб цих негідників взяли в кайдани. Вплинь на кузена-інстигатора, щоби поважно на них натиснув. Або самі забруднили руки в крадіжці мечів, або їх хтось найняв. Знали, що я беззбройний, тому й наважилися напасти. Клепку віддай бондарям.

— Я мусив ту клепку купити, — признався Горицвіт. — І, бачу, добре зробив. Непогано, бачу, володієш дошкою. Мусиш її носити при собі.

— Я йду до чародійки. З візитом. Маю йти до неї з клепкою?

— На чародійку, — скривився бард, — придалося б щось важче, це факт. Наприклад, голобля. Один мій знайомий філософ казав: ідеш до жінки — візьми…

— Горицвіте.

— Добре, добре, поясню тобі, як потрапити до магічки. Але спершу, якщо можна порадити…

— Ну?

— Відвідай лазню. І цирульника.

Стережіться розчарувань, бо зовнішність оманлива.

Речі рідко є такими, якими видаються. А жінки — ніколи.

Горицвіт, Півсторіччя поезії

Розділ п’ятий

Вода в басейні фонтану заклекотіла й закипіла, розбризкуючи золотисті краплі. Літта Нейд, прозвана також Корал, чародійка, витягнула руку, проскандувала стабілізуюче заклинання. Вода вигладилася, як полита олією, запульсувала лелітками. Зображення, спочатку розпливчасте і туманне, набрало різкості й перестало тремтіти, стало виразним та чітким, хоч й дещо деформованим через рух води. Корал схилилася. Бачила у воді Ринок Прянощів, головну вулицю міста. І біловолосого чоловіка, що йшов по вулиці. Чародійка придивлялася. Спостерігала. Шукала вказівок. Якихсь подробиць. Деталей, які б дозволили їй точнішу оцінку. І дозволили передбачити, що трапиться.

Завдяки рокам досвіду у Літти сформувався погляд на те, хто такий справжній чоловік. Вона вміла розпізнати справжнього чоловіка в юрбі більш-менш вдалих імітацій. Для цього зовсім не обов’язковим був фізичний контакт, — зрештою, Літта, як і більшість чародійок, вважала цей спосіб тестування мужності не лише тривіальним, але й недостовірним, спроможним завести на манівці. В ході випробувань вона впевнилася: безпосередня дегустація, можливо, і є якимсь критерієм смаку, але вельми часто залишає після себе несмак. Шлунковий розлад. І печію. А буває й так, що конвульсії.

Літта вміла розпізнати справжнього чоловіка навіть на відстані, на підставі незначущих і не надто помітних факторів. Як впевнилася чародійка, справжній чоловік любить рибалити, але виключно на штучну принаду. Колекціонує мілітарні фігурки, еротичні рисунки та власноручно виконані моделі вітрильників, в тому числі і ті, що у пляшках, — а в його домі ніколи не бракує порожніх пляшок від дорогих напитків. Чудово куховарить, йому вдаються справжні шедеври кулінарного мистецтва. Ну і, загалом кажучи, вже сам його вигляд викликає бажання.

Відьми́н Геральт, про якого чародійка чимало чула, про якого здобула багато інформації і за яким саме спостерігала, поки що, як здавалося, відповідав тільки одному з критеріїв.

— Мозаїк!

— Я тут, пані майстрине!

— У нас гість. Щоб все було готово і на рівні. Але спершу принеси мені сукню.

— Чайну троянду? Чи морську воду?

— Білу. Він одягається в чорне, влаштуймо йому інь і янь. І мештики, вибери щось під колір, але зі шпилькою не менше, ніж чотири пальці. Я не можу дозволити, щоб він дивився на мене надто зверхньо.

— …Пані майстрине… Та біла сукня…

— Що?

— Вона така…

— Скромна? Простого крою і без оздоб? Ех, Мозаїк, Мозаїк. Невже ти ніколи не навчишся?

* * *

В дверях його мовчки привітав дебелий і пузатий здоровань зі зламаним носом та очима малої свинки. Оглянув Геральта знизу догори, а потім ще раз, у зворотному напрямку. Після чого звільнив прохід, давши знак, що можна.

У передпокої чекала дівчина з гладенько причесаним, аж прилизаним волоссям. Безмовно, жестом попросила ввійти.

Він вийшов просто на заросле квітами патіо, посередині якого плюскотів фонтан. В центрі фонтану стояла мармурова статуетка, що представляла оголену танцюючу дівчину, правильніше, дівчинку, якщо виходити з ледь розвинутих вторинних статевих ознак. Статуетка привертала увагу не тільки тим, що виконана була різцем майстра, а ще одною деталлю — з цоколем її сполучала тільки одна точка, великий палець стопи. Як оцінив відьми́н, таку конструкцію неможливо було підтримувати у рівновазі без допомоги магії.

— Геральт з Ривії. Вітаю. І запрошую.

Літта Нейд мала надто гострі риси обличчя, тому не могла вважатися класичною красунею. Легенький доторк рум’ян теплого персикового тону до її вилиць пом’якшував, але не приховував цю гостроту. Губи, підкреслені кораловою помадою, мали викрій такий ідеальний, що аж занадто ідеальний. Але це не було істотним.

Літта Нейд була рудою. Рудоволосою класично й природно. Приглушена, ясноіржава червінь її волосся викликала асоціації з літнім хутром лиса. Якщо б вдалося — Геральт був у цьому впевнений, — піймати рудого лиса і посадити його обіч Літти, обоє виявилися б такими самими на масть. А коли чародійка рухала головою, серед червіні спалахували ясніші відтінки, жовтаві, як у лисячій шерсті. Як правило, рудизна цього типу супроводжувалася веснянками, як правило, надмірними. Але у Літти їх не було.

Геральт відчув неспокій, що, забутий і приспаний, прокидався десь там в глибині. Він з натури мав дивну і нез’ясовану схильність до рудоволосих[4], кілька разів ця пігментація волосся спонукала його до нерозсудливих вчинків. Отож, слід було стерегтися і відьми́н твердо так вирішив. Завдання полегшувала та обставина, що саме минув рік, відколи такі нерозсудливі вчинки перестали його спокушати.

Еротично стимулююча рудизна не була єдиним привабливим атрибутом чародійки. Сніжно-біла сукня була скромною і цілковито позбавленою ефектів, а це мало свою мету, доречну і, поза всякими сумнівами, заплановану. Простота не розпорошувала уваги глядача, концентруючи її на привабливій фігурі.

І на глибокому декольте. Стисло кажучи, у «Добрій Книзі» пророка Лободи, в ілюстрованому виданні, Літта Нейд з успіхом могла б позувати для гравюри перед розділом «Про нечисті жадання».

Кажучи ще стисліше, Літта Нейд була жінкою, з якою лише повний ідіот хотів би зв’язатися на термін, довший, ніж дві доби. Цікаво, що саме за такими жінками звичайно ганялися полчища чоловіків, схильних до тривалих зв’язків.

Вона пахла фрезією і морелями.

Геральт схилився, після чого вдав, що статуетка в фонтані цікавить його більше, ніж фігура й декольте чародійки.

— Запрошую, — повторила Літта, вказуючи на стіл з малахітовою поверхнею і два плетені крісла. Почекала, доки він сяде, сама ж, сідаючи, похвалилася зграбною ніжкою і черевичком з ящірчиної шкіри.

Відьми́н вдав, що вся його увага поглинута карафками і підносом з фруктами.

— Вина? Це Нурагус з Туссену, на мою думку, цікавіше, ніж перехвалене Ест Ест. Є ще Кот-де-Блессюр, якщо віддаєш перевагу червоному. Налий нам, Мозаїк.

— Дякую, — він прийняв від прилизаної дівчини келих, усміхнувся їй. — Мозаїк. Гарне ім’я.

Помітив у її очах переляк.

Літта Нейд поставила келих на столику. Зі стуком, який мав привернути його увагу.

— Що ж це, — ворухнула головою і рудими кучерями, — приводить знаменитого Геральта з Ривії у мій скромний дім? Помираю від цікавості.

— Ти сплатила за мене заставу, — він навмисне відповів сухо. — Себто, поруку. Завдяки твоїй щедрості я вийшов з в’язниці. Куди потрапив теж завдяки тобі. Правда? Це через тебе я тиждень провів у камері?

— Чотири дні.

— Чотири доби. Я б хотів, якщо це можливо, дізнатися про причини, які тобою керували. Обидві.

— Обидві? — Вона підняла брови і келих. — Є тільки одна і та сама.

— Ага. — Вдав, що його не цікавить ніщо, крім Мозаїк, яка саме поралася на протилежній стороні патіо. — То з тієї ж самої причини, через яку ти на мене донесла і засадила до хурдиги, ти мене звідти й витягла?

— Браво.

— І чого?

— Щоб довести тобі, що можу.

Він випив ковток вина. Справді, пречудового.

— Ти довела, — кивнув головою, — що можеш. Загалом, можна було мені це сказати, просто зустрівши на вулиці. Я б повірив. Ти вибрала інший спосіб, переконливіший. І що далі?

— Я й сама вагаюся, — вона хижо глянула на нього з-під вій. — Але залишмо речі їхньому ходові. Поки що скажімо, — я діяла від імені і в інтересах кількох моїх конфратрів[5]. Чародіїв, які мають певні плани щодо тебе. Ці чародії, знайомі з моїми дипломатичними талантами, визнали, що я — саме та особа, яка тебе поінформує про ці плани. Тимчасово це все, що я можу сказати.

— Цього замало.

— Ти правий. Але тимчасово, соромно зізнатися, я й сама більше не знаю. Я не сподівалася, що ти з’явишся так швидко і так швидко відкриєш, хто сплатив заставу. Мене запевнили, що це залишиться таємницею. Коли знатиму більше — розповім більше. Будь терплячим.

— А справа моїх мечів? Це теж елемент гри? Таємничих чародійських планів? Чи теж черговий доказ, що можеш?

— Я нічого не знаю про справу твоїх мечів, що б це не означало і чого б не стосувалося.

Він не повністю їй повірив, але не продовжив теми.

— Твої конфратри чародії, — сказав, — просто наввипередки виявляють свою антипатію і ворожість до мене. Зі шкіри вилазять, щоб мене дістати й отруїти мені життя. В кожній лихій пригоді, яка зі мною трапляється, я вправі шукати відбитки їх пальців. Низка нещасливих випадків. Вкидають мене до в’язниці, потім випускають, потім повідомляють, наче мають щодо мене якісь плани. Що твої конфратри вигадають цього разу? Боюся навіть припускати. А ти, визнаю, дуже дипломатично, наказуєш мені бути терплячим. Однак я не маю виходу. Мушу чекати на розгляд справи, викликаної твоїм доносом.

— Але тим часом, — всміхнулася чародійка, — ти можеш користуватися повною свободою і втішатися з її переваг. До суду з’явишся з волі. Якщо справа взагалі розглядатиметься, що не таке певне. А коли й так, все одно тобі нічого турбуватися. Повір мені.

— Довіряти, — він відповів усмішкою, — не так легко. Вчинки твоїх конфратрів останнім часом дуже надщербили мою довірливість. Але старатимусь. А тепер піду собі. Щоб вірити тобі й терпляче чекати. Прощаюся.

— Не прощайся. Ще хвильку. Мозаїк, вино.

Вона змінила позу на кріслі. Відьми́н і далі вперто вдавав, що не помічає коліна й стегна, видимих у розрізі сукні.

— Що ж, — сказала через мить, — нічого приховувати. Відьми́ни ніколи не були бажаними гостями в нашому середовищі, але досі ми їх просто ігнорували. Так було до певного часу.

— До часу, — йому обридли викрути, — коли я зв’язався з Єнніфер.

— Ні, ти помиляєшся, — пильно глянула на нього очима кольору жадеїту. — Подвійно. Primo, не ти зв’язався з нею, а вона з тобою. Secundo, цей зв’язок мало кого обходив, серед нас і не таке траплялося. Зворотнім пунктом була ваша розлука. Коли ж це сталося? Рік тому? Ах, як швидко минає час…

Вона зробила ефектну паузу, розраховуючи на його реакцію.

— Рівно рік тому, — продовжила, коли стало ясним, що реакції не буде. — Частина середовища… не надто велика, але впливова… зволила тебе в той час помітити. Не для всіх було зрозуміло, що там у вас трапилося. Одні вважали, що це Єнніфер, отямившись, порвала з тобою і вигнала тебе під три вітри. Інші зважувались припускати, що це ти, прозрівши, знехтував Єнніфер і втік на другий кінець світу. Внаслідок цього, як я вже згадувала, ти став об’єктом зацікавлення. А також, як ти вдало відгадав, антипатії. Що ж, дехто навіть домагався покарання. На щастя для тебе, більшість визнала, що не варт товар роботи.

— А ти? До якої частини середовища ти належала?

— До тієї, — Літта скривила коралові губи, — яку твоя любовна пригода, уяви собі, виключно розважала. Часом смішила. Часом заміняла азартну гру. Я, відьми́не, особисто тобі завдячую чималою сумою готівки. Закладалися, скільки ти витримаєш з Єнніфер, ставки були високими. Як виявилося, я вгадала найточніше і зірвала банк.

— Тоді краще буде, коли я піду собі. Не варто було тебе відвідувати, не треба, щоб нас бачили разом. Ще подумають, що ми запланували це парі наперед.

— Тебе хвилює, що хто подумає?

— Не дуже. А твій виграш мене тішить. Я хотів повернути тобі п’ятсот корун, сплачених як заставу. Але, якщо ти завдяки мені зірвала банк, то не відчуваю обов’язку. Міра за міру.

— Сподіваюся, що згадка про повернення застави, — в зелених очах Літти Нейд з’явився злий блиск, — не означає твого наміру тихцем втекти? Без чекання на судову справу? Ні, ні, ти не маєш такого наміру, не можеш мати. Ти ж розумієш, що за такий намір я б тебе знову засадила до криміналу? Розумієш, правда?

— Не мусиш мені доводити, що можеш.

— Я воліла б не мусити, кажу це з рукою на серці.

Поклала руку на декольте з очевидним заміром притягнути туди його погляд. Він вдав, що не помітив, і знову глянув у бік Мозаїк. Літта кашлянула.

— Відносно ж міри за міру, себто поділу виграшу в закладі, — сказала, — ти справді маєш рацію. Це твоє право. Я не зважуся пропонувати гроші… Але що ти скажеш на необмежений кредит у «Natura Rerum»? На час твого перебування тут? Через мене твій попередній візит у остерії закінчився, не розпочавшись, отож тепер…

— Ні, дякую. Спасибі за добрі наміри. Але дякую, ні.

— Ти впевнений? Що ж, безсумнівно. Даремно я згадала… про кримінал. Ти мене спровокував. І ввів в оману. Твої очі, дивні мутовані очі, на вигляд такі щирі, постійно блукають… І вводять в оману. Ти не щирий, о ні. Я знаю, знаю, що в устах чародійки це комплімент. Ти хотів це сказати, правда?

— Браво.

— А ти спроможний на щирість? Якби я її зажадала?

— Коли б ти попросила.

— Ах. Нехай і так. Отож прошу. Чому саме Єнніфер? Вона, а не хтось інший? Ти зумів би це окреслити? Назвати?

— Якщо це знову предмет парі…

— Це не предмет парі. Чому саме Єнніфер із Венгербергу?

Мозаїк з’явилася як тінь. З новою карафкою. І тістечками. Геральт глянув їй в очі. Вона одразу ж відвернула обличчя.

— Чому Єнніфер? — повторив, вдивляючись у Мозаїк. — Чому саме вона? Відповім щиро: не знаю й сам. Бувають такі жінки… Досить одного погляду…

Мозаїк відкрила рота, ледь ворухнула головою. Заперечливо і з переляком. Вона знала. І благала його припинити. Але він надто далеко зайшов.

— Бувають жінки, — далі мандрував поглядом по фігурі дівчини, — що притягують. Як магніт. Від яких не можна відвести очей….

— Залиш нас, Мозаїк, — в голосі Літти почувся скрегіт крижини об залізо. — А тобі, Геральте, дякую. За візит. За терплячість

І за щирість.

Відьми́нський меч (рис. 40) є наче синтезом інших мечів, квінтесенцією всього найкращого ув іншій зброї. Першокласна сталь і технологія кування, притаманна краснолюдським кузням і металургійним закладам, надають клинку не тільки легкість, але й надзвичайну пружність. Вигострюють відьми́нські мечі теж краснолюдським способом, додамо, таємним, і то таким, що таємним навіки залишиться, бо гірські карлики ревно бережуть свої секрети. Мечем, краснолюдами вигостреним, можна розтяти пополам підкинуту в повітря шовкову хустку. Як знаємо від безпосередніх свідків, таке саме проробляли відьми́ни своїми мечами.

Пандольфо Фортегверра, Трактат про холодну зброю

Розділ шостий

Коротка ранкова гроза і дощ ненадовго освіжили повітря, потім знову запанував докучливий сморід відходів, пригорілого жиру та гниючої риби, принесений бризом з Пальміри.

Геральт переночував у заїжджому дворі Горицвіта. Обидва тулилися в кімнаті, зайнятій бардом. Тулилилися в прямому значенні слова — щоб дістатися до ліжка, слід було сильно притулитися до стіни. На щастя, ліжко поміщало двох і можна було на ньому спати, хоча воно приречено тріщало, а матрац стараннями приїжджих купців, аматорів інтенсивно позашлюбного сексу, був збитий до напівтвердого стану.

Невідомо чому, Геральтові вночі приснилася Літта Нейд.

На сніданок вони вибралися до найближчого ринку, до яточки, де, як встиг дослідити бард, подавали незрівнянні сардинки. Горицвіт ставив. Геральт не заперечував. Зрештою, частіше бувало навпаки, — це Горицвіт, не маючи ні шеляга за душею, користувався його щедрістю.

Вони засіли за сяк-так обструганим столом і взялися за хрумко обсмажені сардинки, які їм принесли на дерев’яній тарілці, з колесо від тачки завбільшки. Відьми́н зауважив, що Горицвіт час від часу лякливо роззирається. І завмирає, коли йому здається, що якийсь перехожий надто пильно до нього придивляється.

— Я думаю, — пробурмотів врешті поет, — що ти повинен придбати якусь зброю. І носити її на виду. Варто б винести урок з вчорашньої пригоди, ні? О, дивися, бачиш там виставлені щити і кольчуги? Це зброярська майстерня. Без сумніву, мають і мечі.

— В цьому місті, — Геральт обгриз хребет сардинки і виплюнув плавник, — зброя заборонена, у приїжджих її відбирають. Схоже, тільки бандити можуть тут ходити озброєними.

— Можуть і ходять, — бард рухом голови вказав на лобуряку з великим бердишем на плечі, що саме проходив мимо них. — Але в Кераку видає накази про заборону, слідкує за їх виконанням і карає за їх порушення Феррант де Леттенгоф, як тобі відомо, мій брат у перших. А оскільки кумівство є святим законом природи, можемо чхати на тутешні заборони. Цим стверджую, що ми вправі володіти зброєю і носити її. Закінчимо снідати і йдемо купити тобі меч. Пані господине! Рибка перший клас! Засмажте ще десяток, як ваша ласка.

— Їм я ті сардинки, — Геральт викинув обгризений кістяк, — і констатую, що втрата мечів – це мені кара за ласолюбство й снобізм. Розкоші захотілося! Трапилася робота в околиці, то й надумав я завітати до Кераку і потрапезувати в «Natura Rerum», господі, знаній у всьому світі. Та було де-небудь з’їсти фляків, капусти з горохом чи рибної юшки…

— Загалом кажучи, — Горицвіт облизав пальці, — «Natura Rerum», хоч заслужено відома завдяки своїй кухні, є тільки однією з багатьох. Існують заклади, де годують не гірше, а буває, що й краще. Взяти хоча б «Шафран і перець» у Горс Велені або «Hen Cerbin» в Новіграді з власною броварнею. Або ж «Сонатіна» в Цидарисі, недалеко звідси, найкращі морепродукти на всьому узбережжі. «Ріволі» в Маріборі і тамтешній глухар по-брокілонськи, пальці оближеш. «Кушаба»[6] в Альдерсбергу і їх знамените сідло зайця зі зморшкáми a la король Відмон. «Гофмеєр» у Вірундумі, ех, заїхати туди восени, після Саовіни, на печену гуску в грушевому соусі. Або ж «Два в’юни», кілька миль за Ard Carraigh, звичайна корчма на роздоріжжі, а подають там найкращі гомілки, які я тільки куштував… Га! Диви, хто до нас завітав! Про вовка помовка! Вітай, Ферранте… Себто, гм…, вельмишановний пане інстигаторе..

Феррант де Леттенгоф наблизився сам, жестом наказавши слугам залишитися на вулиці.

— Юліане. Пане з Ривії. Приношу відомості.

— Не приховую, — відповів Геральт, — що я вже зачекався. Що визнали злочинці? Ті, що напали на мене вчора, скориставшись тим, що я не мав зброї? Говорили про це цілком голосно і відверто. Це доказ того, що вони причетні до крадіжки моїх мечів.

— Доказів, на жаль, брак, — знизав плечима інстигатор. — Троє ув’язнених — це звичайна потолоч з міського шумовиння, до того ж, тупоголові. Справді, вчинили напад, осмілені тим, що ти не мав зброї. Чутка про крадіжку розійшлася неймовірно швидко, прислужилися цьому, здається, дами з кордегардії. І відразу ж знайшлися охочі… Що, зрештою, і не дивно. Ти не відносишся до загальних улюбленців… Не добиваєшся симпатії й популярності. Будучи затриманим, побив співкамерників.

— Зрозуміло, — підтакнув відьми́н. — Це все моя провина. Ті, вчорашні, теж зазнали тілесних ушкоджень. Не скаржилися? Не добиваються компенсації?

Горицвіт розсміявся, але відразу ж замовк.

— Свідки вчорашньої пригоди визнали, — терпко промовив Фернант де Леттенгоф, — що тих трьох побито боднарською клепкою. І що бито їх надзвичайно жорстоко. Так жорстоко, що один з них… закалявся.

— Напевно, через хвилювання.

— Бито їх, — інстигатор не змінив виразу обличчя, — навіть тоді, коли вони вже були обезвладнені і не становили загрози. А це означає перевищення меж необхідної оборони.

— А я не боюся. В мене добра адвокатка.

— Сардинку? — перервав гнітючу мовчанку Горицвіт.

— Повідомляю, — промовив зрештою інстигатор, — що слідство триває. Вчорашні арештовані непричетні до крадіжки мечів. Допитано кількох осіб, які могли бути співучасниками злочину, але доказів не знайдено. Інформатори не в стані були вказати жодних слідів. Однак відомо… і це головна справа, з якою я прибув… що у місцевому злочинному світі чутка про мечі викликала неабиякий інтерес. Начебто з’явилися приїжджі, що прагнуть помірятися силами з відьми́ном, особливо беззбройним. Отож рекомендую обережність. Не можу виключити чергових інцидентів. Я не впевнений, Юліане, чи у цій ситуації товариство пана з Ривії…

— В товаристві Геральта, — войовничо обірвав трубадур, — я бував у значно небезпечніших місцях, перед лицем противників, яким тутешні вуркагани не годяться в підніжки. Забезпеч нам збройну охорону, кузене, якщо ти вважаєш це доречним. Нехай діє як пересторога. Бо якщо ми разом з Геральтом завдамо тілесних ушкоджень черговим бандюгам, знову почнеться бідкання про перевищення меж необхідної оборони.

— Якщо це справді бандюги, — промовив Геральт. — А не наймані вбивці. Чи слідство ведеться і під таким кутом також?

— Розглядаються всі можливості, — обрізав Феррант де Леттенгоф. — Слідство триватиме. Охорону я забезпечу.

— Ми раді.

— Прощаюся. Бажаю успіху.

Над дахами міста верещали чайки.

* * *

Як виявилося, можна було й не витрачати часу на відвідини зброяра. Геральтові вистачило одного погляду на пропоновані мечі. Коли ж він почув їхню ціну, то знизав плечима і без жодного слова покинув крамницю.

— Я думав, — догнав його на вулиці Горицвіт, — що ми розуміємо один одного. Ти мав купити хоч що-небудь, тільки б не виглядати беззбройним!

— Я не тринькатиму гроші на що-небудь. Навіть якщо це твої гроші. Горицвіте, це було ломаччя. Примітивні мечі масового виробітку. І парадні придворні мечики — для маскараду годяться, якщо запрагнеш вирядитися фехтувальником. А ціну таку заламали, що не знати — плакати чи сміятися.

— То знайдемо іншу крамницю! Чи майстерню.

— Всюди буде так само. Є попит на зброю неякісну й дешеву, розраховану на одну-єдину порядну бійку. Щоб не дісталася переможцям, бо й так вже ні на що не придатна. А ще є попит на блискучі брошечки для модників. Цими брошечками навіть ковбаси не покраєш, хіба що паштетівку.

— Ти, як звичайно, перебільшуєш!

— Почути таке від тебе — комплімент.

— Ненавмисний! Ну то скажи, де дістати добрий меч? Не гірший від тих, які в тебе вкрали? Або й кращий?

— Бувають, аякже, справжні майстри-мечники. Може, знайшовся б у них на складі якийсь порядний клинок. Але ж мені потрібний меч, допасований до руки. Викутий і виготовлений на замовлення. Це триває кілька місяців чи й рік. Я не маю стільки часу.

— Але ж якийсь меч мусиш собі справити, — розсудливо зауважив бард. — І то, як мені видається, негайно. Що ж залишається? Може…

Знизив голос, роззирнувся:

— Може… Може, Каер Морген? Там, напевно…

— Безперечно, — перебив його Геральт, стискаючи щелепи. — Аякже. Там все ще досить клинків, повний вибір, включно із срібними. Але ж це далеко, а щодня як не гроза, то злива. Ріки піднялися, дороги розмокли. Подорож тривала б не менше місяця. А крім того..

Люто вдарив ногою викинутий кимось дірявий кошик.

— Горицвіте, я дозволив себе обікрасти і осмішити, як останній фраєр. Весемір глузував би з мене без милосердя, колеги, якби саме були в Цитаделі, теж мали б з чого посміятися, роками мені б споминали. Ні. Це, побий грець його, не входить в рахунок. Мушу справитися інакше. І сам.

Вони почули флейту і бубон. Вийшли на площу, де торгували овочами, а група вагантів саме відігравала виставу. Репертуар був передобідній, себто примітивно дурний і зовсім не смішний. Горицвіт зайшов між прилавки і там, з подиву гідним і несподіваним як для поета знанням справи, зайнявся оцінкою й дегустацією виставлених на ляди огірків, буряків та яблук, за кожним разом розпочинаючи дискусії і флірти з перекупками.

— Квашена капуста! — заявив він, набираючи згадану з бочки за допомогою дерев’яних щипців. — Спробуй, Геральте. Така капуста — штука і смачна, і помічна. Зимою, коли бракує вітамінів, рятує від цинги. А ще є чудовим антидепресантом.

— А це як?

— З’їдаєш миску квашеної капусти, попиваєш горнятком кисляку… і відразу ж депресія стає найменшим твоїм клопотом. Забуваєш про депресію. Часом надовго. До кого ти так придивляєшся? Що це за дівчина?

— Знайома. Почекай тут. Перемовлюся з нею словом і повернуся.

Поміченою дівчиною була Мозаїк, з якою він познайомився у Літти Нейд. Несмілива, гладенько прилизана учениця чародійки. У скромній, але елегантній сукні кольору палісандру. І котурнах на корковій підошві, в яких вона рухалася цілком граціозно, особливо якщо врахувати слизькі залишки овочів на нерівній бруківці.

Він підійшов, заставши її при помідорах, які вона вкладала до кошика, завішеного ручкою на згині ліктя.

— Доброго дня.

Вона ледь зблідла на його вигляд, а й без того мала бліду церу. Коли б не прилавок, відступила б на крок чи два. Зробила рух, наче намагалася сховати кошик за спиною. Ні, не кошик. Руку. Ховала долоню і кисть, щільно загорнуті шовковою хусткою. Він не прогавив сигналу, а нез’ясований імпульс наказав йому діяти. Вхопив руку дівчини.

— Облиш, — шепнула вона, намагаючись вирватися.

— Покажи. Я наполягаю.

— Не тут…

Дозволила відвести себе далі від ринку, у місце, де можна було хоч трохи побути вдвох на самоті. Відгорнув хустку. І не зміг стриматися. Вилаявся. Грубо й брудно.

Ліва долоня дівчини була вивернута. Перекручена в зап’ясті. Великий палець стирчав вліво, верх долоні опинився знизу, а внутрішній бік — зверху. Лінія життя довга і правильна, — інстинктивно оцінив він. Лінія серця виразна, але пунктирна й уривчаста.

— Хто це з тобою зробив? Вона?

— Ти.

— Що?

— Ти! — Вона вирвала долоню. — Ти використав мене, щоб поглузувати з неї. А вона такого не пропустить безкарно.

— Я не міг…

— Здогадатися? — глянула йому в очі. Він неправильно оцінив її, вона не була ні несміливою, ні заляканою. — Міг і повинен був. Але ти волів погратися з вогнем. Ну й що, варто було? Ти задоволений, поліпшив самопочуття? Мав чим похвалитися в корчмі колегам?

Він не відповів. Не знаходив слів. А Мозаїк, на його подив, раптом усміхнулася.

— Я тебе не звинувачую, — невимушено сказала вона. — Мене й саму розважила твоя гра, якби я так не боялася, то розсміялася б. Віддай кошик, я поспішаю. Ще не всі покупки зробила і маю зустрітися з алхіміком.

— Почекай. Не можна так це залишити.

— Прошу, — голос Мозаїк ледь змінився. — Не встрявай. Тільки погіршиш… — А мені, — додала через мить, — і так зійшло з рук. Вона повелася зі мною поблажливо.

— Поблажливо?

— Могла перекрутити мені обидві долоні. Могла викрутити стопу, п’ятою вперед. Могла поміняти стопи: ліву на праву і vice versa, я бачила, як вона таке робила.

— Чи це…

— Боліло? Недовго. Бо я майже відразу знепритомніла. Ну чого ти так дивишся? Так і було. Сподіваюся на таке ж, коли вона мені відкручуватиме долоню. Через кілька днів, коли вдовольниться помстою.

— Я йду до неї. Негайно.

— Це погана думка. Ти не можеш…

Він обірвав її швидким жестом. Почув, як шумить юрба, побачив, як розступається. Ваганти перестали грати. Помітив Горицвіта, що здалеку подавав йому розмашисті й тривожні знаки.

— Ти! Відьомська заразо! Викликаю тебе на поєдинок. Будемо битися.

— Шляк мене трафить. Відійди, Мозаїк.

З натовпу виступив низький і кремезний тип у шкіряній масці і кірасі з cuir bouilli, вивареної до твердості бичачої шкіри. Тип потрясав тризубцем, якого тримав у правиці, раптовим рухом лівої руки розгорнув у повітрі рибальський невід, замахнувся ним і стріпнув.

— Я Тонтон Зрога, прозваний Ретіарієм! Викликаю тебе на бій, відь…

Геральт підняв руку і вдарив його знаком Аард, вкладаючи в нього стільки енергії, скільки зумів. Юрба вереснула. Тонтон Зрога, званий Ретіарієм, злетів у повітря і, дригаючи ногами, заплутаний у власну мережу, змів собою прилавок з бубликами, тяжко гримнувся об землю і з голосним дзвоном врізав головою у чавунну статуетку гнома в позі навпочіпки, не знати нащо поставлену перед крамницею, що пропонувала кравецькі аксесуари. Ваганти нагородили політ гучними криками «браво». Ретіарій лежав, живий, хоч і зі слабкими ознаками життя. Геральт, не поспішаючи, підійшов і з розмаху копнув його в околицю печінки. Хтось вхопив його за рукав. Мозаїк.

— Ні. Прошу. Прошу, ні. Не можна так.

Геральт охоче відмірив би сітяреві ще кілька копняків, бо добре знав, чого не можна, що можна, а що треба. І звик у таких справах нікому не давати послуху. Особливо ж людям, яких ніколи не копали.

— Прошу, — повторила Мозаїк, — не відігравайся на ньому. За мене. За неї. І за те, що ти сам загубився.

Послухався. Взяв її за плечі. І глянув в очі.

— Я йду до твоєї майстрині, — терпко сказав.

— Недобре, — покрутила вона головою. — Будуть наслідки.

— Для тебе?

— Ні. Не для мене.

Wild nights! Wild nights!

Were I with thee,

Wild nights should be

Our luxury!

So daily I renew my idle duty

I touch her here and there – I know my place

I kiss her open mouth and

I praise her beauty

And people call me traitor to my face.

Розділ сьомий

Стегно чародійки прикрашало майстерне і казково кольорове в деталях татуювання, — смугасто забарвлена рибка.

Nil admirari, подумав відьми́н. Nil admirari.

* * *

— Очам своїм не вірю, — сказала Літта Нейд.

В тому, що сталося, в тому, що вийшло так, як вийшло, завинив тільки він і ніхто інший. По дорозі до вілли чародійки проминав сад і не встояв перед спокусою — зірвав одну із фрезій на клумбі. Пам’ятав запах, що домінував у її парфумах.

— Не вірю своїм очам, — повторила Літта, стоячи в дверях. Привітала його власною персоною, дебелого придверника не було. Може, мав вихідний.

— Як я здогадуюся, ти прийшов вишпетити мене за долоню Мозаїк. І приніс мені квітку. Ввійди, доки не дійшло до заворушень, а місто не задудніло від пліток. Мужчина на моєму порозі з квіткою! Найстарші люди такого не згадають.

Зодягнена була у вільну чорну сукню, тоненьку комбінацію шовку й шифону, що хвилювалася при кожному русі повітря. Відьми́н стояв, вдивляючись, разом з фрезією у витягнутій руці, намагаючись всміхнутися і ні за що в світі не спроможний це зробити. Nil admirari, повторив подумки максиму, яку запам’ятав з Оксенфурту, з університету, з картушу над входом до кафедри філософії. Цю максиму він повторював подумки всю дорогу до вілли Літти.

— Не картай мене, — вона вийняла фрезію з його пальців. — Я вправлю дівчині руку, як лишень вона з’явиться. Безболісно. Можливо, навіть попрошу в неї пробачення. А в тебе вже прошу. Тільки не картай мене.

Він покрутив головою, знову спробував усміхнутися. Не вдалося.

— Цікаво, — вона наблизила фрезію до обличчя і вп’яла в нього жадеїтові очі, — ти знаєш символіку квітів? І їх таємну мову? Знаєш, що означає ця фрезія і свідомо передаєш мені її послання? Чи квітка випадкова, а послання… підсвідоме?

Nil admirari.

— Але це й неістотно, — підійшла до нього, дуже близько. — Або ти виразно, промовисто і розраховано сигналізуєш мені, чого жадаєш…. Або приховуєш свої жадання, а підсвідомість їх зраджує. В обох випадках я повинна подякувати. За квітку. І за те, що вона означає. Дякую тобі. І теж відповім подарунком. От тією тасьмочкою. Потягни за неї. Відважно.

Що ж я роблю, подумав він, тягнучи. Плетена тасьмочка гладенько висунулася з петельок. До самого кінця. А тоді шовково-шифонова сукня спливла з Літти наче вода, м’яко вкладаючись довкола ніжок. Він на мить заплющив очі, її нагота вразила його, як раптове сяйво. Що ж я роблю, подумав, обнімаючи її шию. Що я роблю, подумав, відчуваючи смак коралової помади на губах. Те, що я роблю, цілком позбавлене сенсу, думав він, делікатно скеровуючи її до комодика при патіо і садовлячи на малахітовій стільниці.

Вона пахла фрезією і морелями. І ще чимось. Може, мандаринкою. Може, ветіверією.

Так тривало якусь хвилину, а потім комодик досить сильно заходив ходором. Корал, хоч міцно його обіймала, ні на мить не випустила фрезії з пальців. Запах квітки не приглушував її запаху.

— Твій ентузіазм мені лестить, — вона відірвала губи від його губ і щойно тепер розплющила очі. — І є чудовим компліментом. Але я маю ліжко, знаєш?

* * *

Дійсно, ліжко було. Величезне. Просторе, наче палуба фрегату. Вона вела його туди, а він йшов за нею і не міг надивитися. Вона не озиралася. Не сумнівалася, що він йде за нею. Що без вагання піде туди, куди вона його поведе. Не відводячи очей.

Ліжко було величезне і мало балдахін, постіль була з шовку, а простирало — з сатину.

Вони використали, без перебільшення, все ліжко цілком. Кожну п’ядь постелі. Кожну складку простирала.

* * *

— Літто…

— Можеш казати до мене Корал. Але поки що не кажи нічого.

Nil admirari. Запах фрезії і морелів. Руде волосся, розсипане по подушці.

* * *

— Літто…

— Можеш називати мене Корал. І можеш зробити це мені ще раз.

* * *

Стегно Літти прикрашало майстерне і казково кольорове в деталях татуювання, — смугасто забарвлена рибка, завдяки величезним плавникам — трикутної форми. Таких рибок, звані скаляріями, багатії та сноби-нувориші звичайно розводили в акваріумах і басейнах. Отож Геральтові — й не тільки йому — вони асоціювалися зі снобізмом і претензійною пихою. Тому він здивувався, що Корал вибрала саме таке, а не інше татуювання. Здивування тривало лише мить, розуміння прийшло швидко. Атож, Літта Нейд зовні й на вигляд була цілком молодою. Але татуювання походило з літ її справжньої молодості. З часів, коли привезені з-за морів рибки скалярії дійсно були рідкісними, багатіїв було небагато, доробкевичі ще дороблялися і мало хто міг дозволити собі акваріум. Її татуювання — наче метрика, подумав Геральт, пестячи скалярію пучками пальців, дивно, що Літта все ще його носить замість усунути магічним способом. Що ж, думав, переносячи пестощі у віддаленіші від рибки регіони, мило згадати молодечі літа. Нелегко позбутися такого memento. Навіть коли воно давно вже відлунало і стало патетично банальним.

Він припіднявся, спершись на лікоть, і пильно приглянувся, шукаючи на її тілі інших, таких же ностальгічних пам’яток. Не знайшов. Не розраховував, що знайде, просто хотів подивитися. Корал зітхнула. Видно, знуджена абстрактними і не дуже результативними мандрами його долоні, вхопила її і рішуче скерувала у місце конкретне і, на її власну думку, єдино доречне. І дуже добре, подумав Геральт, притягуючи чародійку до себе і занурюючи обличчя у її волосся. Смугаста риба, ну то й що? Наче не було конкретніших речей, яким варто приділити увагу. Про які варто подумати.

* * *

Море і моделі вітрильників, хаотично подумала Корал, ледь стримуючи дихання, що рвалося з грудей. Може, і мілітарні фігурки, може, риболовля на штучну принаду. Але те, що істотно… Що насправді істотно… Це те, як він мене обнімає.

Геральт обійняв її. Так, наче вона була для нього усім світом.

* * *

Першої ночі вони мало спали. І навіть тоді, коли Літта заснула, відьми́н мав проблеми із засинанням. Вона так сильно обняла його рукою за талію, що він ледь дихав, — а ногу закинула впоперек його бедер.

Наступної ночі вона вже не була такою жадібною. Не тримала і не обіймала його так міцно, як раніше. Видно, вже не боялася, що вранці він втече.

* * *

— Ти задумався. Міну маєш чоловічу й понуру. Чого?

— Дивує мене… Гммм… Натуралізм нашого зв’язку.

— Що таке?

— Я ж казав. Натуралізм.

— Здається, ти вжив слово «зв’язок»? Дійсно, дивує семантична місткість цього поняття. Крім того, опосів тебе, як чую, посткоїтальний смуток. Це й дійсно натуральний стан, йому підвладні всі вищі істоти. Мені, відьми́не, теж дивна сльозинка крутиться в оці… Розхмурся, розхмурся… Я жартувала…

— Ти мене привабила… Як самця.

— Ти про що?

— Ти мене привабила. Як комаху. Фрезієво-морельно-магічними феромонами.

— Серйозно?

— Не гнівайся. Прошу, Корал…

— Я не гніваюся. Навпаки. Трохи подумавши, визнаю твою правоту. Так, це натуралізм у чистій формі. От тільки все було навпаки. Це ти мене задурманив і спокусив. З першого погляду. Натуралістично і анімалістично відтанцював переді мною шлюбний танець самця. Підстрибував, тупав, розпушував хвоста…

— Неправда.

— розпушував хвоста і тріпав крилами, як тетерук. Кукурікав і квоктав.

— Я не квоктав.

— Квоктав.

— Ні.

— Так. Обійми мене.

— Корал?

— Що?

— Літта Нейд… Це теж не твоє справжнє ім’я, правда?

— Моє справжнє ім’я занадто складне для вжитку.

— Чому?

— А спробуй швидко вимовити: Астрід Літтнейд Асгейррфіннбйорндоттір.

— Розумію

— Навряд чи.

* * *

— Корал?

— Гм?

— А Мозаїк? Звідки ця кличка?

— Знаєш, відьми́не, чого я не люблю? Питань про інших жінок. Особливо ж тоді, коли питаючий лежить зі мною в ліжку. І розпитує, замість зосередитися на тому, на чому саме тримає долоню. У ліжку з Єнніфер ти б на таке не відважився.

— А я не люблю, коли згадують певні імена. Особливо в момент, коли…

— Мені замовкнути?

— Я цього не казав.

Корал поцілувала його в плече.

— Коли вона потрапила до школи, то звалася Аїк, прізвища не пам’ятаю. Не досить, що ім’я чудернацьке, то ще й страждала від браку пігментації шкіри. Щоки мала покриті білими плямами, це справді виглядало як мозаїка. Звісно ж, вже після першого семестру її вилікували, чародійка повинна бути бездоганною. А прізвисько, раніше глузливе, прилипло. І швидко перестало бути глузливим. Вона й сама його полюбила. Але досить вже про неї. Говори до мене і про мене. Давай!

— Що давай?

— Говори про мене. Яка я. Гарна, правда? Ну, скажи?

— Гарна. Руда. І веснянкувата.

— Я не веснянкувата. Веснянки я вивела з допомогою магії.

— Не всі. Про деякі забула. А я їх відшукав.

— Де… Ах. Ну так. Я веснянкувата. І яка ще?

— Солодка.

— Прошу?

— Солодка. Як вафелька з медом.

— Ти з мене не смієшся?

— Подивися на мене. Глянь мені в очі. Ти бачиш в них хоч тінь нещирості?

— Ні. І це мене найбільше непокоїть.

* * *

— Сядь на краю ліжка.

— Нащо?

— Я хочу зреваншуватися.

— Прошу?

— За веснянки, які ти відшукав там, де відшукав. За прикладені зусилля і детальний… огляд на місцевості. Я хочу зреваншуватися і віддячитися. Можна?

— Ну звісно.

* * *

Вілла чародійки, як майже всі в цій частині міста, мала терасу, з якої відкривався вид на море. Літта любила сидіти там і годинами спостерігала за кораблями на рейді з допомогою чималого бінокля на штативі. Геральт не те, щоб поділяв її захоплення морем і тим, що по ньому плавало, але любив товаришити їй на терасі. Сідав близько. Відразу ж за нею, притуливши обличчя до її рудих кучерів, насолоджуючись запахом фрезії і морелей.

— Оцей галеон, який кидає якір, подивися, — показувала Корал. — На прапорі блакитний хрест, це «Гордість Цинтри», напевно в рейсі до Ковіру. А от цей ког — це «Альке» з Цидарису, напевно, приймає вантаж шкір. А там, дивися, «Фетида», транспортний хольк, місцевий, двісті ластів вантажопідйомності, каботажний, курсує між Кераком і Настрогом. Там, глянь, виходить на рейд новіградська шхуна «Пандора Парві», гарний, доладний корабель. Подивися в окуляр. Побачиш…

— Я бачу без бінокля. Я мутант.

— Ах, правда. Я й забула. Ось там — галера «Фуксія», тридцять два весла, може завантажити чотириста ластів. А той зграбний трищогловий галеон — «Вертіго», приплив з Лан Ексетеру. Там, далі, з амарантовим прапором, — реданський галеон «Альбатрос», три щогли, сто двадцять стоп між штевнями[9]… Дивися, дивися, піднімає вітрила і виходить в море поштовий кліпер «Ехо», я знаю капітана, він столується в Равенґи, коли швартується тут. А там, подивися, під повними вітрилами, галеон з Повіссу…

Відьми́н відгорнув волосся з рамен Літти. Повільно, одна за одною, розстебнув застібки, зсунув сукню з плечей чародійки. Після чого повністю присвятив свої долоні й увагу парі галеонів під повними вітрилами. Галеонів, рівні яким даремно було шукати по всіх морських шляхах, рейдах, портах і реєстрах адміралтейства.

Літта не протестувала. І не відривала очей від окуляру бінокля.

— Ти поводишся, — сказала раптом, — як п’ятнадцятилітній. Наче вперше таке бачиш.

— Для мене це завжди як вперше, — неохоче зізнався він. — А п’ятнадцятилітнім я насправді й не був.

* * *

— Я родом зі Скелліге, — сказала вона йому пізніше, вже в ліжку. — Море у мене в крові. Люблю його.

— Я інколи мрію, — продовжила, не дочекавшись відповіді, — щоб виплисти. Сама-одна. Підняти вітрило і вийти в море… Далеко, далеко, аж за горизонт. Довкола тільки води й небо. Оббризкує мене солона піна хвиль, вітер шарпає волосся справді чоловічими пестощами. А я сама, зовсім сама, безконечно самотня, серед чужої і ворожої мені стихії. Самотність серед моря чужини. Ти не мрієш про неї?

Ні, не мрію, подумав він. Я й так її маю щодня.

* * *

Настав день літнього сонцестояння, а після нього магічна ніч, найкоротша в році, під час якої в лісах розцвітає квіт папороті, а натерті вужачкою[10] нагі дівчата танцюють на мокрих від роси полянах. Ніч, коротка як змиг ока. Ніч шалена і ясна від блискавиць.

* * *

Вранці після сонцестояння він прокинувся наодинці. В кухні його чекав сніданок. І не тільки він.

— Добридень, Мозаїк. Гарна погода, правда? Де Літта?

— В тебе сьогодні вихідний, — відповіла, не дивлячись на нього. — Моя незрівнянна наставниця працюватиме. Допізна. За час, який вона витратила на… задоволення, назбиралося пацієнток.

— Пацієнток.

— Вона лікує від безплідності. І від інших жіночих хвороб. Ти не знав? То вже знаєш. Приємного дня.

— Ще не йди. Я б хотів…

— Я не знаю, чого б ти хотів, — урвала вона. — Але це, мабуть, недобра гадка. Краще б ти до мене не озивався. Вдавав, що мене взагалі не існує.

— Корал тебе не скривдить, ручаюся. Зрештою, її тут немає, вона нас не бачить.

— Вона бачить все, що хоче побачити, для цього їй достатньо кількох заклять і артефакту. І не дури себе, що маєш на неї якийсь вплив. Для цього потрібно більше, ніж… — Рухом голови показала спальню. — Прошу тебе, не вимовляй при ній мого імені. Навіть мимохідь. Бо згадає це мені. Хоч і через рік, але згадає.

— Якщо вона так з тобою поводиться… Не хочеш просто піти геть?

— Куди? — здригнулася вона. — До ткацької мануфактури? Ученицею в кравця? Чи відразу до лупанару? Я нікого не маю. Я ніхто. І буду ніким. Лише вона може це змінити. Я все витримаю… Але, якщо можеш, не ускладнюй.

— В місті, — глянула на нього через мить, — я зустріла твого приятеля. Того поета, Горицвіта. Він питав про тебе. Непокоївся.

— Ти його заспокоїла? Пояснила, що я в безпеці? Що нічого мені не загрожує?

— Чого мені брехати?

— Прошу?

— Ти тут не в безпеці. Ти тут, з нею, через тугу за тією. Навіть коли ти з нею близько, думаєш тільки про ту, далеку. Вона про це знає. Але грається, бо це її розважає, а ти чудово вдаєш, диявольськи переконливо. А ти думав, що станеться, коли її зрадиш?

* * *

— Ти й сьогодні ночуєш у неї?

— Так, — підтвердив Геральт.

— Це вже тиждень, знаєш?

— Чотири дні.

Горицвіт протягнув пальцями по струнах лютні в ефектному гліссандо. Розглянувся по господі. Потягнув з кухля, обтер носа з піни.

— Я знаю, що це не моя справа, — сказав незвично, як дня нього, переконливо і твердо. — Знаю, що не повинен втручатися. Знаю, ти не любиш, коли хтось втручається. Але, друже, певних речей промовчати не можна. Якщо хочеш знати мою думку, Корал належить до тих жінок, які повинні постійно і на помітному місці носити етикетки зі застереженням. З написом: «Дивитися, але не торкатися». У звіринці таких поміщають в тераріумі, там, де тримають гримучих змій.

— Я знаю.

— Вона грає з тобою і грається тобою.

— Знаю.

— Це в тебе звичайнісінька реакція на Єнніфер, яку ти не можеш забути.

— Знаю.

— То чого ж…

— Не знаю.

* * *

Вечорами вони виходили з дому. Часом йшли до парку, часом на узгір’я, що здіймалося над портом, часом просто прогулювались по Ринку Прянощів.

Разом відвідали остерію «Natura Rerum». Кілька разів. Фебус Равенґа не тямився від радості, з його наказу кельнери догоджали їм так старанно, як тільки вміли. Геральт нарешті спізнав смак калкану в чорнилі восьминога. А потім гусячого стегенця в білому вині і телячої гомілки, тушкованої з овочами. Тільки спершу — і недовго — його дратувала настирлива й неприхована зацікавленість інших гостей з залу. Потім, за прикладом Літти, перестав звертати на неї увагу. В цьому йому дуже допомагало вино з місцевої пивниці.

Потім поверталися до вілли. Корал знімала сукню ще в передпокою, зовсім оголена йшла до спальні.

А він — за нею. Не зводячи очей. Любив дивитися на неї.

* * *

— Корал!

— Що?

— Є така чутка, що ти завжди можеш бачити те, що хочеш побачити. Для цього тобі достатньо кількох заклять і артефакту.

— Треба б тій чутці, — вона піднялася і сперлася на лікті, — знову викрутити якийсь суглоб. Це повинно б відучити чутку молоти язиком.

— Дуже тебе прошу…

— Я жартувала, — відтяла вона. В її голосі не було навіть сліду веселості.

— А що саме, — продовжила вона, оскільки він мовчав, — ти б хотів побачити? Чи передбачити? Як довго житимеш? Коли і як помреш? Який кінь виграє Великі Третьогорські? Кого колегія електорів вибере ієрархом Новіграду? З ким зараз Єнніфер?

— Літто.

— То можна знати, що тебе цікавить?

Він розповів їй про викрадення мечів.

* * *

Блиснуло. А за мить з гуркотом прокотився грім.

Фонтан тихенько плюскотів, басейн пахнув мокрим камінням. Мармурова дівчинка закам’яніла в танцювальній позі, мокра й блискуча.

— Статуетка та фонтан, — поспішила пояснити Корал, — не призначені заспокоювати мою любов до претензійного кітчу і не є даниною снобістичній моді. Вони мені потрібні для конкретної мети. Статуетка зображає мене. В мініатюрі. У віці дванадцяти років.

— Хто б тоді подумав, що ти так гарно розвинешся.

— Це магічний артефакт, дуже сильно зв’язаний зі мною. Натомість фонтан, точніше, вода, потрібні мені для дивінації. Думаю, ти знаєш, що це таке і в чому полягає?

— У загальних рисах.

— Крадіжка твоєї зброї відбулася приблизно десять днів тому. Для зчитування й аналізу минулих подій, навіть давньоминулих, найкращою і найпевнішою є онейромантія, але для цього необхідний доволі рідкісний талант сніння, якого в мене немає. Сортілегія, себто клеромантія, навряд чи нам допоможуть, так само як піромантія або аеромантія — вони результативні у випадку розгадування долі людей, під умовою, що маємо щось, приналежне цим людям… волосся, нігті, частини одягу і тому подібне. До предметів, в нашому випадку — мечів, — застосувати неможливо.

— Отож, — Літта відкинула з чола руде пасемко, — нам залишається дивінація. Як ти, напевно, знаєш, вона дозволяє бачити і передбачати майбутні події. В цьому нам допоможуть стихії, бо наступив дійсно грозовий сезон. Поєднаємо дивінацію з церавноскопією. Підійди. Візьми мою руку і не випускай. Схилися і вдивляйся у воду, але в жодному разі не доторкайся до неї. Сконцентруйся, думай про свої мечі! Інтенсивно думай про них!

Він чув, як вона скандує закляття. Вода в басейні реагувала, з кожним реченням висловлюваної формули все сильніше пінячись і хвилюючись. З дна почали підніматися великі бульбашки.

Вода заспокоїлася і помутнішала. А потім зовсім очистилася.

З глибини дивляться темні, фіалкові очі. Гайворонськи чорні хвилі волосся каскадом спадають на плечі, виблискують, відбивають світло, як павине пір’я, закручуючись і розпружуючись при кожному русі.

— Про мечі, — тихо й уїдливо нагадала Корал. — Ти мав думати про мечі.

Вода завирувала, чорноволоса жінка з фіалковими очима розпливлася у вирі. Геральт тихо зітхнув.

— Про мечі! — прошипіла Літта. — Не про неї!

Проскандувала закляття при спалаху чергової блискавки. Статуетка в фонтані засяяла молочним світлом, а вода знову заспокоїлася і прояснилася. І тоді він побачив.

Свій меч. Долоні, що його торкалися. Персні на пальцях.

… з метеориту. Чудово збалансований, вага клинка точно дорівнює вазі руків’я.

Другий меч. Срібний. Ті ж долоні.

… сталеве осердя, обковане сріблом… По всій довжині клинка рунічні знаки…

— Я їх бачу, — голосно шепнув він, стискаючи долоню Літти. — Бачу мої мечі… Насправді…

— Мовчи, — вона відповіла ще сильнішим стисканням. — Мовчи і концентруйся.

Мечі зникли. Замість них він побачив чорний ліс. Кам’яна площадка. Скелі. Одна із скель, величезна, вища за інші, струнка… Вивітріла до чудернацької форми…

Вода ненадовго спінилася.

Ледь сивуватий мужчина зі шляхетними рисами обличчя, в чорному оксамитному каптані та золотій парчевій камізельці, обидві долоні сперті на магонієвий пульпіт. Лот номер десять, сповіщає він голосно. Виняткова, небувала знахідка, два відьми́нські мечі…

Великий чорний кіт крутиться на місці, намагаючись лапкою дістати до медальйону, що гойдається над ним на ланцюжку. На золотому овалі медальйону емаль, блакитний дельфін nageant.

Ріка пливе серед дерев, під балдахоном віття і звисаючих над водою товстіших гілок. На одній із гілок нерухомо стоїть жінка в довгій обтислій сукні.

Вода ненадовго запінилася і майже відразу знову розгладилася.

Він побачив море трав, безкраю — аж по горизонт — рівнину. Бачив її згори, немов з пташиного польоту…. Або з вершини гори. Гори, по узбіччю якої сходила вервечка невиразних постатей. Коли вони відвертали голови, він бачив нерухомі обличчя, невидющі мертві очі. Вони мертві, — раптом усвідомив він. Це похід трупів.

Пальці Літти знову стиснули його руку. Як лещата.

Блиснуло. Раптовий порив вітру шарпнув їхнє волосся. Вода в басейні збурилася, заклекотіла, спінилася, піднялася буруном, великим, як стіна. І звалилася просто на них. Обоє відскочили від фонтану, Корал спіткнулася, Геральт підтримав її. Загриміло.

Чародійка крикнула закляття, змахнула рукою. У всьому домі запалало світло.

Вода в басейні, ще мить тому вируючий Мальстрім, була гладенькою, спокійною, тільки ледь брижилася під лінивою цівочкою фонтану. А на них, хоча щойно їх залила справжня хвиля припливу, не було й краплини.

Геральт тяжко зітхнув. Встав.

— Це, в кінці, — пробурмотів, допомагаючи чародійці встати. — Ця остання картина… Узгір’я і низка… людей… Я не впізнав… Навіть не здогадуюся, що б це могло бути…

— Я теж ні, — відповіла вона зміненим голосом. — Але це не було твоє видіння. Це було для мене. Я теж не уявляю, що то таке. Але маю дивне відчуття, що нічого доброго.

Громи стихли. Гроза відходила в глибину суходолу[11].

* * *

— Вся ця її дивінація — чистісіньке шарлатанство, — повторив Горицвіт, підкручуючи кілки лютні. — Ілюзорні картинки для наївних. Сила навіювання, більше нічого. Ти думав про мечі — ну то й побачив мечі. Що ти ще бачив? Похід трупів? Страшну хвилю? Скелю чудернацької форми? Себто, якої?

— Щось наче величезний ключ, — задумався відьми́н. — Або півтора геральдичних хрести…

Трубадур замислився, а потім умочив палець в пиво. І щось намалював на поверхні стола.

— Схоже на це?

— І ще як!

— А хай мене! — Горицвіт рвонув струни, привертаючи увагу всієї корчми. — Нехай мене качка копне! Ха-ха, друже Геральте! Скільки разів ти витягав мене з клопотів? Скільки разів рятував? Допомагав у скруті? І не злічити! Ну, а тепер моя черга. Можливо, що тепер ти завдяки мені повернеш собі свою славну зброю.

— Гм?

Горицвіт встав.

— Пані Літта Нейд, твоє найновіше завоювання, що їй я нижчепідписаним повертаю честь як видатній віщунці і неперевершеній ясновидиці, у своїй дивінації промовисто, ясно і безсумнівно вказала місце, мені відоме. Йдемо до Ферранта. Негайно. Завдяки своїм таємним зв’язкам, він мусить добитися для нас аудієнції. І залагодити тобі пропуск для від’їзду з міста, службовою брамою, щоб уникнути конфронтації з тими гетерами з кордегардії. Виберемося на маленьку прогулянку. Маленьку і в підсумку недалеку.

— Куди?

— Я впізнав скелю з твого видіння. Згідно зі спеціальною термінологією, вона називається карстовим останцем вивітрювання. А довколишні мешканці називають її Грифом. Характеристичний пункт, попросту дороговказ до садиби особи, яка дійсно може щось знати про твої мечі. Місце, до якого ми вибираємося, називається Равеліном. Це тобі про щось говорить?

Не саме лишень виконання, не сама тільки реміснича вправність силу меча відьми́нського визначає. Як загадкові ельфійські чи теж гномські клинки, секрет яких у млі віків згинув, так і відьми́нський меч потугою таємною є зв’язаний з рукою й чуттями відьми́на, що ним володіє,. І саме завдяки таїні магії цієї вельми проти темних сил придатним є.

Пандольфо Фортегверра, Трактат про холодну зброю

Відкрию вам одну таємницю. Про відьми́нські мечі. Вся їхня таємна сила — дурня. І що така з них незрівнянна зброя, наче кращої й бути не може. Це все побрехенька, марна вигадка. Я це знаю з абсолютно достовірного джерела.

Горицвіт, Півсторіччя поезії

Розділ восьмий

Скелю, названу Грифом, вони розпізнали відразу ж — здалека була помітна.

* * *

Місце, куди вони прямували, знаходилося більш-менш на півдорозі між Кераком і Цидарисом, дещо на узбіччі від тракту, що сполучав обидва міста, звиваючись серед лісів і скелястих пустищ. Час, який їм зайняла мандрівка, гаяли балаканиною. Головним чином, у виконанні Горицвіта.

— Є такий поголос, — просторікував поет, — що відьми́нські мечі мають магічні властивості. Оминаючи вигадки про статеву неміч, щось в цьому та є. Ваші мечі не є звичайними мечами. Поясниш?

Геральт стримав кобилу. Рибка, знуджена довгим перебуванням у стайнях, рвалася перейти в галоп.

— Атож, поясню. Наші мечі не є звичайними мечами.

— Кажуть, — Горицвіт вдав, що не почув кпини, — що магічна сила відьми́нської зброї, згубна для почвар, з якими ви б’єтеся, полягає у сталі, з якої викуті мечі. У самій сировині, себто в руді, видобутій з метеоритів, що впали з неба. Як же це? Та ж метеорити аж ніяк не є магічними, це природне і науково пояснене явище. Звідки ж взялася ця магія?

Геральт глянув на небо, яке темніло з північного боку. Видавалося, що збирається на чергову грозу. Знову вони змокнуть.

— Якщо я добре пам’ятаю, — відповів питанням, — ти студіював всі сім вільних наук?

— А диплом здобув summa cum laude.

— В рамках астрономії як частини quadrivium, слухав лекції професора Лінденброга?

— Старого Лінденборга, прозваного Опалком[13]? — засміявся Гоиицвіт. — А звісно! Все ще наче наяву бачу, як він чухрається в зад і стукає пальцем по картах та глобусах, монотонно марудячи. Sphera Mundi, ееее, subdividitur на чотири Первісні Рівні: Рівень Землі, Рівень Води, Рівень Повітря і Рівень Вогню. Земля разом з Водою формують земну кулю, яку звідусіль, еее, оточує повітря, себто Aer. Над повітрям, ееее, розміщений Aether, Вогнисте повітря люб Вогонь. А над Вогнем — Тонкі Сидеральні Небеса, Firmamentum сферичної натури. На оному розміщені Erratica Sydera, зорі блукаючі, і Fixa Sydera, зорі непорушні…

— Не знаю, — приснув Геральт, — чим більше захоплюватися: талантом до мавпування чи пам’яттю. Повертаючись до цікавого нам питання: метеорити, що їх достойний Опалок іменував спадаючими зірками, Sydera Cadens, чи якось так, уриваються з небозводу і летять вниз, щоб заритися у нашій старій добрій землі. По дорозі розривають всі інші рівні, себто площини стихій, а також і парастихій, бо й такі наче існують. Як відомо, стихії та парастихії насичені потужною енергією, що є джерелом усілякої магії та надприродної сили, а розриваючий їх метеорит цю енергію поглинає й зберігає. Сталь, виплавлена з метеориту, як і клинок, викуваний з цієї сталі, містить силу стихій. Вона магічна. Весь меч магічний. Quod erat demonstrandum. Зрозумів?

— Звичайно.

— Ну то забудь. Бо це дурня.

— Що?

— Дурня. Побрехенька. Вигадка. Метеорити не під кожним кущем знаходять. Більше, ніж половина мечів, використовуваних відьми́нами, виготовлені зі сталі з магнетитових руд. Я й сам такі мав. Нічим не поступаються тим, що падали з неба і розривали стихії сидеритів. Жодної різниці. Але, Горицвіте, це тільки між нами, дуже прошу. Не кажи про це нікому.

— Як же? Я повинен мовчати? Що ти від мене вимагаєш? Який сенс знати про щось і не похвалитися?

— Прошу тебе. Нехай мене вважають надприродною істотою, озброєною надприродним мечем. В такій ролі мене наймають і такому платять. Звичайність дорівнює ніякості, а ніякість — це дешевизна. Тому тримай язик за зубами. Обіцяєш?

— Та нехай вже. Обіцяю.

* * *

Скелю, названу Грифом, вони розпізнали відразу ж — здалека була помітна.

Дійсно, при крихті фантазії її можна було порівняти з головою грифа на довгій шиї. Однак, як зауважив Горицвіт, вона більше нагадувала гриф лютні чи іншого струнного інструменту.

Як виявилося, Гриф був останцем, що домінував над гігантським карстовим громаддям. Громаддя — Геральт згадав оповіді — називали Ельфійською Твердинею, через доволі правильну форму, віддалено схожу на руїни прастарої будівлі з мурами, баштами і всім іншим. Але ніколи не було тут жодної твердині, ельфійської чи іншої, форми карсту були витвором Природи, треба визнати, витвором вражаючим.

— Там, внизу, — показав Горицвіт, вставши у стременах. — Бачиш? Ось наша мета. Равелін.

Ця назва теж була напрочуд вдалою, карстові останці обступали дивовижно правильний великий трикутник, висунутий перед Ельфійською Твердинею наче бастіон. Всередині цього трикутника здіймалася будівля, схожа на форт. Оточена чимось, що нагадувало огороджений сторожовий табір.

Геральт згадав чутки, що ходили про Равелін. І про особу, яка в Равеліні мешкала.

Вони звернули зі шляху.

За першу огорожу вело кілька входів, всі пильновані озброєними до зубів вартовими, зі строкатої та різнорідної одежі яких легко було розпізнати найманих солдат. Геральта з Горицвітом затримала вже перша варта. Хоча Горицвіт голосно посилався на умовлену аудієнцію і переконливо підкреслював добрі стосунки з шефом, їм звеліли зійти з коней і чекати. Досить довго. Геральт почав вже дещо нетерпеливитися, коли врешті з’явився лобуряка, на вигляд — викапаний каторжник, — що наказав їм йти за ним. Відразу ж виявилося, що лобуряка веде їх окружною дорогою, на затилля громаддя, звідки долинали гомін і звуки музики.

Перейшли через місточок. Зразу ж за ним лежав чоловік, який малопритомно совгав руками довкола себе. Обличчя мав скривавлене і таке опухле, що очей майже не було видно. Тяжко дихав, а кожний подих видував з розбитого носа криваві бульбашки. Лобуряка, який їх вів, не вділив лежачому найменшої уваги, тому Геральт і Горицвіт теж удали, що нічого не помітили. На цій території не слід було виявляти надмірної цікавості. Не рекомендувалося втикати носа у справи Равеліну — ходили чутки, що в Равеліні ввіткнутий ніс розлучався з власником і залишався там, куди його і ввіткнули.

Лобуряка вів їх через кухню, в якій, наче в окропі, увихалися кухарі. Булькали казани, а в них — помітив Геральт — варилися краби, омари й лангусти. У бочівках звивалися вугрі й мурени, в горщиках тушкувалися молюски і мідії. На великих сковородах шкварчало м’ясо. Слуги хапали таці й миски, закладені готовою їжею, щоб нести їх у коридор.

Для різноманітності, наступне приміщення було аж перенасичене запахом жіночих парфум і косметики. Перед рядом дзеркал, безупинно базікаючи, поправляло вроду кільканадцять жінок у різних стадіях негліже, включаючи остаточне. Геральт з Горицвітом і тут зберегли кам’яний вираз обличчя і не дозволили очам зазирати, куди не слід.

В черговій кімнаті їх детально обшукали. Особи, які цим займалися, мали серйозний вигляд, поводилися професійно і діяли рішуче. Геральтів стилет конфіскували. У Горицвіта, який ніколи не носив ніякої зброї, відібрали гребінь і штопор. Але — подумавши — залишили лютню.

— Перед превелебним стоять крісла, — повчили їх під кінець. — Сідати на них. Сидіти і не вставати, доки превелебний не накаже. Не перебивати, коли превелебний говорить. Не говорити, доки превелебний не дасть знаку, що можна. А зараз входити. В оті двері.

— Превелебний? — півголосом спитав Геральт.

— Він був колись священнослужителем, — так само півголосом відповів поет. — Але не бійся, професійних звичок не набрався. Мусять же підвладні якось до нього звертатися, а слова «шеф» він не терпить. Для нас титули не обов’язкові.

Коли ввійшли, щось відразу ж заступило їм дорогу. «Щось» було велике, наче гора, й інтенсивно смерділо пижмом[14].

— Як ся маєш, Микито, — привітався з горою Горицвіт.

Велетень, названий Микитою, очевидно, охоронець превелебного шефа, був метисом, плодом схрещення огра й краснолюда. Наслідком цього схрещення став лисий краснолюд більше семи стоп зросту, цілковито позбавлений шиї, з кучерявою бородою, виступаючими, як у вепра, зубами і руками, що сягали колін. Подібні гібриди траплялися нечасто, як вважалося, ці види були генетично цілковито різними, — щось таке, як Микита, не могло з’явитися на світ природнім способом. Не обійшлося без допомоги винятково сильної магії. Взагалі-то, така магія була заборонена. Кружляв, однак, поголос, що чимало чародіїв ігнорує заборону. Геральт саме мав перед очима доказ правдивості поголосу.

Згідно з обов’язковим тут протоколом, вони сіли на два плетені крісла. Геральт роздивився. В найдальшому кутку кімнати, на великому шезлонгу, дві скупо одягнені панянки займалися собою навзаєм. За ними спостерігав, одночасно годуючи пса, малий, непримітний, згорблений і ніякий чоловічок у легкій, квітчасто гаптованій ризі[15] та фесці з китицею. Нагодувавши пса останнім кусником омара, чоловічок витер руки і обернувся.

— Вітай, Горицвіте, — промовив, сідаючи перед ними на щось, страшенно схоже на трон, хоча насправді виплетене з лози. — Моє пошанування, пане Геральте з Ривії.

Превелебний Пирал Пратт, небезпідставно вважаючись босом організованої злочинності всього регіону, виглядав як торговець шовком у стані спочинку. На пікніку торговців шовком, що відійшли від справ, нічим не різнився б від решти учасників. Принаймні, на відстані. Спостереження з ближчої дистанції дозволяло помітити у Пирала Пратта риси, не притаманні торгівцям шовком. Старий і збляклий шрам на вилиці, слід від ножового удару. Неприємна зловісна гримаса вузьких губ. Ясні, жовтуваті очі, нерухомі, як у пітона.

Довго ніхто не переривав мовчання. Звідкись з-за стіни долинала музика, чути було гомін.

— Радо бачу і вітаю обох вашмосців, — обізвався врешті Пирал Пратт. В його голосі виразно відчувалася стара і нержавіюча любов до дешевого й погано очищеного алкоголю.

— Особливо радо вітаю тебе, музико. — Превелебний усміхнувся до Горицвіта. — Ми не бачилися від весілля моєї внучки, яке ти прикрасив своїм виступом. А я акурат про тебе думав, бо чергова моя внучка зібралася прошпацируватися під вінець. Сподіваюся, що, по старій дружбі, і цього разу не відмовиш? Як? Заспіваєш на весіллі? Не будеш церегелитися так довго, як тоді? Не треба тебе буде… переконувати?

— Заспіваю, заспіваю, — поспішно запевнив Горицвіт, ледь зблідши.

— А нині, — продовжував Пратт, — ти, либонь, заглянув запитати про моє здоров’я? Та що там, гімна воно варте, те моє здоров’я.

Ні Горицвіт, ні Геральт нічого з цього приводу не сказали. Огрокраснолюд тхнув пижмом. Пирал Пратт тяжко зітхнув.

— Заробив я, — сповістив він, — виразку шлунку, від їжі верне, розкоші столу вже не для мене. Ще й хворобу печінки знайшли і пити заборонили. Міжхребцева грижа, і шийних хребців, і поперекова, себто — забудь про мисливство і екстремальний спорт. Лікування й медикаменти купу грошей коштують, а я ж їх раніше звик на азартні ігри витрачати. Правда, френзель ще мені встає, але скільки треба напрацюватися, аби встав! Швидше змучишся, аніж втішишся… Ну й що залишається? Га?

— Політика?

Пирал Пратт зареготав, аж китиця на фесці затремтіла.

— Браво, Горицвіте! Як звичайно, улучив. Політика, о, це тепер саме для мене. Спершу воно мені не дуже так подобалося, щоб дуже. От проституцією цікавився і вже збирався інвестувати в публічні доми. Досить я між політиків обертався, багатьох знав і переконався, що краще з курвами справу мати — в тих хоч якісь честь та засади є. Ну, інакше глянувши, з борделю не можна правити так, як з ратуші. А правити хотілося б, коли вже не світом, як то кажуть, то хоч котримсь повітом. Знаєте стару приказку: не можеш їх перемогти, то приєднайся.

Урвав, глянув на шезлонг, витягаючи шию.

— Дівочки, не динамити! — крикнув. — Не прикидатися! Більше, більше завзяття… Гммм. То на чому я зупинився?

— На політиці.

— Ну так. Але політика політикою, а тобі, відьми́не, вкрадено твої славутні мечі. Часом, не тому маю приємність тебе вітати?

— Саме тому, щоб я так жив.

— Мечі вкрали, — похитав головою Пратт. — Болісна, мабуть, втрата? Звісно, що болісна. І невідшкодовна. Га, завше я казав, що в Кераку злодій злодієм поганяє. Тамтешні люди, тільки дай їм можливість, то все покрадуть, що цвяхами не прибите. А як щось прибите, то завше при собі фомки носять.

— Як здогадуюся, слідство триває? — продовжив через мить. — Феррант де Леттенгоф діє? А все-таки, панове, гляньмо правді в вічі. Нічого сподіватися чуда від Ферранта. Не ображайся, Горицвіте, але з твого кревняка кращий був би книговод, ніж слідчий. Нічого не знає, лишень книжки, кодекси, параграфи, регламент, ну й оті докази, докази, докази. Як у байці про козу і капусту. Не знаєте? Замкнули раз козу в оборі з головкою капусти. Рано по капусті і слід застиг, а коза сере зеленим. Але доказів брак, свідків нема, справа закрита, causa finita. Не хотів би я виявитися зловісним пророком, відьми́не Геральте, але справа з твоїми мечами може мати саме такий кінець.

Геральт і цього разу промовчав.

— Перший меч, — Пирал Пратт потер підборіддя унизаною перснями рукою, — зі сталі. Сталь сидеритова, руда добута з метеориту. Викута в Махакамі, у краснолюдських кузнях. Повна довжина — сорок з половиною пальців, довжина клинка – двадцять сім і чверть. Чудово збалансований, вага клинка точно дорівнює вазі руків’я, вага всієї зброї безперечно менша, ніж сорок унцій. Виконання руків’я і гарди просте, але елегантне.

— І другий меч, подібної довжини й ваги, срібний. Звичайно, частково. Сталеве осердя обковане сріблом, вістря теж сталеве, чисте срібло занадто м’яке, щоб його можна було добре вигострити. На гарді і всій довжині клинка рунічні знаки і гліфи, мої експерти визначили їх як занадто складні для розшифрування, але, поза всяким сумнівом, магічні.

— Вичерпний опис, — обличчя Геральта було незворушним. — Ти наче бачив ті мечі.

— І справді бачив. Мені їх принесли і запропонували купівлю. Посередник, який представляв інтереси теперішнього власника, особа з бездоганною репутацією і мій знайомий, ручався, що мечі здобуті законним шляхом, походять з розкопок у Фен Карні, стародавньому некрополі в Соддені. У Фен Карні вже знайшли безліч скарбів та артефактів, отож начебто не було підстав сумніватися у вірогідності. Але в мене виникли підозри. І я не придбав мечів. Ти мене слухаєш, відьми́не?

— Напружено. Чекаю на висновок. І на деталі.

— А висновок такий: міра за міру. Деталі не безкоштовні. На інформації є бирка з ціною.

— Ну знаєш, — обурився Горицвіт. — Я до тебе по старій дружбі, з приятелем у притузі…

— Нічого особистого, тільки справи, — обірвав його Пирал Пратт. — Як я вже зазначив, згадана інформація має свою ціну. Якщо ти, відьми́не з Ривії, хочеш щось довідатись про долю своїх мечів, мусиш заплатити.

— І яка ціна проставлена на бирці?

Пратт витягнув з-під ризи золоту монету і вручив її огрокраснолюдові. Той без помітного зусилля переламав монету пальцями, як крихке тістечко. Геральт похитав головою.

— Банальність на рівні ярмаркової шопки[16], — процідив. — Ти мені вручиш пів монети, а хтось, колись, може навіть через кілька років з’явиться з другою половиною і вимагатиме виконання його бажання. Яке я мушу виконати без жодних застережень. Так не буде. Якщо це мало бути ціною, то не сторгуємося. Causa finita. Горицвіте, ходімо.

— То ти не прагнеш повернути собі мечі?

— Не настільки.

— Я здогадувався. Але купив не купив — торгуватися можна. Тоді є й інша пропозиція. Цього разу така, яку неможливо відхилити.

— Ходімо, Горицвіте.

— Вийдеш, — Пратт вказав рухом голови, — але іншими дверима. Цими. Тільки спершу роздягнешся. Аж до кальсон.

Геральтові здавалося, що він зберігає незворушний вираз обличчя. Але, видно, помилився, бо огрокраснолюд раптом застережливо рикнув і підійшов до нього, піднявши лапи та подвійно засмердівши.

— Це якісь жартики, — голосно заявив Горицвіт, як звичайно в компанії відьми́на зухвалий і язикатий.

— Кпиш собі з нас, Пирале. Тому ми зараз попрощаємося і вийдемо. Тими ж дверима, якими й зайшли. Не забувай, хто я такий! Виходжу.

— Я так не думаю, — похитав головою Пирал Пратт. — Ми вже колись встановили, що ти не надто розумний. Але все-таки достатньо розумний, щоб зараз спробувати вийти.

Огрокраснолюд показав їм стиснутий кулак, підкреслюючи слова шефа. Геральт мовчав. Він вже довгий час придивлявся до велетня, шукаючи на ньому місця, в яке б можна копнути. Бо виглядало так, що без копняка не обійдеться.

— Гаразд, — Пратт жестом втихомирив охоронця. — Я трохи поступлюся, проявлю добру волю і прагнення до компромісу. Сьогодні тут зібралася еліта місцевого промислового, торгового і фінансового світу, політики, шляхта, духовенство, навіть один принц крові інкогніто. Я їм обіцяв спектакль, якого вони ще не бачили, а відьми́на в ногавицях вони аж ніяк не бачили. Але де наше не пропадало, трішки поступлюся, вийдеш голий до пояса. А в заміну дістанеш обіцяну інформацію, до того ж негайно. Ще й бонус на додачу…

Пирал Пратт взяв зі стола аркушик паперу.

— Як бонус, двісті новіградських корун. Внесок у відьми́нський пенсійний фонд. Прошу, от чек на пред’явника, на банк Дж’янкарді, підлягає інкасації в будь-якій їхній філії. Твоя відповідь?

— Нащо це питання? — примружив очі Геральт. — Ти ж, здається, дозволив зрозуміти, що відмова не приймається.

— І правильно здається. Я казав, що цю пропозицію неможливо відхилити. Але, на мою думку, вона взаємовигідна.

— Горицвіте, бери чек, — Геральт розстібнув і зняв куртку. — Пратте, я слухаю.

— Не роби цього, — Горицвіт ще більше зблід. — Чи ти знаєш, що чекає за цими дверима?

— Говори, Пратте.

— Як вже було згадано, — превелебний розсівся на своєму троні, — я відмовив посереднику, що пропонував купівлю мечів. Але, оскільки це була особа, мені знайома і гідна довіри, я запропонував інший, вигідніший спосіб їх реалізації. Порадив, щоб теперішній власник виставив їх на аукціон. В аукціонному домі братів Борсоді, в Новіграді. Це найбільший і найавторитетніший колекційний аукціон, туди зі всього світу з’їжджаються знавці раритетів, антикваріату, рідкісних витворів мистецтва, унікальних виробів і всього незвичайного. Ці диваки, щоб додати якийсь феномен до своєї колекції, ліцитують як шалені, все чудернацьке йде у Борсоді за астрономічні суми. Ніде не можна продати такий товар дорожче.

— Говори, Пратте, — відьми́н знімав сорочку. — Я тебе слухаю.

— Аукціони у домі Борсоді відбуваються щокварталу. Найближчий — в липні, п’ятнадцятого. Злодій, без сумніву, з’явиться там з твоїми мечами. При крихті талану зумієш їх у нього відібрати, перші ніж він їх виставить.

— Тільки всього?

— Це дуже немало.

— А особа злодія? Чи посередника?

— Особи злодія не знаю, — відрізав Пратт. — А посередника не назву. Це справи, тут зобов’язують закони, принципи і, що не менш важливе, — поняття. Я б втратив обличчя. Ти й так вже завдяки мені чимало дізнався, достатньо багато взамін за те, чого від тебе хочу я. Виведи його на арену, Микито. А ти, Горицвіте, йди зі мною, теж приглянемося. Ну, відьми́не, чого чекаєш?

— Я так розумію, що маю вийти без зброї? Не досить, що голий до пояса, то ще й голіруч?

— Гостям я обіцяв, — пояснив Пратт, повільно, як малій дитині, — щось таке, чого вони досі не бачили. А відьми́на зі зброєю вже бачили.

— Ясно.

Він опинився на арені, на піску, в крузі, окресленому вкопаними в ґрунт балками, залитому мерехтливим світлом численних лампіонів, що висіли на залізних прутах. Чув крики, поздоровлення, оплески і свист. Бачив над ареною обличчя, розкриті роти, палаючі очі.

Навпроти нього, з протилежного боку арени, щось ворухнулося. І стрибнуло.

Геральт ледве встиг скласти руки у знак Геліотропа. Чари відбили і відштовхнули атакуючу тварюку. Глядачі одноголосно заревли.

Двоногий ящір нагадував виверну, але був менший від неї, розміром як великий дог. Натомість голову мав значно більшу, ніж виверна. Куди зубастішу пащу. І значно довший хвіст, при кінці тонкий, як батіг. Ящір енергійно вимахував цим хвостом, замітав ним пісок, сік балки. Пригнувши голову, знову стрибнув на відьми́на.

Геральт був готовий, вдарив його знаком Аард і відкинув. Але ящір встиг шмагнути його кінцем хвоста. Зал знову заверещав, жінки пищали. Відьми́н відчув, що на його голому плечі росте і пухне валок, товстий, як ковбаса. Вже знав, чому йому наказали роздягнутися. І противника розпізнав. Це був вігілозавр, спеціально виведений магічним способом ящір-мутант, використовуваний як сторож і охоронець. Справа виглядала не найкраще. Ящір вважав арену місцем, яке він повинен охороняти. Геральт був чужинцем, якого треба було обезвладнити. При необхідності — ліквідувати.

Вігілозавр обійшов арену, обтираючись об балки і люто шиплячи. І напав, швидко, не даючи часу на Знак. Відьми́н звинно стрибнув поза межі досяжності зубатої пащі, але не зумів уникнути удару хвостом. Відчув, як біля попереднього починає набрякати новий валок.

Знак Геліотропу знову заблокував атакуючого вігілозавра. Ящір зі свистом вимахував хвостом. Геральт на слух піймав зміну в свисті, почув її за секунду до того, як кінець хвоста цвьохнув його по спині. Біль аж засліпив, по плечах потекла кров. Публіка шаленіла.

Знаки слабшали. Вігілозавр кружляв довкола нього так швидко, що відьми́н ледь встигав. Йому вдалося ухилитися від двох шмагань хвостом, третього не уникнув, знову дістав по лопатці і знову гострим краєм. Кров струмками текла по плечах.

Зал аж гудів, глядачі горлали й підстрибували. Один, щоб краще бачити, сильно перехилився через балюстраду, спираючись на залізний прут з лампіоном. Прут зламався і разом із лампіоном впав на арену. Прут вбився в пісок, лампіон же звалився на голову вігілозавра й запалав. Ящір змахнув його, розсипаючи довкола каскади іскр, засичав, тручи головою об балки арени. Геральт миттю завважив нагоду. Вирвав прут із піску, коротко розбігшись, стрибнув і з розгону ввігнав залізо в череп ящера. Прут пройшов навиліт. Вігілозавр зашамотів; безладно вимахуючи передніми лапами, намагався позбутися заліза, яке дірявило йому мозок. Нескоординовано підстрибуючи, ринув врешті на балку і вгризся в дерево. Якийсь час кидався у конвульсіях, рив пісок кігтями і бив хвостом. Нарешті застиг.

Від аплодисментів і крику аж стіни тремтіли.

Відьми́н зійшов з арени по спущеній драбинці. Захоплені глядачі оточили його з усіх боків. Хтось ентузіастично поплескав Геральта по спухлому плечі, він ледь стримався, щоб не порахувати ентузіастові зуби. Молода жінка поцілувала його в щоку. Інша, ще молодша, стерла йому кров з плечей батистовою хусточкою, яку відразу ж розгорнула, з тріумфом демонструючи товаришкам. Інша, значно старша, зняла з поморщеної шиї кольє, намагаючись вручити його Геральтові. Помітивши вираз його обличчя, шуснула назад у натовп.

Засмерділо пижмом, через юрбу, наче корабель через саргасові водорості, продерся огрокраснолюд Микита. Заступив собою відьми́на і вивів його.

Викликаний медик оглянув Геральта і наклав шви. Горицвіт був дуже блідим. Пирал Пратт — спокійним. Наче нічого й не сталося. Але обличчя відьми́на знову виявилося настільки промовистим, що превелебний поспішив пояснити:

— Загалом кажучи, — сказав, — той прут, попередньо підпиляний і нагострений, впав на арену з мого наказу.

— Дякую, що так вчасно.

— Гості були на сьомому небі. Навіть бурмістр Коппенрат вдовольнився, аж світився, а тому курчому сину трудно догодити, на все крутить носом, понурий, як бордель в понеділок вранці. Посада радника вже в мене, гм, в кишені. А то й вище сягну, якщо… Може, Геральте, за тиждень виступиш ще раз? З подібним спектаклем?

— Тільки тоді, — відьми́н люто ворухнув болючим раменом, — коли замість вігілозавра, ти, Пратте, будеш на арені.

— Жартуєш, га, га. Чуєш, Горицвіте, який з нього дотепник?

— Я чув, — підтвердив поет, дивлячись на плечі Геральта і стискаючи зуби. — Але сказано це було не жартома, а цілком серйозно. Я теж, так само серйозно, повідомляю тобі, що шлюбну урочистість твоєї внучки своїм виступом не прикрашу. Після твого сьогоднішнього поводження з Геральтом можеш про це забути. А також про інші евентуальні оказії, включно з хрестинами й похоронами. В тому числі, твоїм власним.

Пирал Пратт глянув на нього — і в його зміїних очах щось блиснуло.

— Не проявляєш поваги, музи́ко, — процідив. .— Знову не проявляєш поваги. Напрошуєшся на лекцію з цього питання. На урок.

Геральт наблизився, став перед ним. Микита сапнув, підняв кулак, засмердів пижмом. Пирал Пратт жестом наказав йому зберігати спокій.

— Втрачаєш обличчя, Пратте, — повільно промовив Геральт. — Ми уклали умову, класично, згідно з правилами і не менше від них важливими поняттями. Твої гості задоволені спектаклем, ти здобув престиж і перспективи на посаду в міській раді. Я здобув потрібну інформацію, міра за міру. Обидві сторони задоволені, розлучаємося без жалю і гніву. Замість цього, ти вдаєшся до погроз. Втрачаєш обличчя. Ходімо, Горицвіте.

Пиралл Пратт ледь зблід, після чого повернувся до них плечима.

— Я мав охоту, — кинув через плече, — вшанувати вас вечерею. Але видається, що ви поспішаєте. І тіштеся, що дозволяю вам покинути Равелін безкарно. Бо я звик карати за брак поваги. Але не затримую вас.

— Слушна думка.

Пратт обернувся.

— Що, даруй?

Геральт глянув йому в очі.

— Ти, хоч любиш думати інакше, не надто розумний. Але занадто розумний, щоб спробувати мене затримати.

* * *

Ледве вони минули скалище і доїхали до перших придорожніх тополь, як Геральт стримав коня і прислухався:

— Хтось за нами їде.

— А, трясця! — зацокотів зубами Горицвіт. — Хто? Праттові зарізяки?

— Неістотно, хто. Давай, гони коня до Кераку, як лиш можна швидко. Сховаєшся в кузена. З самого ранку йди з чеком до банку. Потім зустрінемося «Під Крабом і Белоною».

— А ти?

— Мною не переймайся.

— Геральте…

— Не говори, тільки давай остроги коню. Швидко, жени!

Горицвіт послухав, похилився в кульбаці і змусив коня до галопу. Геральт завернув і спокійно чекав.

З мороку з’явилися вершники. Шестеро вершників.

— Відьми́н Геральт?

— Це я.

— Поїдеш з нами, — захрипів найближчий. — Тільки без дурниць, добре?

— Пусти віжку, а то ненароком тебе скривджу.

— Без дурниць! — вершник забрав руку. — І без насилля. Ми легальні, законні і на боці порядку. Не якісь там шубравці. Ми з княжого наказу.

— Якого князя?

— Побачиш. Їдь з нами.

Поїхали. Князь, згадав раптом Геральт, якийсь принц крові гостював у Равеліні, інкогніто, як твердив Пратт. Справи виглядали не найкращим чином. Контакти з князями рідко бували приємними. І майже ніколи не закінчувалися добре.

Далеко вони не від’їхали. Тільки до корчми на роздоріжжю, що пахла димом і виблискувала світлом вікон. Ввійшли до корчемної кімнати, майже порожньої, коли не лічити кількох купців при запізнілій вечері. Вхід до ванькиру стерегло двоє озброєних людей в блакитних плащах, такої ж барви і покрою, як у Геральтового ескорту. Ввійшли всередину.

— Ваша Княжа Ласкавість…

— Вийти. А ти, відьми́не, сідай.

Чоловік, що сидів за столом, мав плащ схожий на ті, які носило його військо, тільки що багатше розшитий. Обличчя було закрите каптуром. Без потреби — каганець на столі освітлював лише Геральта, загадковий князь ховався в тіні.

— Я бачив тебе на арені у Пратта, — сказав він. — Вражаюча була вистава. Той стрибок і удар згори, підкріплений всією масою тіла… Залізо, хоча це звичайний собі прут, пройшло через драконячий череп, як через масло. Думаю, коли б то була, припустимо, рогатина чи спис, то й кольчугу пробила б і навіть лати… Як гадаєш?

— Вже пізня ніч. Важко щось гадати, коли сон змагає.

Чоловік з тіні пирснув.

— Ну то не тягнімо кота за хвіст. І перейдімо до справи. Ти мені потрібен. Ти, відьми́не. Для відьми́нської роботи. А так якось дивно складається, що я тобі теж потрібний. Може, навіть більше.

— Я королевич Ксандер, принц Кераку. Прагну, притому гаряче, стати Ксандром Першим, королем Кераку. В даний час, на мій жаль і на шкоду для країни, королем Кераку є мій батько, Белогун. Старий, але все ще дужий, може королювати, тьху, на пса вроки, хоч би і двадцять років. Я не маю ні часу, ні бажання чекати так довго. Ба! Хоч би я й чекав, то теж не можу бути певним спадкоємства, стариган в будь-який момент може вибрати іншого спадкоємця престолу, він же має чималу колекцію потомків. І саме збирається сплодити чергового, на свято Ламмасу запланував королівський шлюб, такий помпезний і розкішний, що це країні не під силу. Він, скупиндра, що навіть за природною потребою ходить до парку, щоб не пошкодити емаль на уриналі, викидає на весільний бенкет гору золота. Руйнуючи скарбницю. Я буду кращим королем. Але суть в тому, що хочу стати ним негайно. Так швидко, як це тільки можливо. Для цього ти мені й потрібний.

— Серед послуг, які я надаю, немає виконання палацових переворотів. Ані царевбивства. А саме це, мабуть, князь зволив мати на увазі.

— Я хочу бути королем. Для цього потрібно, щоб мій батько перестав ним бути. А мої брати мусять бути виключені зі спадкоємства.

— Царевбивство плюс братовбивство. Ні, Княжа Милосте. Я змушений відмовити. Жалкую…

— Неправда, — буркнув з тіні королевич. — Не жалкуєш. Ще ні. Але пожалкуєш, обіцяю.

— Нехай князь зволить взяти до уваги, що лякати мене смертю недоцільно.

— А хто тут згадував про смерть? Я королевич і князь, не вбивця. Пропоную вибір. Або моя ласка, або неласка. Зробиш те, чого я захочу, і тішитимешся моєю ласкою. А тобі вона, повір, вельми потрібна. Тепер, коли на тебе чекає процес і вирок за фінансове шахрайство. Виглядає так, що кілька найближчих років ти проведеш при веслі на галері. Ти, здається, думав, що вже викрутився? Що твоя справа закрита, що відьма Нейд, яка для різноманітності дозволяє тобі себе грати, відкличе звинувачення і все затихне? Ти помилився. Альберт Смулка, жупан з Ансеґісу, дав свідчення. Спрямоване проти тебе.

— Це брехливе свідчення.

— Складно буде це довести.

— Доводять провину, а не її відсутність.

— Добрий жарт. Дійсно смішний. Але, будучи в твоїй шкурі, я б не сміявся. Глянь сюди. Це, — королевич кинув на стіл стопку паперів, — документи. Зізнання під присягою, показання свідків. Місцевість Цизмар, найнятий відьми́н, вбита левкрота. На фактурі сімдесят корун, насправді виплачено п’ятдесят п’ять, решта поділена пополам з місцевим чиновничком. Селище Сотонін, велетенський павук. Вбитий, згідно з рахунком, за дев’яносто, фактично, згідно із зізнаннями війта, за шістдесят п’ять. В Тібергені вбита гарпія, у рахунку сто корун, насправді виплачено сімдесят. І твої більш ранні вчинки й шахрайства: вампір із замку Петрелстейн, якого насправді не було, а він обійшовся бурграфові у круглу тисячку оренів. Вовкулака із Гуаамезу, начебто відчарований і магічно відвовкулачений за сто корун, справа дуже підозріла, бо щось занадто дешево за зняття чарів. Ехінопс, точніше, щось таке, що ти приніс до війта у Мартінделькампо і назвав ехінопсом. Гулі з цвинтаря під місцевістю Зграгген, коштували громаді вісімдесят корун, але ніхто їх не бачив, бо зжерли їх, га-га, інші гулі. Що ти на це, відьми́не? Ось тобі докази.

— Княжа Милість зволить помилятися, — спокійно заперечив Геральт. — Це не докази. Це сфабриковані наклепи, до того ж сфабриковані невдало. Я ніколи не працював у Тібергені. Про селище Сотонін навіть не чув. Всі рахунки звідти є явними фальсифікаціями, що нескладно буде довести. А вбитих мною гулів зі Зграггену і справді, га-га, зжерли інші гулі, бо такі, га-га, в тих гулів звичаї. А поховані на тамтешньому цвинтарі небіжчики, з тої пори не турбовані, спокійно в прах обертаються, бо недобиті гулі звідти забралися. Решту маячні, що міститься в тих паперах, я навіть коментувати не хочу.

— На підставі цих паперів, — королевич поклав долоню на документи, — проти тебе розпочнуть процес. Він триватиме довго. Чи докази виявляться правдивими? Хто це може знати? Який зрештою буде винесено вирок? А кому це цікаво? Істотним є сморід, що розійдеться… І тягтиметься за тобою до кінця твоїх днів.

— Деякі люди, — продовжив, — бридилися тобою, але терпіли через необхідність, як менше зло, як вбивцю небезпечних для них потвор. Деякі не зносили тебе як мутанта, чули огиду та відразу як до нелюдського створіння. Ще інші панічно тебе боялися і ненавиділи за свій власний страх. Це все буде забуто. Репутація справного вбивці і злого чарівника буде розвіяна, як пух вітром, забудуть і відразу, і страх. Натомість пам’ятатимуть про зажерливого шахрая. Той, що ще вчора боявся тебе і твоїх заклять, хто відводив погляд, спльовував на сам твій вигляд чи сягав по амулети, завтра зарегоче, штовхне приятеля ліктем. Дивися, йде відьми́н Геральт, жалюгідний злодій! Не візьмешся за моє завдання — знищу тебе, відьми́не! Я знищу твою репутацію. Якщо мені не служитимеш. Вирішуй. Так чи ні?

— Ні.

— І не думай, що тобі допоможуть зв’язки — Феррант де Леттенгоф чи руда коханка-чарівниця. Інстигатор не ризикуватиме власною кар’єрою, а відьмі її Капітул заборонить втручатися у кримінальну справу. Ніхто тобі не допоможе, коли судова машина втягне тебе в свої нутрощі. Я наказав тобі вирішувати. Так чи ні?

— Ні, рішуче і остаточно ні, Ваша Княжа Вірносте[17]. Цей, схований у ванькирчику, теж може вийти.

Королевич, на здивування Геральта, пирснув сміхом. І вдарив рукою об стіл.

Скрипнули дверці, з прилеглого ванькирчика з’явилася постать. Попри темряву — знайома.

— Ферранте, ти виграв заклад, — сказав принц. — За виграшем зголосися завтра у мого секретаря.

— Дякую Вашій Княжій Ласкавості, — з легким поклоном відповів Феррант де Леттенгоф, королівський інстигатор, — але я трактував цей заклад винятково у символічних категоріях. Щоб підкреслити, як я впевнений у своїх аргументах. Про гроші аж ніяк не йшлося…

— Гроші, які ти виграв, — обірвав принц, — це теж для мене тільки символ, такий сам, як вибитий на ньому знак новіградського монетного двору і актуального ієрарха. Отож знайте тепер, знайте обоє, що я теж виграв. Повернув собі одну річ, яку вважав безповоротно втраченою. А саме — віру в людей. Феррант, Геральте з Ривії, не мав сумнівів щодо твоєї реакції. А я, зізнаюся, вважав його наївним. Був переконаний, що ти прогнешся.

— Всі щось виграли, — кисло ствердив Геральт. — А я?

— Ти теж, — посерйознішав принц. — Скажи йому, Ферранте. Поясни, про що йдеться.

— Його Ласкавість, присутній тут принц Еґмунд, — пояснив інстигатор, — зволив ненадовго перевтілитися у Ксандра, свого молодшого брата. А також, символічно, у решту братів, претендентів на престол. Принц підозрював, що князь Ксандер чи хтось інший з королевичів з метою здобуття престолу скористається відьми́ном, який їм саме трапляється під руку. Ми вирішили щось схоже… розіграти. І тепер знаємо, що, коли б справді дійшло до такого… Якби хтось справді зробив тобі злочинну пропозицію, ти не піймаєшся на принаду княжої ласки. І не злякаєшся ні погроз, ні шантажу.

— Розумію, — кивнув головою відьми́н. — І схиляю чоло перед талантом. Князь зволив досконало вжитися в роль. В тому, що зволив говорити про мене, в думці, висловленій про мене, я акторської гри не відчув. Навпаки. Вона мені видалася цілком щирою.

— Цей маскарад мав свою мету, — перервав незручну тишу Еґмунд. — Я її досяг і не маю наміру виправдовуватися. А вигода буде й для тебе. Фінансова. Я й справді хотів би тебе найняти. І щедро оплатити твої послуги. Скажи йому, Ферранте.

— Принц Еґмунд, — промовив інстигатор, — побоюється замаху на життя батька, короля Белогуна, який може трапитися під час королівського шлюбу, запланованого на свято Ламмас. Принц був би спокійнішим, коли б за королівською безпекою слідкував… хтось такий, як відьми́н. Так, так, не переривай, ми знаємо, що відьми́ни — не охоронці і не особиста сторожа, що сенсом їхнього життя є захист людей від загроз з боку монстрів магічних, надприродних і неприродних.

— Згідно з книжками, — нетерпляче перебив принц. — А в житті всіляко бувало. Відьми́ни наймалися охороняти каравани, що мандрували через пустелі й степи, де аж роїлося від потвор. Але бувало й так, що, замість потвор, на купців нападали звичайні харцизи, а відьми́ни без застережень цих харцизів вирізали. Я маю причини побоюватися, що під час королівського шлюбу можуть напасти… василіски. Берешся охороняти від василісків?

— Це залежить від обставин.

— Яких?

— Від того, чи інсценізація не продовжується. А я не є об’єктом чергової провокації. Наприклад, з боку когось з решти королевичів. Я так підозрюю, у вас в родині талант до перевтілення є звичайною річчю.

Феррант здригнувся. Еґмунд вдарив рукою об стіл.

— Не перетягуй струни, — гримнув. — І не забувайся. Я питав, чи ти приймаєш доручення. Відповідай!

— Я міг би, — кивнув Геральт головою, — взятися за охорону короля від гіпотетичних василісків. На жаль, у Кераку було вкрадено мої мечі. Королівські служби все ще не вийшли на слід злодія і, схоже, небагато що роблять в цьому напрямку. Без мечів я нікого оборонити не зумію. Отож, я змушений відмовити з об’єктивних причин.

— Якщо це тільки питання мечів, то проблеми не буде. Ми їх здобудемо. Правда, пане інстигаторе?

— Безумовно.

— Сам бачиш. Королівський інтигатор безумовно підтверджує. Ну то як?

— Нехай я спершу здобуду мечі. Безумовно.

— Упертий же ти. Але гаразд. Зазначаю, що за свої послуги ти отримаєш плату, і запевняю, що не видамся тобі скупарем. Відносно ж інших винагород, то деякі ти здобудеш відразу, авансом, як доказ моєї доброї волі. Твоя судова справа все одно що закрита. Мусимо виконати певні формальності, а бюрократія не знає поняття поспіху, але можеш себе вважати особою, яка вільна від підозр і має повну свободу пересування.

— Незмірно вдячний. А свідчення і фактури? Левкрота з Цизмару, вовкулака із Гуаамезу? Що з документами? Тими, які князь зволив використати, як … театральні реквізити.

— Документи, — Еґмунд глянув йому в очі, — поки що залишаться в мене. У безпечному місці. Безумовно.

* * *

Коли він повернувся, дзвін короля Белогуна саме відбивав північ.

Треба віддати Корал належне — побачивши його спину, вона зберегла стриманість та спокій. В неї навіть голос не змінився. Майже не змінився.

— Хто це зробив?

— Вігілозавр. Такий ящір.

— Ящір наклав ці шви? Ти дозволив, щоб ящір тебе зшив?

— Шви наклав медик. А ящір…

— Дідько забирай ящера! Мозаїк! Скальпель, ножиці, пінцет! Голку і кетгут! Еліксир Pulchellum! Відвар алое! Unguentum ortolanil! Тампон і простерилізовані пов’язки! І приготуй компрес з меду та гірчиці! Давай, дівчино, ворушись!

Мозаїк впоралася напрочуд швидко. Літта взялася за операцію. Відьми́н сидів і мовчки терпів.

— Медикам, які не знаються на магії, — процідила чародійка, накладаючи шов, — слід заборонити практикувати. Хай би викладали в університеті. Зшивали трупи після розтину, гаразд. Але не допускати їх до живих пацієнтів. Та я, мабуть, не дочекаюся цього, все йде в протилежному напрямку.

— Адже лікує не тільки магія, — ризикнув висловити власну думку Геральт. — А хтось лікувати мусить. Спеціалізованих магів-цілителів жменька, звичайні чародії не хочуть цим займатися. Не мають часу або вважають, що не варто.

— І правильно вважають. Наслідки перенаселення можуть бути фатальними. Що це в тебе? Те, чим ти бавишся?

— Це з вігілозавра. Було прикріплене до його шкіри.

— І ти це зірвав як належний переможцеві трофей?

— Зірвав, щоб показати тобі.

Корал уважно придивилася до латунної планшетки завбільшки як дитяча долоня. І до знаків, які на ній були витиснені.

— Цікавий збіг обставин, — сказала вона, прикладаючи йому гірчичник до спини. — Особливо беручи до уваги той факт, що ти саме в ті сторони й вибираєшся.

— Я кудись вибираюся? Ах, правда, я й забув. Твої конфратри і їх плани щодо моєї особи. Вони вже ці плани уточнили й повідомили тебе?

— Саме так. Я дістала звістку. Тебе запрошують прибути до замку Ріссберг.

— Запрошують, як зворушливо. До замку Ріссберг. Резиденції славетного Ортолана. Як я розумію, відмова не приймається.

— Я б не радила. Просять, щоб ти прибув якнайшвидше. Враховуючи твої поранення, коли б ти зумів вирушити?

— Враховуючи мої поранення, ти сама мені скажи. Це ж ти медичка.

— Скажу. Пізніше… А зараз… Тебе якийсь час не буде, я сумуватиму… Як ти зараз почуваєшся? Чи зможеш… Це все, Мозаїк. Йди до себе, не заважай нам. Що означає ця усмішка, панянко? Зафіксувати її в тебе на губах на довше?

Інтерлюдія

Горицвіт, Півсторіччя поезії

(фрагмент чорновика, який ніколи не ввійшов до офіційного видання)

По правді кажу: відьми́н дуже багато мені завдячував. Чим далі, тим більше.

Візит у Пирала Пратта, закінчений, як знаєте, бурхливо й криваво, приніс, однак, і певні профіти. Геральт вийшов на слід викрадача його мечів. Це ж моя заслуга була, це я, завдяки спритності моїй, скерував Геральта до Равеліну. А другого ж дня по тому я, а не хто інший, наново Геральта озброїв. Не міг я дивитися, як він ходить безборонний. Скажете, що відьми́н ніколи не буває безборонним? Що це навчений всякої боротьби мутант, вдвічі сильніший і вдесятеро швидший за звичайну людину? Котрий трьох озброєних драбів дубовою клепкою бондарською миттю на землю вкладає? А на додачу ще й магією володіє, Знаками своїми, які його незлецьки захищають? Правда. Але таки меч є меч. Постійно він мені повторював, що без меча чується як голий. От я його мечем і узброїв.

Пратт, як знаєте, віддячився нам з відьми́ном фінансово, не дуже щедро, але все ж. Назавтра зранку, як Геральт мені доручив, поспішив я з чеком до філії Дж’янкраді. Віддав чек на інкасацію.

Стою, роздивляюся. І тут бачу — хтось пильно до мене приглядається. Жіночка, не стара, але й не дівча яке, одягнена елегантно і зі смаком. Не новина мені дамські погляди захоплені, проти моєї мужньої й хижої вроди жодна не встоїть.

Жіночка підходить, представляється Етною Ясідер і мовить, що я їй знаний. І нічого дивного, всі мене знають, слава моя випереджає мене, куди б я не вдався.

— Вістка до мене дійшла, — каже, — про лихую пригоду, що спіткала твого, пане поете, друга — Геральта-відьми́на. Знаю, що оружжя втратив і що нове йому потрібне. Знаю, як тепер трудно добрий меч роздобути. Так вже вийшло, що є такий меч серед майна мого. Спадок мужа покійного, хай боги мають його душу в опіці своїй. Саме до банку приходжу, щоб меч той продати, бо нащо він вдовиці? Оцінив банк меч мій і хоче в комісію прийняти. Але ж мені гроші готові пильно потрібні, мушу-бо небіжчикові борги сплатити, а то кредитори мене загризуть. Отож…

Мовивши теє, бере вона завинятко з адамашку і меч з нього розгортає. Чудо, кажу вам. Легкий, як пірце. Піхви зі смаком та елегантні, руків’я обтягнуте ящірчиною шкірою, гарда золочена, на ефесі яспис, мов голубине яйце. Добуваю з піхов і очам своїм не вірю. На клинку, саме над гардою, знак у формі сонця. А відразу далі інскрипція: «Не добувай без причини, не ховай без честі». В Нільфгаарді ефес кутий, у Віроледі, місті, що кузнями зброярськими на весь світ славне. Доторкаюсь до вістря пучком великого пальця — як тая бритва, кажу вам.

А що я не в тім’я битий, то виду не показую, дивлюся байдуже, як банківські писарчуки пораються, а якесь бабище мосяжні клямки полірує.

— Банк Дж’янкарді, — мовить удовиця, — у двісті корун цей меч оцінив. В комісії. Але як за готовий гріш, то я б і за сто п’ятдесят продала.

— Го, го, — я їй на те. — Сто п’ятдесят — то купа грошей. Цілий дім можна купити. Як малий, звісно, і на передмісті.

— Ах, пане Горицвіте, — жіночка руки ламає і слізки ронить. — Кпите собі з мене. Серця, вашмосце, не маєте, щоб так вдову визискувати. Але я в потребі, то хай вже вам буде: за сто.

І от так, любі мої милі, я проблему відьми́нову і розв’язав.

Мчу «Під Краба й Белону», Геральт вже там сидить, над яєчнею зі шпондерком, га, певно в рижої відьми знову на сніданок були тільки сир та зелена цибулька. Підходжу і — трах! — меч на стіл. Йому аж заціпило. Ложку покинув, зброю з піхов витягнув, оглядає. Обличчя як з каменю. Але я звичний до його мутації, знаю, що емоції в нього приховані. Хоч би не знати, який був захоплений і щасливий, нізащо цього не помітиш.

— І скільки ти за це дав?

Хотів я відповісти, що то не його справа, але вчасно згадав — таж я його власними грошима платив. Що ж, зізнався. Він руку мені потис, нічого не сказав, на виду не змінився. Такий вже він. Простий, але щирий.

І каже мені, що від’їжджає. Сам.

Ще я й не встиг запротестувати, а він:

— Я б хотів, щоб ти залишався у Кераку. За всім пильнуй, все слухай!

Розповів про свою нічну пригоду з принцом Еґмундом. І весь час віроледанським мечем бавився, як дитина новою цяцькою

— Я не планую, — каже мені, — князю служити. Ані охороняти короля під час серпневого весілля. Еґмунд і твій кузен запевняли, що викрадача моїх мечів от-от затримають. Я їх оптимізму не поділяю. І це мені навіть на руку. Маючи мої мечі, Еґмунд тримав би мене на гачку. Я волію піймати злодія сам, в Новіграді, в липні, перед аукціоном у Борсоді. Здобуду мечі і більше в Кераку не покажуся. А ти, Горицвіте, тримай рот на замку. Про те, що сказав нам Пратт, ніхто не сміє довідатися. Ніхто. З твоїм кузеном-інстигатором включно.

Я заклявся, що мовчатиму як могила. Він на мене дивно поглядав. Так, наче не вірив.

— А що всяко може повернутися, — каже далі, — то мушу мати запасний план. Я б хотів якнайбільше знати про Еґмунда і його братчиків, про всіх можливих претендентів на престол, про самого короля, про всю королівську родинку. Хочу знати, що вони заміряють і про що тихцем змовляються. Хто з ким тримає, які фракції діють і так далі. Ясно?

Я йому на те:

— Літти Нейд, — кажу, — ти в це втягувати не хочеш, так мені видається. І добре чиниш. Рудоволося красуня, без сумніву, чудово орієнтується у цікавих тобі справах, але надто багато її в’яже з тутешньою монархією, щоб вона зважилася на подвійну лояльність, це раз. А два — не дозволь їй здогадатися, що ти швидко зникнеш і вже не повернешся. Бо реакція може бути бурхливою. Ти вже, либонь, досвідчив, що чародійки не люблять, коли хтось зникає.

— Що ж до решти, — обіцяю, — можеш на мене покластися. Пильнуватиму і слухатиму все, що треба. А тутешню королівську родинку я вже знаю і пліток наслухався силу. Милостиво тут пануючий Белогун змайстрував собі численну прогенітуру[18]. Жінок міняв часто й легко, щойно нову набачив, як стара доречно зі світом прощалася, через дивний збіг заслабнувши раптом на хворобу, проти якої медицина безрадна. Отож-то є сьогодні в короля четверо законних синів, кожен від іншої матері. Безлічі дочок навіть не згадаю, ті на трон претендувати не можуть. І байстрюків теж не рахую. Варто, однак, згадати, що майже всі значні посади та уряди в Кераку зайняті королівськими зятями, кузен Феррант є винятком. А нешлюбні синове керують торгівлею і промислом.

Відьми́н, бачу, слухає пильно.

— Четверо синів від законних шлюбів, — веду я річ далі, — це за старшинством так: первородний, імені не знаю, бо при дворі заборонено його згадувати, після сварки з батьком виїхав і слід по ньому застиг, ніхто його більше не бачив. Другий, Елмер, — слабоумний пияк, тримають його під замком, це ніби державна таємниця, але в Кераку всі те знають. Реальними претендентами є Еґмунд і Ксандер. Ненавидяться, а Белогун спритно з того користає, обох тримає в непевності, а щодо питання сукцесії[19], то тут не раз демонстративно фаворизує і манить обіцянками когось із байстрюків. А тепер шепочуться по кутках, наче пообіцяв корону синові від нової дружини, саме тої, з якою офіційно бере шлюб на Ламмас.

— Я й кузен Феррант, — веду далі, — думаємо однак, що це обіцянка-данка, а дурному радість, старий хрін хоче схилити молоду жіночку до запалу в постелі. Що Еґмунд і Ксандер — єдині реальні спадкоємці. А якщо це вимагатиме coup d’état, то у виконанні когось з цих двох. Я з обома знайомий, через кузена. Обидва такі, мені видалося,… слизькі, як гімно в майонезі. Якщо ти розумієш, що я цим хочу сказати.

Геральт підтвердив, що знає, що і в нього самого таке ж враження після розмови з Еґмундом, тільки що він не вмів це так вдало сформулювати. А потім глибоко задумався.

— Я скоро повернуся, — каже врешті. — А ти тут дій і пильнуй за справами.

— Заким попрощаємося, — я йому на те, — будь другом, розкажи мені про ученицю твоєї магічки. Ту прилизану. Та ж то правдивий пуп’янок рожі, трішки з нею попрацювати, і розквітне препишно. Думав я, що коли присвячу себе цій справі…

Йому лице змінилося. І як вальне кулаком об стіл, аж кухлі підскочили.

— Лапи геть від Мозаїк, дармограю, — так ото до мене, без крихти респекту. — Вибий її собі з голови. Чи ти не знаєш, що ученицям чародійок суворо заборонений навіть найневинніший флірт? За найменшу таку провину Корал визнає її негідною науки і відішле до школи, а це для учениці страшенна компрометація і втрата обличчя, я чув про самогубства на цьому ґрунті. А з Корал жартувати нічого. Вона почуття гумору не має.

Хотів я йому порадити, щоб він спробувати полоскотати їй курячим пірцем борозенку між сідницями, від такої процедури найпонуріша зарегоче. Але змовчав, бо його знаю. Він не терпить, щоб хтось без належної поваги висловлювався про його жінок. Навіть тих, що на одну ніч. Отож присягнув я своєю честю, що цнотливість прилизаної адептки викреслю з порядку денного і навіть залицятися не буду.

— Якщо так тебе приперло, — він на те, вже на прощання, — то познайомився я в тутешньому суді з певною пані адвокаткою. Виглядає на охочу. Підбий клинці до неї.

Ну гаразд. Що я, маю трахати служительку справедливості? Але з іншого боку…

Інтерлюдія

Вельмишановній Пані

Літті Нейд

Керак, Верхнє Місто,

Вілла «Цикламен»

Замок Ріссберг, 1 липня 1245 p. R.

Дорога Корал,

Сподіваюся, що мій лист застане Тебе у доброму здоров’ї та настрої. І що все в Тебе складається якнайкраще, згідно з Твоїми бажаннями.

Спішу сповістити, що відьми́н, званий Геральтом з Ривії, зволив нарешті з’явитися у нашому замку. Щойно прибувши, за час, коротший від одної години, виявився він іритуюче прикрим і настроїв проти себе всіх без винятку, в тому числі й Достойного Ортолана, особу, що може вважатися втіленням доброзичливості та прихильності до кожного. Як виявилося, опінії, що кружляють довкола цього єгомосця, ніскільки не перебільшені, а ворожість та антипатія, що він з ними стикається, мають свої глибокі причини. Однак там, де треба віддати йому належне, я буду першим, хто так вчинить, sine ira et studio. Цей єгомосць — професіонал до шпику костей, і в питаннях свого фаху цілком надійний. Або виконає те, за що візьметься, або згине, намагаючись виконати, — в цьому сумніву нема.

Отож, мету всіх наших заходів можемо вважати здобутою, насамперед завдяки Тобі, дорога Корал. Складаємо Тобі подяки за старання, не сумнівайся у нашій дозгонній вдячності. А особливо ж — у моїй вдячності. Як Твій віддавна приятель, пам’ятаючи про те, що нас лучило, більше, ніж хтось інший, розумію Твою самопожертву. Здогадуюся, що ти витерпіла поблизу цього суб’єкта, адже він просто набір тих пороків, яких ти не зносиш. Глибоко закорінені цинічні комплекси, психотип колючий та інтравертний, характер нещирий, мислення примітивне, розум нижче середнього, зате нахабність понад всякі мірки. Помину вже те, що має негарні долоні й занедбані нігті, щоб не дратувати Тебе, дорога Корал, адже знаю, як ці речі тобі неприємні. Але, як я вже сказав, настав кінець твоїм випробуванням, клопотам і турбаціям, ніщо не стоїть на перешкоді тому, щоб ти всі реляції з цим єгомосцем припинила і всі контакти з ним обірвала. А тим самим покладеш дефінітивний кінець та відпір даш брехливим наклепам, що їх язики незичливі ширять і твою позірну лишень і вдавану прихильність до відьми́на намагаються представити як дешевий роман. Але досить цього, ця річ не варта обговорення.

Я ж, дорога Корал, був би найщасливішим з людей, якби ти забажала відвідати мене у Ріссбергу. Не мушу навіть додавати, що одного твого слова, одного кивка пальцем, одного усміху достатньо, щоб я негайно ж поспішив до Тебе.

Твій з глибокою повагою

Пінеті.

PS. Неприхильні язики, про які я згадував, сугерують, що Твоя прихильність до відьми́на пояснюється бажання дощкулити нашій конфратерці Єнніфер, яка начебто досі ним цікавиться. Жалісно виглядає наївність і неосвідомленість цих інтригантів. Адже всім і кожному відомо, що Єнніфер поєднана гарячим коханням із певним молодим підприємцем-ювеліром, а відьми́н і його скоробіжні романи стільки ж для неї значать, як торішній сніг.

Інтерлюдія

Вельмишановному Пану

Альджерону Гвінкампу

Замок Ріссберг

Ex urbe Kerack, die 5 mens. Jul. anno 1245 p. R.

Дорогий Пінеті,

дякую тобі за лист, давно Ти до мене не писав, що ж, видно не було про що і нащо.

Мене зворушила Твоя турбота про мої здоров’ям і настрій, а також про те, щоб усе складалося згідно з моїми бажаннями. З сатисфакцією повідомляю, що все складається так, як складатися повинно, адже я прикладаю до цього старання, а кожен, як відомо, є своєї нави керманичем. Наву ж мою, знай про те, веду я твердою рукою між шквалами і рифами, чоло підіймаючи вгору, коли заштормить.

Що ж до здоров’я, то й справді, воно мене не підводить. Фізичне як звичайно, а психічне теж від недавнього часу не залишає бажати кращого, відколи є в мене те, чого раніше бракувало. Як сильно бракувало, про це я довідалася аж тепер, коли бракувати перестало.

Тішуся, що ваші, вимагаючі моєї співучасті, заходи щодо відьми́на близькі до того, щоб увінчатися успіхом; гордість мене переповнює через мій скромний вклад у ці заходи. Але даремно ти переймаєшся, дорогий Пінеті, вважаючи, що він був зв’язаний із самозреченням, випробуваннями, клопотами і турбаціям. Так зле не було. Геральт, і справді, є просто набором пороків. Відкрила я в ньому, однак,– sine ira et studio – також і цноти. Не малі цноти, ручаюся, не один здивувався б, довідавшись. А не один і позаздрив би.

До чуток, пліток, шепотів та інтриг, про які ти, дорогий Пінеті, пишеш, ми всі звикли і знаємо, як до цього ставитися, а порада проста: ігнорувати. Пам’ятаєш, напевно, поголос про тебе і Сабріну Глевіссіг, в ті часи, коли начебто лучила нас тінь зв’язку? Я цей поголос проігнорувала. Тобі раджу те саме.

Bene vale,

Корал

PS Я дуже зайнята. Наша евентуальна зустріч не видається мені можливою у найближчому майбутньому.

Розділ дев’ятий

Ріссберг не виглядав ані грізним, ані навіть імпонуючим. От собі – замочок, яких багато, середнього розміру, гарно вписаний у стрімкий схил гори, притулений до урвища, ясним муром відрізнявся він од вічної зелені смерекового лісу, а дахи двох його чотирикутних веж, одної вищої, іншої нижчої, здіймалися над верхівками дерев. Мур довкола замку не надто був високим і не увінчувала його зубчаста корона, а башточки на кутах і над брамою були призначені швидше для прикраси, ніж для оборони.

Дорога, що звивалася довкола узгір’я, носила сліди інтенсивного використання. Бо й користали з неї і то дуже інтенсивно. Відьми́нові відразу ж довелося випереджати підводи, екіпажі, окремих вершників та піхотинців. Чимало подорожніх мандрувало назустріч, з боку замку. Геральт здогадувався, яка мета цього паломництва. Слушність здогадок підтвердилася, щойно він виїхав з лісу.

Плоску вершину узгір’я перед муром займало збудоване з дерева, очерету і соломи містечко — цілий комплекс більших і менших хат, куренів та навісів, оточений плотом і загородами для коней та іншої худоби. Звідти долинав гомін, а рух був доволі жвавий, наче на ярмарку. Бо це й був ярмарок, базар, велике торговисько, от тільки не торгували тут ні птицею, ні рибою, ні зелениною. Крамом, пропонованим під замком Ріссберг, була магія, — амулети, талісмани, еліксири, опіати, фільтри, декокти, конкокти[21], екстракти, дестиляти, кадила, пахощі, сиропи, порошки і мазі, а ще, окрім того, практичні зачаровані предмети, знаряддя, домашнє начиння, оздоби, навіть дитячі забавки. Такий асортимент приваблював цілі полчища покупців. Був попит, була пропозиція, — а інтерес, зі всього видно, крутився так, що ліпше й не можна.

Дорога розділялася надвоє. Відьми́н звернув на ту, що вела до замкової брами, значно менше втоптану, ніж друга, до торгової площі. Переїхав через забруковане передбрам’я, між щільними рядами спеціально тут встановлених менгірів, переважно куди вищих, ніж він сам на коні. Незабаром його привітала хвіртка, за типом — швидше палацова, ніж замкова, з оздобленими пілястрами та фронтоном. Медальйон відьми́на сильно затремтів. Рибка заіржала, стукнула копитом об брук і стала, як вкопана.

— Ім’я й мета візиту.

Він підняв голову. Скрипучий і лункий, але без сумніву жіночий голос долинав, як здавалося, із широко роззявленого рота зображеної на тимпані голови гарпії. Медальйон тремтів, кобила пирхала. Геральт відчув, як щось йому дивно стискає скроні.

— Ім’я й мета візиту, — знову пролунало з дірки в рельєфі. Дещо голосніше, ніж перед тим.

— Геральт з Ривії, відьми́н. На мене чекають.

Голова гарпії видала звук, схожий на трубіння. Магія, що блокувала портал, зникла, скроні відразу ж перестали стискатися, а кобила сама рушила з місця. Копита стукали по камінню.

Він виїхав з порталу на оточений галерейками culdesac. Відразу ж підбігло до нього двоє пахолків, хлопців у практичному бурому одязі. Один зайнявся конем, другий взяв на себе місію провідника.

— Туди, пане.

— У вас завжди так? Такий рух? Там, на підзамчу?

— Ні, пане, — пахолок злякано глянув на нього. — Тільки в середу. Середа — торговий день.

Черговий портал був увінчаний аркадою з картушем, а на ньому — черговий барельєф, без сумніву, теж магічний. Він зображав пащу амфісбени. Портал був закритий оздобленими і масивними на вигляд гратами, однак, ледь пахолок їх штовхнув, вони легко і плавно відчинилися.

Другий дідинець мав значно більшу поверхню. І щойно звідти можна було належно оцінити замок. Як виявилося, вигляд з відстані дуже й дуже вводив в оману.

Ріссберг був куди більшим, ніж здавався. Він сильно заглиблювався у гірську стіну, врізався в неї комплексом будинків, суворих і негарних споруд, яких зазвичай в архітектурі замків не було. Будинки виглядали як фабрики і, мабуть, дійсно ними були. З них стирчали димарі та вентиляційні труби. Пахло паленим, сіркою й аміаком, відчувалося також легке тремтіння ґрунту, наслідок праці якихсь підземних машин.

Пахолок покашлюванням відвернув увагу Геральта від фабричного комплексу. Їм треба було йти в інший бік — до замкової вежі, тої нижчої, що здіймалася над будівлями більш класичного, палацового характеру. Всередині теж було саме так, як і належить у палаці, — пахло курявою, деревом, воском і старовиною. Було ясно — під стелею, сонно, наче риби в акваріумі, плавали оточені ореолом світла магічні кулі, стандартне освітлення садиб чарівників.

— Вітаємо, відьми́не.

Вітало його двоє чародіїв. Він знав обох, хоч і не особисто. Гарлана Цару колись показала йому Єнніфер, легко було його запам’ятати, бо єдиний, мабуть, з чарівників голив голову на лисо. Альджерона Гвінкампа, званого Пінеті, пам’ятав з Оксенфурту. З академії.

— Вітаємо в Ріссбергу, — привітав Пінеті. — Тішимося, що ти зволив прибути.

— Глузуєш з мене? Я тут не з власної волі. Щоб змусити мене прибути, Літта Нейд запакувала мене до криміналу.

— Але пізніше з нього витягнула, — перебив Цара. — І щедро винагородила. Компенсувала твій дискомфорт з великою, гм, самовідданістю. Була чутка, що вже тиждень, щонайменше, маєш з нею дуже добрі … стосунки.

Геральт стримував непереможне бажання дати йому в писок. Пінеті, видно, помітив це.

— Pax — підняв руку. — Pax, Гарлане. Обійдемося без шпильок і кпин. Знаємо, що Геральт упереджений проти нас, це відчувається в кожному слові. Знаємо, чому так сталося, як пригнобила його афера з Єнніфер. І реакція середовища на цю аферу. Ми цього не змінимо. Але Геральт — професіонал і зуміє бути вище цього.

— Зуміє, — сухо підтвердив Геральт. — Інше питання, чи схоче. Переходимо до справи. Чого я тут?

— Ти нам потрібний, — сухо промовив Цара. — Саме ти.

— Саме я. Мені що, пишатися чи починати лякатися?

— Ти знаменитий, Геральте з Ривії, — озвався Пінеті. — Загальний консенсус дійсно вважає твої дії і вчинки спектакулярними і захоплення гідними. На наше захоплення, як сам розумієш, не надто можеш розраховувати, ми не так легко виявляємо адмірацію, особливо комусь такому, як ти. Але вміємо визнати професіоналізм і поважаємо експерієнцію. Факти говорять самі за себе. Я б ризикнув ствердити, що ти видатний… гм…

— Ну?

— Елімінатор.— Пінеті без зусиль підібрав слово, мабуть, вже наперед мав його під рукою. — Хтось такий, хто елімінує бестій та потвор, що заважають людям.

Геральт не прокоментував. Чекав.

— Нашою метою, метою чародіїв, теж є добробут і безпека людей. Отож, можна говорити про спільність інтересів. Випадкові непорозуміння не повинні заступати цей факт. Це нам недавно пояснив господар цього замку. Він чув про тебе. І хотів би познайомитися з тобою особисто. Він так бажає.

— Ортолан.

— Верховний майстер Ортолан. І його найближчі співробітники. Ти будеш їм представлений. Пізніше. Служебник покаже тобі твої кімнати. Зволь відсвіжитися після подорожі. Відпочити. Незабаром ми пришлемо за тобою.

* * *

Геральт думав. Згадував все, почуте коли-небудь про верховного майстра Ортолана. Що був, згідно із загальним консенсусом, живою легендою.

* * *

Ортолан був живою легендою і мав надзвичайні заслуги у чорнокнижницькому мистецтві.

Його манією була популяризація магії. На відміну від більшості чародіїв, він вважав, що вигоди і користі з надприродних сил повинні бути спільною власністю і служити зміцненню загального добробуту, комфорту і всесвітнього щастя. Ортолан мріяв, щоб кожна людина мала безплатний доступ до магічних ліків та еліксирів. Чародійські амулети, талісмани і різноманітні артефакти повинні бути загальнодоступними і безкоштовними. Кожен громадянин має право на телепатію, телекінез, телепортацію і телекомунікацію. Щоб цього добитися, Ортолан безперервно щось винаходив. Себто — робив винаходи. Деякі такі ж легендарні, як і він сам.

Однак дійсність болісно зверифікувала мрії старого чародія. Жоден з його винаходів, які мали б удоступнити та демократизувати магію, так ніколи і не розвинувся далі стадії прототипу. Все, що Ортолан вигадав, і що згідно із задумом мало бути простим, виявлялося жахливо заплутаним. Те, що мало бути масовим, було диявольськи дорогим. Але Ортолан не занепадав духом, фіаско його не знеохочували, а спонукали до дальших зусиль. Які вели до чергових фіаско.

Підозрювали — самому Ортоланові, звісно, таке й на думку не спадало, — що причиною такої нефортунності винахідника часто бував звичайний саботаж. Не йшлося тут про банальну заздрість чародійського братства і небажання популяризації мистецтва, яке чародії воліли бачити в руках еліти, себто у своїх власних. Принаймні, не тільки про це. А швидше про страх перед винаходами військового і вбивчого характеру. Цілком обґрунтований страх. Як кожен винахідник, Ортолан час від часу захоплювався вибуховими і легкозаймистими матеріалами, бомбардами, броньованими ридванами, самопалами, самобиями і отруйними газами. Умовою добробуту, доводив старенький, є всезагальний мир між народами, а мир досягається завдяки озброєнню. Найефективніший метод запобігання воєн — це відлякування страшною зброєю. Чим зброя страшніша, тим мир певніший і триваліший. Оскільки ж Ортолан не мав звички прислухатися до чужих аргументів, то до його винахідницької команди тайкома заслали кількох саботажників, які торпедували грізні винаходи. Майже жоден такий винахід не побачив денного світла. Винятком був знаменитий і описаний у численних анекдотах кулемет. Кулемет — згідно з назвою — мав метати кульки в ціль, притому цілими серіями. Дослідний зразок, на диво, вийшов за мури Ріссбергу і навіть був протестований у якійсь сутичці. Однак із мізерними наслідками. Коли стрільця, що користувався зброєю, запитали про її придатність, він висловився так — кулемет схожий на мою тещу. Тяжкий, бридкий, ні на що не придатний, тільки на те, щоб втопити його в річці. Старий чародій не перейнявся, коли це йому повторили. Кулемет — то забавка, заявив він, в нього на робочому столі є куди просунутіші проекти, спроможні вражати масово. Він, Ортолан, дасть людству блаженний мир, хоч би для цього довелося половину людства перебити.

* * *

Стіну кімнати, до якої його ввели, покривав величезний аррас[23], шедевр ткацького мистецтва, аркадійська вердюра. Його дещо псувала не досить старанно відіпрана пляма, трохи схожа на великого восьминога. Як оцінив відьми́н, хтось зовсім недавно наблював на шедевр ткацтва.

За довгим столом посередині кімнати засіло сім осіб.

— Майстре Ортолане, — Пінеті злегка поклонився, — дозволь тобі представити. Геральт з Ривії. Відьми́н.

Вигляд Ортолана не здивував Геральта. Вважалося, що він був найстаршим із живих чародіїв. Може, так і було насправді, може, ні, але одне безперечно — Ортолан був найстаріше виглядаючим чародієм. Найдивніше, що саме він винайшов знаменитий альрауновий декокт, еліксир, який чародії вживали для припинення процесу старіння. Сам Ортолан, коли врешті вивів безпомильно діючу формулу магічної рідини, не дуже на цьому виграв, бо вже й так був тоді у вельми поважних літах. Еліксир запобігав старінню, але зовсім не омолоджував. Тому Ортолан, хоч давно заживав ліки, виглядав старим дідом, — особливо на фоні конфратрів, літніх чародіїв, що видавалися мужчинами в квіті віку, і пошарпаних життям чародійок, які виглядали молодими дівчатами. Повні юної вроди чародійки і ледь шпакуваті чародії, справжні дати народження яких губилися в темряві віків, стерегли таємницю еліксиру Ортолана як зіницю ока, а часом навіть заперечували його існування. Ортолана тримали у переконанні, що еліксир є загальнодоступним, завдяки чому людство стало практично безсмертним і, як наслідок цього, абсолютно щасливим.

— Геральт з Ривії, — повторив Ортолан, мнучи в долоні жмут сивої бороди. — Аякже, аякже, знаємо. Відьми́н. Дефензор, як кажуть, оборонець людям, від Злого рятівник. На все потворне Зло презерватив і антидот консидерований.

Геральт зробив скромну міну і вклонився.

— Аякже, аякже… — продовжив чародій, термосячи бороду. — Знаємо, знаємо. Сил, щоб людей боронити, згідно з асерціями, не щадиш, хлопче, не щадиш. І справді, естимації гідна робота твоя, естимації гідне ремесло. Вітаємо в замку нашім, раді, що фатум тебе сюди привів. Бо хоч сам ти, може, того і не знаєш, але повернувся ти, як птах до рідного гнізда. Добре кажу, як птах. Раді ми тобі і сподіваємося, що й ти нам теж. Ге?

Геральт не міг здогадатися, як йому звертатися до Ортолана. Чародії не визнавали звичних форм ввічливості і не очікували їх від інших. Але він не знав, чи це годиться по відношенню до сивоволосого і сивобородого старця, та ще й живої легенди на додачу. Тому, замість обізватися, ще раз вклонився.

Пінеті по черзі представляв чародіїв, які сиділи за столом. Декого Геральт знав чи, принаймні, чував раніше їх імена.

Аксель Еспарца, більше відомий як Аксель Рябий, його чоло і щоки дійсно покривали віспинки, як твердила плітка, він не усував їх просто з духу суперечності. Ледь сивуватий Майлс Трітвей і дещо сивіший Стукко Зангеніс придивлялися до відьми́на з поміркованою цікавістю. Цікавість Бірути Ікарті, блондинки середньої вроди, виглядала дещо більшою. Таврікс Сандоваль, плечистий, з поставою швидше лицаря, ніж чародія, поглядав вбік, на аррас, наче б і його вразила пляма і він намагався здогадатися, звідки вона взялася і хто в цьому завинив.

Місце, найближче до Ортолана, займав наймолодший, як видавалося, з присутніх, Сорель Дегерлюнд, довговолосий і, як наслідок цього, дещо женоподібний.

— Ми теж, — промовила Бірута Ікарті, — вітаємо славетного відьми́на, оборонця людей. Раді вітати, бо й ми тут, у цьому замку, під егідою Верховного майстра Ортолана трудимося, щоб завдяки поступу зробити людське життя безпечнішим і легшим. І для нас добро людей є найвищою метою. Вік Верховного майстра не дозволяє надміру затягувати аудієнцію. Отож запитаю, як годиться: чи маєш якісь побажання, Геральте з Ривії? Чи є щось таке, що ми можемо для тебе зробити?

— Дякую, — Геральт ще раз вклонився, — Верховному майстрові Ортоланові. І вам, достойні. А раз ви даєте мені відвагу запитати… Так, є щось таке, що ви могли б для мене зробити. Чи могли б ви пояснити, що таке… це. Ця річ. Я зірвав її з вігілозавра, котрого убив.

Він поклав на стіл овальну плитку завбільшки як дитяча долоня. З вибитими знаками.

— RISS PSREP Mk IV/002 025 — голосно прочитав Аксель Рябий. І передав плитку Сандовалю.

— Мутація, створена тут, у нас, в Ріссбергу, — сухо оцінив Сандоваль. — У відділі псевдогадів. Сторожовий ящір. Четверта модель, друга серія, двадцять п’ятий екземпляр. Застарілий, ми давно вже виробляємо покращені. Що ще тут можна пояснити?

— Каже, що вбив вігілозавра, — скривився Стукко Зангеніс. — Отож, йдеться не про пояснення, а про претензії. Відьми́не, ми приймаємо і розглядаємо рекламації лише від легальних ліцензійних власників, виключно на підставі документу про купівлю. Виключно на основі документу про купівлю здійснюємо сервіс і усуваємо несправності.

— Гарантійний термін цієї моделі давно закінчився, — додав Майлс Трітвей. — Гарантія не стосується несправностей, які виникли внаслідок неналежного або не згідного з інструкцією обслуговування і використання виробу. Якщо з виробом поводилися неналежним чином, Ріссберг не несе за це відповідальності. Жодної.

— А за це, — Геральт вийняв з кишені і кинув на стіл другу плитку, — ви несете відповідальність?

Друга плитка була подібної форми і розміру, що й попередня, але потемніла й покрита патиною. У гравірування вріс і впікся бруд. Але знаки все ще можна було прочитати

IDR UL Ex IX 0012 BETA

Наступила довга пауза.

— Ідарран з Уліво, — заговорив врешті Пінеті, напрочуд тихо і напрочуд невпевнено. — Учень Альзура. Я не думав…

— Звідки це в тебе, відьми́не? — Аксель Рябий перегнувся через стіл. — Як ти це здобув?

— Наче не знаєш, — відповів Геральт. — Я це відколупав зі шкарлупи створіння, котре вбив. А котре раніше замордувало щонайменше двадцятеро людей з околиці. Щонайменше, бо думаю, що значно більше. Думаю, що воно вбивало довгі роки.

— Ідарран, — промурмотів Таврікс Сандоваль. — А перед ним Маласпіна і Альзур.

— Але це не ми, — сказав Зангеніс. — Не ми. Не Ріссберг.

— Дев’ята експериментальна модель, — замислено додала Бірута Ікарті. — Бета-версія. Дванадцятий…

— Дванадцятий екземпляр, — підхопив Геральт, де без злорадства. — А скільки їх було всього? Скільки випустили? Відповіді на питання про відповідальність я, звісно, не почую, бо це ж не ви, не Ріссберг, ви чисті і хочете, щоб я в це повірив. Але принаймні зізнайтеся, бо, напевно, знаєте, скільки таких ще гуляє лісами і вбиває людей. Скільки таких ще треба буде знайти. І зарубати. Я хотів сказати: елімінувати.

— Що це, що це таке? — раптом наче прокинувся Ортолан. — Що там у вас? Покажіть! Ах…

Сорель Дегерлюнд нахилився до вуха старця, довго шепотів. Майлс Трітвей, демонструючи плитку, шепотів з іншого боку. Ортолан шарпав бороду.

— Убив? — крикнув раптом голосно. — Відьми́н? Знищив геніальний витвір Ідаррана? Убив? Бездумно знищив?

Відьми́н не витримав. Пирснув. В нього раптом щезла повага до літнього віку й сивини. Пирснув знову, а потім розреготався. Щиро і нестримно.

Завмерлі обличчя чародіїв, які сиділи за столом, замість стримати, ще більше його розвеселили. Чорт забирай, подумав, не пам’ятаю, коли я востаннє так щиро сміявся. Хіба що в Каер Моргені, згадав, так, в Каер Моргені, коли під Весеміром зламалася спорохнявіла дошка у вбиральні.

— Ще й сміється, смаркатий! — викрикнув Ортолан. — Ричить, як осел! Дітваку нерозумний! Подумати лишень, я ще і в оборону тебе брав, коли інші ганили! Що ж з того, казав я, що він у малій Єнніфер розамурувався? І що мала Єнніфер його кохає? Серцю не накажеш, дайте ж їм обом спокій!

Геральт перестав сміятися.

— А ти що зробив, найдурніший із різників? — старий розверещався зі всіх сил. — Що ти наробив? Чи ж розумієш, який шедевр, яке чудо генетики знищив? Ні, ні, тобі, профанові, своїм малим розумом цього не збагнути! Не збагнути тобі ідей людей геніальних! Таких, як Іддаран і як Альзур, навчитель його, котрі генієм і екстраординарним талантом були обдаровані! Котрі творіння великі інвентували, що добру людськості мали служити, і не зиску, не мамони негідної прагнули, не плезіру і не забав, але поступу і користі для загалу! Але що ж ти з тих речей аппрегендуєш?[24] Нічого не аппрегендуєш, нічогісінько, ні крихітки!

— А й те ще скажу, — засапався Ортолан, — що ти батьків власних справу забійством нерозсудливим зганьбив. Бо це ж Козімо Маласпіна, а по ньому учень його, Альзур, саме Альзур, відьми́нів створили. Вони ту мутацію зінвентували, завдяки якій креація тобі подібних сталася. Завдяки якій існуєш, по землі ходиш, невдячнику. Естимувати[25] б тобі Альзура, його наступників і його творіння, не нищити! Ой… Ой…

Старий чародій раптом замовк, закотив очі і тяжко застогнав.

— На стільчак мушу! — сповістив, пойойкуючи. — На стільчак мушу, негайно! Сорелю! Хлопче милий!

Дегерлюнд і Трітвей зірвалися з місця, допомогли старому встати і вивели його з кімнати.

Майже відразу ж встала Бірута Ікарті. Кинула на відьми́на багатозначний погляд, після чого безмовно вийшла. За нею, взагалі не дивлячись на Геральта, поспішили Сандоваль і Зангеніс. Аксель Рябий встав, схрестив руки на грудях. Дивився на Геральта довго. Довго і швидше неприязно.

— Те, що ми тебе запросили, було помилкою, — сказав він врешті. — Я про це знав. Але дурив себе, що ти спроможний хоч вдавати сяку-таку пристойність.

— Те, що я прийняв ваше запрошення, було помилкою, — холодно відповів Геральт. Я теж про це знав. Але дурив себе, що отримаю відповідь на мої питання. Скільки ще пронумерованих шедеврів гуляє на волі? Скільки таких майстерштуків створили Маласпіна, Альзур та Ідарран? Скільки їх створив достойний Ортолан? Скільки ще потвор з вашими планшетками я мушу позабивати? Я, відьми́н, презерватив і антидот? Я не почув відповіді і аппрегендую, чому. Що ж стосується пристойності, — йди, Еспарцо, к дідьку.

Виходячи, Рябий гримнув дверима, аж посипалася штукатурка.

— Як здається, я не справив доброго враження, — оцінив відьми́н. — Але й не сподівався справити, то й розчарованих нема. Проте це ще не все, ні? Стільки зусиль, щоб мене сюди приволікти… І це сьогодні все на сьогодні[26]? Ну, коли так… Знайдеться у вашому підзамчі якась господа з шинком? Можу собі піти?

— Ні, — відповів Гарлан Цара. — Не можеш собі піти.

— Бо це зовсім не все на сьогодні, — підтвердив Пінеті.

* * *

Кімната, до котрої його ввели, не була типовим приміщенням, в якому чародії звичайно приймали відвідувачів. Звичайно — Геральт встиг познайомитися з цим звичаєм, — маги уділяли аудієнції в залах більш формального вигляду, часто суворого і похмурого. Тяжко собі уявити, щоб чародій приймав гостей у приватній, особистій кімнаті, з якої можна було б здогадатися про характер, смаки і уподобання магіка, особливо ж про вид і специфіку магії цього магіка.

На цей раз все було зовсім інакше. Стіни кімнати прикрашали численні графіки та акварелі, всі як одна еротичного, а то й відверто порнографічного характеру. На поличках красувалися моделі вітрильників, що тішили око точністю деталей. Маленькі кораблики в пляшках гордо роздували мініатюрні вітрила. Засклені шафи й шафки були повні фігурок солдатиків, кінноти і піхоти, приналежних до найрізноманітніших формацій. Навпроти входу висів препарований струг[27], теж засклений. Чималих розмірів, як на струга.

— Сідай, відьми́не.

Як відразу ж стало зрозумілим, господарем тут був Пінеті. Геральт сів, придивляючись до заскленого струга. За життя риба мала важити добрих п’ятнадцять фунтів. Якщо тільки не була то зроблена з гіпсу імітація.

— Від підслуховування, — Пінеті повів рукою в повітрі, — нас захистить магія. Врешті ми можемо розмовляти вільно і про справжні причини твого запрошення сюди, Геральте з Ривії. Струг, яка так тебе зацікавив, піймався на штучну принаду в річці Стьожці, важив чотирнадцять фунтів і дев’ять унцій. Був випущений живим, в шафці знаходиться магічно виконана копія. А тепер зосередься, прошу. На тому, що я скажу.

— Я готовий. До всього.

— Нас цікавить твій досвід з демонами.

Геральт звів брови. До цього він готовий не був. А ще недавно вважав, що ніщо вже його не здивує.

— А що таке демон? На вашу думку?

Гарлан Цара скривився і різко ворухнувся. Пінеті стримав його поглядом.

— В оксенфуртському університеті, — сказав, — діє кафедра надприродних явищ. Майстри магії бувають там з гостьовими лекціями. Вони стосуються, між іншим, також теми демонів і демонізму, у багатьох аспектах цього явища, включаючи фізичний, метафізичний, філософський і моральний. Але я, мабуть, даремно це розповідаю, адже ти ці лекції слухав. Я тебе пам’ятаю, хоча ти, як вільний слухач, сидів звичайно в останньому ряді аудиторії. Тому знову запитаю про твій досвід з демонами. А ти, будь ласка, дай відповідь. Не мудруй, якщо можна про це просити. І не вдавай здивованого.

— В моєму здивуванні, — сухо відповів Геральт, — нема ні крихти вдаваності, воно таке щире, що аж болить. Як може не дивувати факт, що про досвід з демонами питають мене, простого відьми́на, простого презерватива і ще простішого антидота. А питання задають майстри магії, котрі читають в університеті лекції про демонізм та його аспекти.

— Дай відповідь на поставлене питання.

— Я відьми́н, не чародій. А це означає, що мій досвід з демонами далеко поступається вашому. Я слухав твої лекції в університеті, Гвінкампе. Їх суть доходила навіть до останнього ряду аудиторії. Демони — це істоти з інших світів, відмінних від нашого. Елементарних Рівнів,… вимірів, площин, часопросторів чи як вони називаються. Щоб мати з ними досвід, демона потрібно викликати, себто примусом витягнути з його рівня. Це можна зробити лише з допомогою магії.

— Не магії, а гоеції, — перебив Пінеті. — Це фундаментальна різниця. І не пояснюй нам того, що ми знаємо. Відповідай на поставлене питання. Прошу тебе вже втретє. Сам дивуюся зі своєї терплячості.

— Відповідаю на питання: так, я стикався з демонами. Двічі наймали мене, щоб я їх … елімінував. Я справився з обома. З одним, що втілився у вовка. І з іншим, що вселився в людину.

— Ти справився.

— Справився. Це було нелегко.

— Але можливо, — втрутився Цара. — Всупереч тому, що твердять. А твердять, що знищити демона неможливо.

— Я не твердив, що коли-небудь знищив демона. Я вбив одного вовка і одну людину. Деталі вас цікавлять?

— Дуже.

— Проти вовка, який раніше в білий день загриз і розірвав одинадцятеро людей, я діяв спільно із жерцем, магія і меч перемогли, дружно-оружно. Коли я після тяжкої боротьби врешті вбив вовка, то демон, який в ньому сидів, вирвався на свободу у вигляді великої сяючої кулі. І знищив чималий шмат лісу, кладучи дерева покотом. На мене і жерця взагалі не звернув уваги, корчував пущу в протилежному напрямку. Жрець доводив, що це його заслуга, що це він екзорцизмами відправив демона у засвіти. Я, однак, думаю, що демон забрався, бо попросту занудьгував.

— А другий випадок?

— Той був цікавішим.

— Одержимого я вбив, — продовжив без підганяння. — І нічого. Жодних інших спектакулярних ефектів. Ніяких куль, сяйва, блискавиць, смерчів, навіть смороду. Поняття не маю, що трапилося з демоном. Вбитого оглядали жерці й магіки, ваші конфратри. Нічого не знайшли і не прийшли до жодного висновку. Тіло спалили, бо процес розкладу йшов якнайнормальніше, а була спека…

Замовк. Чародії перезирнулися. Обличчя мали незворушні.

— Це був, як я розумію, — сказав врешті Гарлан Цара, — єдиний спосіб справитися з демоном. Вбити, знищити енергумена, себто одержиму людину. Підкреслюю: людину. Вбити відразу, не чекаючи і не обмірковуючи. Рубати мечем, скільки сил. Та й годі. Це таким є відьми́нський метод? Відьми́нська стандартна процедура?

— Ні, Царо, сідай, двійка. Не вивчив. Щоб комусь допекти, недостатньо ні сильного бажання, ні ентузіазму, ні запалу. Необхідна процедура.

— Pax, pax, — повторно втихомирив сварку Пінеті. — Нам йдеться про уточнення фактів. Ти сказав, що вбив людину, це твої власні слова. Ваш відьми́нський кодекс начебто забороняє вбивати людей. Ти твердиш, що вбив енергумена, людину, одержиму демоном. Після цієї події, себто вбивства людини, не було помічено жодних спектакулярних ефектів. То чому ти впевнений, що це не був…

— Годі, — обірвав Геральт. — Досить вже того, Гвінкампе, ці натяки нікуди не ведуть. Хочеш фактів? Будь ласка, вони такі. Я вбив, бо так було потрібно. Вбив, щоб рятувати життя інших людей. А диспенсу на це одержав від правоохоронних органів. Дали її поспіхом, хоч і пишномовно. Стан найвищої необхідності, обставини, що виключають незаконність забороненого вчинку, пожертва одним благом заради іншого, загроза реальна і безпосередня. Факт, була справжньою і була безпосередньою. Можете жаліти, що не бачили того одержимого в дії, того, що виробляв і на що був спроможний. Я мало знаю про філософські та метафізичні аспекти демонів, але їх фізичний аспект по-справжньому спектакулярний. Може здивувати, повірте мені на слово.

— Віримо, — підтвердив Пінеті, знову перезирнувшись з Царою. — Цілком віримо. Ми теж багато чого бачили.

— Не сумніваюся, — скривив губи відьми́н. — Я не сумнівався і в Оксенфурті, на твоїх лекціях. Видно було, що ти глибоко знайомий з предметом. Мені дійсно придалася теоретична основа, тоді, з вовком і людиною. Я знав, у чому справа. Обидва випадки мали спільну причину. Як ти це називав, Царо? Метод? Процедура? Отож, це був чародійський метод і чародійська процедура. Якийсь чародій закляттями викликав демона, силоміць стягнув з його рівня, очевидно, плануючи використати з чародійською метою. В цьому полягає демонічна магія.

— Гоеція.

— В цьому полягає гоеція: викликати демона, використати його, а потім звільнити. Це так в теорії. Бо на практиці трапляється так, що чародій, замість звільнити демона, використавши, магічно ув’язнює його в тілі якогось носія. В тілі вовка, наприклад. Або людини. Бо чародій, беручи приклад з Альзура та Ідаррана, любить поекспериментувати. Поспостерігати, що вчинить демон в чужій шкурі, якщо його випустити на свободу. Бо чародій, наприклад, Альзур, є хворим збоченцем, який розважається і тішиться, коли демон вбиває і мордує. Траплялося таке, правда ж?

— Траплялися різні речі, — протяжно промовив Гарлан Цара. — Узагальнювати нерозумно, а пригадувати — низько. Нагадати тобі про відьми́нів, які не цуралися грабунку? Наймалися як платні вбивці? Нагадати тобі про психопатів, що носили медальйони з головою кота і теж тішилися, коли вбивали і мордували?

— Панове, — підняв руку Пінеті, стримуючи відьми́на, який вже готувався відповісти. — Це не сесія міської ради, не намагайтеся встановити, в кого більше недоліків і патологій. Зійдемося на тому, що ніхто не є досконалим, а патології не чужі навіть небесним істотам. Начебто. Зосередьмося на проблемі, яку ми маємо і яка вимагає розв’язку.

— Гоеція, — розпочав Пінеті після довгого мовчання, — заборонена, бо це вкрай небезпечна процедура. На жаль, сам виклик демона не вимагає ні особливих знань, ні особливих магічних здібностей. Досить роздобути якийсь некроматичний гримуар, а їх на чорному ринку чимало. Однак без знань і вмінь тяжко опанувати викликаного демона. Доморослому гоету ще пощастить, якщо демон просто звільниться і втече. Багато хто знайшов свій кінець, будучи розірваним на шматки. Тому викликання демонів і будь-яких інших істот з рівнів стихій і парастихій суворо заборонене під страхом покарання. Існує система контролю, яка гарантує дотримання заборони. Однак є місце, виключене з-під контролю.

— Ну звісно. Замок Ріссберг. Очевидно.

— Очевидно. Ріссберг не можна контролювати. Система контролю над гоецією, про яку я говорив, була створена саме тут. Внаслідок проведених тут експериментів. Завдяки здійсненому тут тестуванню система постійно удосконалюється. Проводяться тут також інші дослідження, здійснюються інші експерименти. Дуже різноманітні. Тут досліджують різні речі і явища, відьми́не. Всяке тут роблять. Не завжди законне і не завжди моральне. Мета виправдовує засоби. Такий напис можна б тут помістити над брамою.

— Але з доповненням, — втрутився Цара, — що в Ріссбергу виникло, те в Ріссбергу й залишається. Тут експериментують під наглядом. Все моніторується.

— Мабуть, не все, — іронічно промовив Геральт. — Щось та вийшло з-під контролю.

— Щось вийшло, — спокій Пінеті вражав. — Зараз у замку працює вісімнадцять майстрів. Крім того, понад півсотні учнів та адептів. Більшість цих останніх від ступеня майстра відділяють лише формальності. Ми побоюємося… Маємо підстави припускати, що хтось із цієї численної групи вирішив порозважатися гоецією.

— Не знаєте, хто саме?

— Не знаємо, — Гарлан Цара і оком не змигнув. Але відьми́н знав, що він бреше.

— В травні і на початку червня, — чародій не чекав на дальші питання, — в околиці сталися три масові вбивства. В околиці, себто тут, в Підгір’ї, найближче за дванадцять, найдальше за двадцять миль від Ріссбергу. Кожного разу йшлося про лісові хутори, селища дроворубів та інших лісових працівників. У поселеннях знищили всіх мешканців, нікого живого не залишилося. Оглянувши трупи, ми не мали сумніву, що вбивства були скоєні демоном. Точніше, енергуменом, носієм демона. Демона, якого викликали в цьому замку.

— Геральте з Ривії, у нас проблема. Ми повинні її вирішити. І сподіваємося, що ти нам в цьому допоможеш.

Пересилання матерії — це річ майстерна, фінезійна і витончена, отож, перед тим, як приступати до телепортації, обов’язково слід випорожнитися і вивільнити сечовий міхур.

Джофрей Монк, Теорія і практика використання телепортаційних порталів

Розділ десятий

Рибка, як звичайно, хропла і бочила на сам вигляд попони, в її пирханні відчувалися страх і протест. Не любила, коли відьми́н замотував їй голову. Ще більше не любила того, що відбувалося відразу ж після замотування. Геральт нітрішки не дивувався з поведінки кобили. Бо теж не любив. Звісно, йому не випадало ні хропти, ні пирхати, але він не стримався від виразу свого невдоволення в іншій формі.

— Воістину дивною є, — не знати вкотре здивувався Гарлан Цара, — твоя аверсія до телепортації.

Відьми́н не розвинув дискурсу. Цара цього й не чекав.

— Ми тебе пересилаємо, — продовжив, — вже більше, ніж тиждень, а кожного разу ти кривишся так, наче тебе ведуть на ешафот страчувати. Я б ще розумів звичайних людей, для них пересилання матерії є страшною і неуявною річчю. Але ж я думав, що ти, відьми́н, маєш більше досвіду з магію. Це ж не ті перші портали, що за часів Джофрея Монка! Зараз телепортація є поширеною і цілковито безпечною. Всі телепорти безпечні. А ті, які я відкриваю, — безпечні патентовано.

Відьми́н зітхнув. Він не раз і не двічі бачив ефекти дії безпечних телепортів і навіть був учасником розпізнавання решток людей, які з цих телепортів користали. Тому знав, що декларації про безпечність телепорталів відносилися до тієї ж категорії, що і: мій песик не кусається, мій синочок — добрий хлопець, цей бігос свіжий, гроші віддам післязавтра, я ночувала у подружки, всі свої сили віддам для блага батьківщини, а також — відповіш на кілька питань і тут же тебе звільнимо.

Однак не було ні виходу, ні альтернативи. Згідно зі складеним у Ріссбергу планом, завданням Геральта мало бути щоденне патрулювання вибраної ділянки Підгір’я та розміщених там селищ, хуторів, виселків і слобідок — місць, де Пінеті й Цара побоювалися чергового нападу енергумена. Ці селища були розкидані по всьому Підгір’ї, інколи досить далеко одне від одного. Геральт мусив згодитися з тим, що без телепортаційної магії ефективне патрулювання було неможливим.

Заради конспірації, Пінеті і Цара сконструювали портали на далекій околиці комплексу Ріссбергу, у великому, порожньому і благаючому ремонту приміщенні, в якому смерділо затхлістю, павутиння липло до обличчя, а висохлі мишачі бібки хрустіли під черевиками. Після активування чарів на покритій патьоками і рештами якогось шмару стіні з’являвся вогнисто сяючий контур дверей — а швидше воріт — за якими клубилося непрозоре, опалізуюче напівсвітло. Геральт змушував закутану кобилу ввійти в це напівсвітло — і тоді робилося неприємно. В очах блискало, після чого зникала можливість бачити і відчувати хоч щось — крім холоду. Всередині чорної порожнечі, серед тиші, безформенності і безчасу єдиним почуттям залишалося почуття холоду, всі інші телепортал виключав і гасив. На щастя, лише на якусь мить. Ця мить проминала, реальний світ зблискував у очах, а кінь, все що хроплячи від страху, бив підковами об твердий ґрунт дійсності.

— Я розумію, чому полохається кінь, — вже вкотре заявив Цара. — Але твій страх, відьми́не, цілковито ірраціональний.

Геральт ледь стримався від спростування — страх ніколи не буває ірраціональним Поминувши психічні розлади. Це одна з найперших речей, які пояснювали малим відьми́нам. Добре відчувати страх. Раз відчуваєш страх, значить, є чого боятися, будь насторожі. Страху не треба переборювати. Достатньо йому не піддаватися. І варто в нього вчитися.

— Куди сьогодні? — спитав Цара, відкриваючи лакову скриньку, в якій тримав паличку. — В який район?

— Сухі Скелі.

— До заходу сонця постарайся встигнути у Яворок. Звідти ми тебе заберемо, я або Пінеті. Готовий?

— До всього.

Цара повів у повітрі рукою й паличкою, наче диригував оркестром. Геральтові здалося, що навіть чує музику. Чародій співуче проскандував заклинання, довге, за звучанням — наче декламований вірш. На стіні розблиснули яскраві лінії, з’єднуючись у сяючий чотирикутник. Відьми́н закляв під носом, заспокоїв пульсуючий медальйон, штовхнув кобилу п’ятами і змусив її вступити у молочну порожнечу.

* * *

Чорнота, тиша, безформенність і безчас. І раптом зблиск і струс, тупіт копит об твердий ґрунт.

* * *

Злочини, у скоєнні яких чародії підозрювали енергумена, носія демона, відбулися в околиці Ріссбергу, на безлюдних теренах, званих Тукайським Підгір’ям, порослому прадавньою пущею пасмі узгір’їв, що відділяли Темерію від Брюгге. Одні твердили, що назва пасма походила від легендарного героя Тукая, інші — що від чогось цілком іншого. Оскільки інших узгір’їв поблизу не було, то звичайно говорили просто «Підгір’я» і така скорочена назва фігурувала на багатьох картах.

Підгір’я розтягалося пасмом десь на сто миль в довжину, двадцять-тридцять в ширину. Воно, особливо у західній частині, було охоплене інтенсивним використанням і лісовою продукцією. Там відбувалося масштабне вирубування лісів, розвивалися промисли і ремесла, зв’язані з вирубкою та лісом. На пустках виникали селища, хутори, слобідки й таборища людей, що займалися лісовим ремеслом: постійні чи тимчасові, облаштовані так-сяк чи сяк-так, більші, менші, зосім маленькі. В даний час, згідно з оцінками чародіїв, на всьому Підгір’ї було близько півсотні таких поселень.

У трьох з них відбулися масові вбивства, після яких не залишилося жодної живої людини.

* * *

Сухі Скелі, комплекс оточених густими лісами невисоких вапняних горбів, був найбільше висунутим на захід краєм Підгір’я, західним рубежем району патрулювання. Геральт вже тут був, пізнав територію. На зрубі під лісом збудовано вапняник, велику піч, призначену для випалювання скель. Фінальним продуктом такого випалювання було негашене вапно. Коли вони були тут разом з Пінеті, той пояснив, нащо потрібне це вапно, але Геральт слухав неуважно і встиг забути. Вапно – негашене чи гашене — було доволі віддалене від сфери, що його цікавила. Але біля пічки виникло поселення людей, для яких згадане вапно було основою існування. Йому довірили охорону цих людей. Тільки це й було важливим.

Випалячі впізнали його, один помахав капелюхом. Він відповів на привітання. Роблю свою справу, подумав. Роблю те, що повинен робити. Те, за що мені платять.

Скерував Рибку до лісу. Мав перед собою якісь півгодини їзди лісовою дорогою. Близько милі відділяло його від наступного селища. Званого Плохачевою Рубнею.

* * *

За день відьми́н мусив здолати дистанцію у сім-десять миль — залежно від околиці це означало відвідини найменше кількох, найбільше кільканадцяти садиб, а потім повернення в умовлене місце, з якого перед заходом сонця хтось з чародіїв телепортував його назад до замку. Наступного дня схема повторювалася, але патрульованим був інший район Підгір’я. Геральт вибирав райони випадковим методом, остерігаючись послідовності чи схеми, які легко могли бути розшифровані. Попри це, завдання видавалося досить монотонним. Однак відьми́ну монотонність не вадила, при його професії він до неї звик, у більшості випадків лише терплячість, витривалість і наполегливість гарантували успішне полювання за потворами. Істотним було ще й те, що досі ніхто не платив йому за терплячість, витривалість та наполегливість так щедро, як чародії з Ріссбергу. Не можна було нарікати, слід було робити своє.

Навіть не дуже вірячи в успіх всього цього.

* * *

— Відразу ж після прибуття до Ріссбергу, — звернув він увагу чародіям, — ви представили мене Ортоланові та всім магікам вищого рангу. Навіть припустивши, що винуватця гоеції і різанини серед тих осіб вищого рангу не було, звістка про відьми́на мусила розійтися замком. Ваш винуватець, якщо такий існує, миттю зрозуміє, в чому справа, і затаїться, припинить свою діяльність. Повністю. Або ж дочекається, коли я від’їду, і тоді її відновить.

— Ми інсценізуємо твій від’їзд, — відповів Пінеті. — Твоє пізніше перебування в замку буде таємницею. Не сумнівайся, існує магія, яка гарантує таємність того, що має залишитися таємним. Повір, ми зуміємо використати таку магію.

— Отож, на вашу думку, щоденне патрулювання має сенс?

— Отож має. Роби своє, відьми́не. І не переймайся рештою.

Геральт клятвено пообіцяв собі, що не перейматиметься. Однак сумніви мав. І не беззастережно вірив чародіям. Мав свої підозри.

Але не збирався про них розповідати.

* * *

На Плохачевій Рубні дружно стукали сокири і дзижчали пилки, пахло свіжим деревом і живицею. Завзятим винищенням лісу займався тут дроворуб Плохач з численною родиною. Старші члени родини рубали й пиляли, молодші обстругували гілки із звалених стовбурів, наймолодші носили хмиз. Плохач побачив Геральта, вбив сокиру в стовбур, обтер чоло.

— Вітайте. — Відьми́н під’їхав ближче. — Як у вас? Все в порядку?

Плохач довго й понуро дивився на нього.

— Недобре, — відповів врешті.

— Чому?

Плохач довго мовчав.

— Пилу вкрали, — буркнув врешті. — Вкрали пилу! Що то таке, га? Чогось-те по зрубах їздите, пане? А Торквіл зі своїми чого по лісах валандається, га? Ніби сторожуєте, нє? А пилки крадуть!

— Я цим займуся, — збрехав Геральт, не червоніючи. — Займуся тою справою.

Плохач сплюнув.

* * *

На наступній Рубні, цього разу Дудковій, все було в порядку, ніхто Дудкові на загрожував і, мабуть, нічого не вкрав. Геральт навіть не стримував Рибки. Поспішав до чергового селища. Званого Варильнею.

* * *

Переміщення між селищами полегшували лісові дороги, розриті колесами возів. Геральт часто натикався на підводи, або завантажені лісовою продукцією, або порожні — ті щойно їхали за вантажем. Траплялися також групи піших мандрівників, рух був напрочуд жвавим. Навіть в глибині пущі рідко бувало зовсім безлюдно. Понад папоротями, наче хребет нарвала із хвиль морських, виступав інколи зад баби, яка навкарачки зривала ягоди чи інші дари лісу. Між деревами снувалася часом дивною ходою не менш дивна постать — з фігури й обличчя нагадувала зомбі, насправді ж виявлялася дідуганом-збирачем грибів. Інколи хтось з диким криком ламав хмиз — то були дітиська, потіхи лісорубів та вуглярів, озброєні луками з палиць і шнурків. Аж див брав, скільки шкоди потіхи спроможні були завдати природі за допомогою таких примітивних інструментів. Жахала думка, що колись потіхи підростуть і візьмуться за професійні знаряддя.

* * *

Селище Варильня, в якому теж панував мир і спокій, ніщо не заважало праці і не загрожувало працюючим, — вельми оригінально утворило свою назву від вареного тут поташу, матеріалу, вельми цінного для скляного і мильного промислу. Як пояснили Геральтові, поташ виробляли з попелу деревного вугілля, яке випалювали в околиці. Геральт вже відвідав — і мав намір відвідати сьогодні — довколишні селища вуглярів. Найближча називалася Дубовцем, а дорога до неї дійсно вела попри чималий гай з величезних вікових дубів. Навіть опівдні, навіть при повному сонці і безхмарному небі під дубами завжди панувала похмура тінь.

Тут, саме біля дубів, неповний тиждень тому, Геральт вперше зустрів констебля Торквіла і його відділ.

* * *

Коли вони, в зеленому маскувальному одязі, з довгими луками на плечах, чвалом виїхали з-за дубів і обступили його з усіх боків, Геральт спершу прийняв їх за Лісничих, членів вельми нашумілої добровольчої парамілітарної формації, які самі себе називала Стражниками Пущі, а займалися полюванням на нелюдів, особливо ж — ельфів і дріад, та вбивством їх різними вишуканими способами. Бувало, що Лісничі звинувачували лісових мандрівників у сприянні нелюдям або торгівлі з ними, і за те, й за інше карали лінчуванням, а довести свою невинуватість було складно. Зустріч біля дубів могла скластися драматично й різко — тому Геральт полегшено зітхнув, коли зелені вершники виявилися охоронцями закону при виконанні обов’язків. Командир, смаглявий тип з гострим поглядом, представившись констеблем на службі бейліфа з Горс Велену, вимогливо і безцеремонно звелів Геральту назвати своє ім’я, а коли його почув, то запрагнув ще й побачити відьми́нський знак. Медальйон з зубатим вовком не тільки був визнаний законним документом, але й викликав виразне захоплення у охоронця закону. Естима, як видавалося, поширилася і на самого Геральта. Констебль зійшов з коня, попросив відьми́на про це ж і запросив на коротку розмову.

— Я Франс Торквіл. — Констебль, вийшовши з ролі острого службіста, виявився чоловіком спокійним і конкретним. — А ти — відьми́н Геральт з Ривії. Той сам Геральт з Ривії, який місяць тому в Ансеґісі врятував від смерті жінку й дитину, вбивши потвору-людожера.

Геральт закусив губу. На щастя, забув вже про Ансеґіс, про страховисько з бляшкою і про людину, яка загинула з його вини. Він довго карався, але врешті зумів себе переконати, що зробив стільки, скільки було можливим, що врятував двох, а потвора вже нікого не вб’є. Тепер все це повернулося.

Франс Торквіл мабуть не завважив, як після його слів спохмурнів відьми́н. А якщо й завважив, то не перейнявся цим.

— Виходить, відьми́не, — продовжив, — що ми обоє з тих самих причин по цих хащах їздимо. Злі речі, від весни почавши, діються на Тукайському Підгір’ї, дуже недобрі випадки тут трапилися. І час вже їм кінець покласти. Після різанини в Каблуках я радив чарівникам з Ріссбергу, щоб відьми́на найняли. Послухали, видати, хоч так-то слухати не люблять.

Констебль зняв капелюха і обтріпав його з голок та насінин. Його головний убір був того ж фасону, що й у Горицвіта, тільки що з фетру гіршої якості. І, замість чаплиного, прикрашений фазанячим пером.

— Я вже довгенько тут, на Підгір’ї, права й порядку пильную, — вів він далі, дивлячись Геральтові в очі. — Не хвалюся, але не одного розбишаку піймав і удекорував ним суху гілляку. Але те, що тут останнім часом коїться… На це треба додатково когось такого, як ти. Когось, хто у чарах розбирається і на монстрах знається, ні потвори, ні вампіра, ні дракона не злякається. І добре, тепер ми разом будемо сторожувати і людей охороняти. Я за свою дзядівську платню, ти за гроші чарівників. А цікаво, скільки платять за таку роботу?

П’ятсот новіградських корун, пересланих на банківський рахунок авансом, — цього Геральт не мав наміру виявляти. За стільки чарівники з Ріссбергу купили мої послуги і мій час. А через п’ятнадцять днів, незалежно від того, що трапиться, перешлють другу половину. Щедро. Більш ніж задовільно.

— Атож, напевно, чимало платять, — Франс Торквіл швидко зрозумів, що відповіді не дочекається. — Нічого, не розоряться. А тобі лишень так скажу: за таку роботу жодна сума не завелика. Бо то паскудна справа, відьми́не. Паскудна, темна і неприродна. Зло, яке тут шаліло, з Ріссбергу прийшло, головою ручаюся. Щось там чарівники накрутили і спартачили у своїй магії. Бо та їхня магія — як мішок гаддя: хоч як міцно не зв’язуй, а все щось отруйне вилізе.

Констебль глянув на Геральта, йому вистарчило цього погляду, щоб впевнитися — відьми́н нічого не розповість і не прозрадить ніяких подробиць умови з чародіями.

— Вони познайомили тебе з деталями? Розповіли, що сталося в Тисах, Каблуках і Роговизні?

— Частково.

— Частково, — повторив Торквіл. — Три дні після Беллетейну, селище Тиси, вбито дев’ять лісорубів. Середина травня, садиба пилярів у Каблуках, вбито дванадцятьох. Початок червня, Роговизна, колонія вуглярів. П’ятнадцять жертв. Отакий стан справ на сьогодні, відьми́не. Бо це ще не кінець. Голову ставлю об заклад, що не кінець.

Тиси. Каблуки. Роговизна. Три масові злочини. Отож, не випадок при праці, не демон, який вирвався і втік, бо партач-гоет не зумів його стримати. Це навмисна, попередньо запланована дія. Хтось тричі ув’язнив демона в тілі носія і вислав його убивати.

— Я чимало всього бачив. — М’язи на щелепах констебля сильно зворухнулися. — Не одне побойовисько, не одного трупа і не два. Напади, грабежі, бандитські нальоти, кровні помсти і наїзди, навіть одне весілля, з якого винесли шістьох небіжчиків, в тому числі жениха. Але щоб м’язи розсікати, щоб потім скульгавлених зарізати? Щоб скальпувати? Горлянки зубами перегризати? Живцем розшарпувати, з черева кишки витягати? А врешті виставляти пірамідки з голів зарізаних? Що то, питаюся, таке? Цього тобі чарівники не сказали? Не пояснили, нащо їм відьми́н?

Нащо чарівникам з Ріссбергу потрібний відьми́н? Аж настільки потрібний, що до співпраці його необхідно було змусити з допомогою шантажу? З будь-яким демоном і з будь-яким носієм чарівники завиграшки управилися б і самі, без особливих зусиль. Fulmen sphaericus, Sagitta aurea, от два перші-ліпші заклинання, лише два з багатьох інших, які можна використати проти енергумена з відстані ста кроків, і навряд чи він переживе використання. Ні, чародії воліли відьми́на. Чому? Відповідь проста: енергуменом став чародій, конфратер, колега. Якийсь з колег по професії викликає демонів, дозволяє їм ввійти в себе і мчить убивати. Він так вже тричі зробив. Але —чародіям не годиться лупнути колегу кулястою блискавкою чи продірявити золотою стрілою. Проти колеги потрібен відьми́н.

Він не міг і не хотів пояснити це Торквілу. Не міг і не хотів сказати йому те, що сказав чародіям у Ріссбергу. І що вони пропустили мимо вух. Бо що інше можна зробити з банальністю?

* * *

— Ви постійно так робите. Постійно граєтеся цією вашою гоецією. Викликаєте тих істот, витягаєте з їхніх рівнів, з-за зачинених дверей. Під ту саму пісеньку: ми будемо їх контролювати, підпорядкуємо собі, підкоримо, запряжемо до роботи. З таким самим виправданням: розкриємо їх секрети, змусимо виявити всі їхні таємниці, завдяки чому збільшимо силу власної магії, лікуватимемо і зцілюватимемо, ліквідуємо хвороби і природні катастрофи, зробимо світ кращим, а людей щасливішими. І незмінно виявляється, що це брехня, що йдеться вам тільки про власну силу і владу.

Цара, помітно було, рвався відпалити, але Пінеті його стримав.

— Що ж стосується істот з-за зачинених дверей, — продовжив Геральт, — яких ви для зручності називаєте демонами, то, напевне, знаєте те саме, що й ми, відьми́ни. Те, що ми встановили вже давно і записали у своїх відьми́нських хроніках і протоколах. Демони ніколи, нізащо не відкриють вам ніяких секретів і таємниць. Ви ніколи їх не змусите до роботи. Вони дозволяють викликати себе і притягнути до нашого світу лише з одною метою: щоб убивати. Бо вони це люблять. І ви про це знаєте. Але даєте їм змогу це зробити.

— Може, давайте, — промовив Пінеті після довгого мовчання, — перейдемо від теорії до практики. Я думаю, що у відьми́нських хроніках та протоколах дещо про неї написано. А ми очікуємо від тебе, відьми́не, зовсім не моральних трактатів, але саме практичних розв’язків.

* * *

— Радий був познайомитися, — Франс Торквіл подав Геральту руку. — А мені час до роботи, в об’їзд. Пильнувати, людей охороняти. Для цього ми і є.

— Для цього.

Вже в сідлі, констебль схилився.

— Б’юся об заклад, — тихо промовив, — ти й сам добре знаєш те, що я зараз скажу. А все-таки скажу. Вважай, відьми́не. Будь насторожі. Ти казати не хочеш, але я й так знаю. Чарівники, їй-бо, найняли тебе поправити те, що самі натворили, прибрати те сміття, яке самі й понакидували. Але, як щось піде не так, шукатимуть цапа-відбувайла. А ти на таке годишся, як втяв.

* * *

Небо над лісом почало темніти, раптовий вітер зашумів у кронах дерев. Загуркав далекий грім.

* * *

— Як не грози, то зливи, — констатував Франс Торквіл під час їхньої наступної зустрічі. — Що другий день гримить і ллє. А наслідок такий, що, доки почнеш шукати, то всі сліди вже змиті дощем. Зручно, правда? Як на замовлення. Щось воно мені чорнокнижництвом смердить, точніше, Ріссбергом. Кажуть, що вміють чародії погоду заклинати. Магічний вітер викликати, а природній заклясти, щоб віяв, куди їм треба. Хмари проганяти, дощ прикликати чи град, а то й грозу, як їм такого хочеться. Коли їм це зручно. Щоб, до прикладу, сліди позатирати. Що ти на це, Геральте?

— Чародії, факт, багато чого можуть, — відповів Геральт. — А погодою керували віддавна, від Першої Висадки, яка нібито тільки завдяки чарам Яна Беккера не закінчилася катастрофою. Але вішати на магіків всі недолі й біди — то вже занадто. Зрештою, ти ж про природні явища кажеш, Франсе. Такий вже сезон маємо. Сезон гроз.

* * *

Підігнав кобилу. Сонце вже хилилося до заходу, до смеркання він хотів ще оглянути кілька селищ. Найближчою була колонія вуглярів, на поляні, званій Роговизною. Вперше він там побував у товаристві Пінеті.

* * *

На подив відьми́на, територія, де трапилася різанина, замість бути понурим урочищем, яке всі оминають, виявилася місцем жвавої праці, повним людей.

Вуглярі — самі вони називали себе димарами, — трудилися власне при будові нової буди, конструкції, призначеної для випалювання деревного вугілля. Буда виявилася копулясто сформованим стосом з полін, не якоюсь безладною купою, але стосом, укладеним дбайливо і рівненько. Коли Геральт і Пінеті заїхали на поляну, вуглярі саме обкладали цей стос мохом і старанно засипували його землею. Інша буда, складена раніше, вже працювала, тобто коптила на повну силу. Над всією поляною висів їдкий дим, гострий запах живиці різав ніздрі.

— Скільки часу, — відьми́н кашлянув. — Скільки часу пройшло, відколи…

— Рівно місяць.

— А люди працюють, ніби нічого й не сталося?

— Існує величезний попит, — пояснив Пінеті, — на деревне вугілля. Тільки деревне вугілля дає змогу під час спалювання здобути температуру, при якій можна плавити метал. Гути під Доріаном і Горс Веленом не могли б працювати без вугілля, а скловаріння — це найважливіша і найдинамічніша галузь промисловості. Завдяки попиту, вуглярство є прибутковим заняттям, а економіка, відьми́не, подібно до природи, не терпить порожнечі. Вбитих димарів поховано там, он, бачиш могилу? Ще свіжий пісок жовтіє. А на їх місце прийшли нові. Буда димить, життя триває.

Зійшли з коней. Димарі не звернули на них уваги, надто були зайняті. Якщо хтось ними зацікавився, то хіба що жінки й діти, кількоро яких бігало між куренями.

— Аякже. — Пінеті вгадав питання ще раніше, ніж відьми́н його задав. — Серед похованих під могилою теж були діти. Троє. Три жінки. Дев’ять мужчин і хлоп’ят-підлітків. Ходи за мною.

Вони йшли між штабелями просушуваного дерева.

— Кількох мужчин, — промовив чародій, — вбито на місці, їм розтрощили голови. Решту звалили з ніг і знерухомили, перерізавши гострим знаряддям сухожилля стоп. Багато в кого, в тому числі і в дітей, були переламані руки. Знерухомлених повбивали. Розшарпували горлянки, розпорювали животи, розтинали грудну клітку. Здирали шкіру з плечей, скальпували. Одну із жінок…

— Годі. — Відьми́н дивився на чорні патьоки крові, все ще помітні на березових стовбурах. — Годі, Пінеті.

— Ти повинен знати, з ким… з чим матимеш справу.

— Я вже знаю.

— Ну то останні подробиці. Не дорахувалися тіл. Всім вирізаним відтято голови. І складено їх в піраміду, от, саме в цьому місці. Голів було п’ятнадцять, тіл тринадцять. Два зникли.

— Майже в такий самий спосіб, — продовжив чародій після короткої паузи, — розправилися з мешканцями двох інших селищ, Тис і Каблуків. В Тисах вбито дев’ять чоловік, в Каблуках — дванадцять. Завтра я тебе туди заберу. Сьогодні заглянемо ще до Нової Смолярні, це недалеко. Побачиш, як виглядає виробництво деревної смоли і дьогтю. Коли наступного разу доведеться тобі щось шмарувати дьогтем, то знатимеш, звідки він береться.

— Я б хотів щось запитати.

— Слухаю.

— Ви справді мусили вдаватися до шантажу? Не вірили, що я можу приїхати до Ріссбергу добровільно?

— Думки розділилися.

— Всадити мене в Кераку до льоху, потім звільнити, але весь час погрожувати судом, — чия це була ідея? Хто до цього додумався? Корал, правда?

Пінеті глянув на нього. Довго дивився.

— Правда, — визнав нарешті. — Це був її задум і її план. Засадити тебе, звільнити, погрожувати. А врешті зробити так, щоб справу закрили. Вона все залагодила відразу після твого від’їзду, відьми́не, тепер твоя особова справа у Кераку чиста, як сльоза. Ще питання є? Ні? Ну то їдьмо до Нової Смолярні, подивимося на дьоготь. Потім відкриємо телепорт і повернемося до Ріссбергу. Ввечері я ще хотів би вискочити з вудкою над мою річку. Від мотилів аж роїться, струги жируватимуть… Ти колись рибалив, відьми́не? Любиш риболовство?

— Ловлю, коли маю охоту на риб. Завжди вожу з собою шнур.

Пінеті довго мовчав.

— Шнур, — сказав нарешті дивним голосом. — Жилка, обтяжена грудкою олова. З багатьма гачками. На які ти наживляєш черв’яків.

— Так. А що?

— Нічого. Зайве питання.

* * *

Він поспішав до Сосниці, чергового поселення вуглярів, коли ліс раптом замовк. Заніміли сойки, як втяті ножем, втихли крики сорок, раптом урвався стук дятла. Ліс тривожно завмер.

Геральт погнав кобилу в галоп.

Смерть — це наш одвічний товариш. Завше вона поруч з нами, при нашій лівиці, на досяг руки від нас. Це єдиний мудрий порадник, на поміч якого може розраховувати войовник. Якщо здається тобі, що все зміряє до злого і що за хвилю буде знищене, войовник може повернутися до смерті обличчям і спитати, чи дійсно воно так. Смерть відповість тоді, що він помиляється, бо рахується лише її дотик. А я ще до тебе не торкнулася, промовить.

Карлос Кастанеда, Подорож в Ікстлан[28]

Розділ одинадцятий

Буду в Сосниці поставили біля корчовиська, вуглярі використовували відходи дерева, що залишилися після вирубки. Випал розпочався тут недавно, з вершини куполу, наче з кратеру вулкану, бив стовп жовтавого і дуже смердючого диму. Але і запах диму не міг перебити смороду смерті, що висів над поляною.

Геральт зістрибнув з коня. І добув меча.

Першого трупа, позбавленого голови й обох стоп, він побачив вже біля буди, кров оббризкала землю, що покривала насип. Трохи далі лежали два інші тіла, спотворені до невпізнання. Кров всякла у легко поглинаючий лісовий пісок, залишивши чорні плями.

Ближче до середини поляни і обкладеного камінням місця для багаття лежали два чергові трупи — мужчини і жінки. У мужчини було розірване горло, розшарпане так, що видно було шийні хребці. Жінка верхньою частиною тіла лежала в попелі від вогнища, обліплена кашею з перевернутого казана.

Трохи далі, при штабелі дерева, лежала дитина, хлопчик, може, п’ятилітній. Був розірваний пополам.

Хтось — а, швидше, щось, — вхопило його за ніжки і розірвало.

Відьми́н помітив наступного трупа, в того було розпороте черево і витягнуті назовні кишки. На повну довжину, себто якийсь сажень товстої кишки плюс три з надлишком тонкої. Кишки прямою лінією, що відблискувала синьо-рожевим, тягнулася від трупа до куреню з хвойних галузок, щезала в ньому.

Всередині, на примітивному лігвиську, лежав навзнак худорлявий мужчина. Відразу кидалося в очі, що він зовсім не пасував до оточення. Його багатий одяг буквально просяк кров’ю. Але відьми́н не помітив, щоб з його кровоносних судин цебеніло, струменіло чи текло.

Геральт впізнав його, незважаючи на засохлу кров на всьому обличчі. То був довговолосий, щуплявий і дещо женоподібний красень, Сорель Дегерлюнд, якого йому представили на аудієнції в Ортолана. Тоді він теж був одягнений у схоже оздоблений плащ та гаптований дублет, як інші чародії, сидів серед інших за столом і, подібно до інших, дивився на відьми́на з погано прихованою неприязню. Тепер — лежав, непритомний, у вуглярському курені, весь в крові, а зап’ястя правої руки мав обмотане людською кишкою. Витягнутою з черевної порожнини трупа, що лежав на відстані десяти кроків.

Відьми́н заковтнув слину. Зарубати його, подумав, доки непритомний? Цього сподіваються Пінеті й Цара? Вбити енергумена? Елімінувати гоета, що розважався, викликаючи демонів?

Його задуму перервав стогін. Виглядало на те, що Сорель Дегерлюнд очунював. Підняв голову, застогнав, знову впав на послання. Привстав, водив довкола безтямними очима. Побачив відьми́на, відкрив рота. Глянув на свій забризканий кров’ю живіт. Здійняв руку. Подивився, що тримає в ній. І почав кричати.

Геральт дивився на меч. Горицвітів набуток з золоченою гардою. Приглядався до тонкої шиї чародія. До жилки, що набухла на ній.

Сорель Дегерлюнд відліпив і зірвав кишку з руки. Перестав кричати, тільки стогнав. Встав, спершу навкарачки, потім на ноги. Вибіг з куреня, розглянувся, заверещав і кинувся навтьоки. Відьми́н вхопив його за комір, стримав на місці і повалив на коліна.

— Що… тут…, — пробелькотів Дегерлюнд, все ще трусячись, — Що… Що тут ста… Сталося?

— Думаю, ти знаєш, що.

Чародій голосно ковтнув слину.

— Як я… Як я тут опинився? Нічого… Нічого не пам’ятаю… Нічого не пам’ятаю! Нічого!

— Щось мені не віриться.

— Інвокація… — Дегерлюнд вхопився за обличчя. — Я інвокував… Він з’явився. В пентаграмі, в крейдяному колі… І ввійшов… Ввійшов у мене…

— І не вперше, правда?

Дегерлюнд захлипав. Дещо театрально. Геральт не міг позбутися цього враження. Жалів, що не застав енергумена зненацька, перш ніж демон його покинув. Сам розумів, що той жаль був мало раціональним, усвідомлював, як небезпечно було зустрітися з демоном віч-на-віч, мав би тішитися, що уникнув цього. Але не тішився. Бо тоді, принаймні, знав би, що робити.

І чого це мені так пощастило? — подумав. Не міг сюди нагодитися Франс Торквіл зі своїм відділом. Констебль не мав би ні застережень, ні скрупулів. Чародій, забабраний кров’ю, зловлений з кишками жертви в руках, негайно ж завис би в петлі на першій-ліпшій галузці. Торквіла не стримали б ні вагання, ні сумніви. Торквіл не думав би про те, що женоподібний і худорлявий чародій аж ніяк не зумів би розправитися зі стількома людьми, ще й так швидко, що скривавлений одяг не встиг ні висохнути, ні зашкарубнути. Що він не зміг би розірвати дитину голими руками. Ні, Торквіл сумнівів не мав би.

А я їх маю.

Пінеті і Цара були певні, що я не вагатимусь.

— Не вбивай мене, — заячав Дегерлюнд. — Не вбивай мене, відьми́не… Я вже ніколи… Ніколи більше…

— Стули пельку.

— Присягаюся, що ніколи…

— Заткнися. Ти достатньо притомний, щоб вжити магію? Прикликати сюди чародіїв з Ріссбергу?

— В мене є сігіл… Я можу… Можу телепортуватися на Ріссберг.

— Не сам. Разом зі мною. Без витівок. Не пробуй вставати, залишайся навколішки.

— Я мушу встати. А ти… Щоб телепортація вдалася, мусиш стати близько біля мене. Дуже близько.

— Що-що? Ну, чого чекаєш? Витягай свій амулет.

— Це не амулет. Я ж казав, сігіл.

Дегерлюд розстібнув закривавлений дублет і сорочку. На його худих грудях було татуювання, два кораблі, що напливали один на інший. Кораблі були всіяні крапками різної величини. Це дещо нагадувало схему орбіт планет, якою Геральт колись захоплювався у Оксенфуртському університеті.

Чародій промовив співуче закляття. Кораблі засвітилися блакитним, крапки — червоним. І почали крутитися.

— Тепер. Стань поблизу.

— Поблизу?

— Ще ближче. Притулися до мене.

— Що-що?

— Притулися до мене і обніми мене.

Голос Дегерлюнда змінився. Його очі, ще хвилину тому каламутні й засльозені, огидно зблиснули, а губи неприємно скривилися.

— Так, так, добре. Міцно і ніжно, відьми́не. Так, наче б я був твоєю Єнніфер.

Геральт вже зрозумів, що має статися. Але не встиг ані відштовхнути Дегерлюнда, ані влупити його ефесом меча, ані втяти клинком по шиї. Попросту не встиг.

В його очах зблиснуло опалізуюче напівсвітло. На якусь мить він втонув у чорній порожнечі. У пронизливому холоді, тиші, безформенності і безчасі.

* * *

Вони приземлилися жорстко, підлога з кам’яних плит наче вистрибнула їм назустріч. Імпульс їх розділив. Геральт навіть не встиг добре роздивитися. Почув сильний сморід, запах бруду, перемішаного з пижмом. Величезні й дужі лаписька вхопили його попід пахви і за карк, товсті пальчиська легко зімкнулися на біцепсах, тверді, як залізо, великі пальці болісно впилися в нерви, в плечові сплетіння. Він здерев’янів, випустив меч із безвладної руки.

Побачив перед собою горбаня з потворним і всіяним виразками ротом, з черепом, покритим рідкими жмутками жорсткого волосся. Горбань, широко розставивши криві ноги, прицілився на нього з великої куші, точніше, з арбалету з двома сталевими, розміщеними один над одним ложами. Обидва націлені в Геральта чотиригранні гроти болтів були у добрих два пальці в ширину і нагострені, як бритви.

Сорель Дегерлюнд став перед ним.

— Ти вже, напевно, зрозумів, — промовив, — що втрапив зовсім не до Ріссбергу. Це мій притулок і сховище. Місце, де ми з моїм навчителем проводимо експерименти, про які в Ріссбергу не знають. Досі ти знав, що я — Сорель Альберт Амадор Дегерлюнд, magister magicus. Тепер довідаєшся: я — той, хто завдасть тобі біль і смерть.

Як здмухнуті вітром, зникли вдаваний жах і награна паніка, зникло всяке штукарство. Там, на поляні вуглярів, все було вдаваним. Зате отепер перед Геральтом, обвислим у паралізуючому затиску шерехатих лап, стояв зовсім інший Сорель Дегерлюнд: тріумфуючий, переповнений пихою і гординею, щирячи зуби у злісній усмішці. Ця усмішка викликала думки про сколопендр, що пропихаються через щілини під дверима. Про розкопані могили. Про білих черв’яків, які звиваються в падлині. Про товстих бомків, що рухають ніжками в тарілці бульйону.

Чародій підійшов ближче. В руці він тримав сталевий шприц з довгою голкою.

— Я тебе намахав, як дітвака, там, на поляні, — процідив він. — Бо ти і є наївний, як дітвак. Відьми́н Геральт з Ривії! Хоч інстинкт його не обманював, — не вбив, бо не був впевнений. Бо він добрий відьми́н і добра людина. Сказати тобі, добрий відьми́не, хто такі добрі люди? Це такі, яким доля не дала змоги користати з переваг злих людей. Ну, ще такі, що шанс мали, але були задурні й провтикали. А, воно й так все одно, до якої групи ти належиш. Досить, що дав себе обвести круг пальця, втрапив у пастку й ручаюся, — живим з неї не вийдеш.

Підняв шприц. Геральт почув укол, а потім пекучий біль. Біль пронизливий і сліпучий, випружуючий все тіло, біль настільки страшний, що він ледве стримав крик. Серце забилося, як шалене, при його звичайному пульсі, вчетверо повільнішому, ніж у звичайної людини, це була винятково прикра переміна. В очах потемніло, світ довкола завирував, розмазався і розплився.

Його волокли, блиск магічних куль танцював по необроблених стінах і стелях. Одна зі стін, вся покрита патьоками крові, була обвішана зброєю, він бачив широкі криві булати, великі серпи, гізарми, сокири, моргенштерни. Всі були у слідах крові. Ось що використовували у Тисах, Каблуках та Роговизні, — притомно подумав він. Цим вирізали вуглярів у Сосниці.

Він зовсім заціпенів, перестав що-небудь відчувати, навіть гнітючий стиск лап, які його тримали.

— Буууег-гггрррр-ееееггг-буеееег! Буегг-геег!

Відьми́н не відразу зрозумів, що чує радісний регіт. Тих, хто його волік, ситуація виразно розважала.

Горбань з кушею, який йшов попереду, посвистував.

Геральт був на грані непритомності.

Його брутально посадили в крісло з високим опертям. Врешті він міг побачити тих, що приволокли його сюди, весь час здушуючи пахви лапищами.

Пам’ятав величезного огрокраснолюда Микиту, охоронця Пирала Пратта. Ці двоє трохи його нагадували, могли б навіть зійти за родичів. Були подібного зросту, так само смерділи, так само не мали шиї, так само у них, наче в диких кабанів, стирчали зуби з-під нижніх губ. Тільки й того, що Микита був лисим і бородатим, а ці двоє борід не мали, мавпячі губи заросли чорною щетиною, а маківки яйцеподібних голів покривало щось схоже на збите клоччя. Оченята мали малі і зайшлі кров’ю, вуха великі, шпичасті і огидно волохаті.

Їх одіж була поплямлена кров’ю. А віддих тхнув так, наче вони вже багато днів харчувалися винятково часником, лайном і здохлою рибою.

— Буееег! Буеег-геег-геег!

— Буе, Банг, досить зубоскалити, ану марш до праці, обидва. Паштор, ти вийди. Але будь поблизу.

Обидва велетні вийшли, хляпаючи великими стопами. Названий Паштором горбань поспішив за ними.

В полі зору відьми́на з’явився Сорель Дегерлюнд. Переодягнений, вимитий, причесаний і женоподібний. Присунув крісло, сів навпроти, маючи за плечима стіл, завалений книгами і гримуарами. Дивився на відьми́на, неприємно посміхаючись. При цьому грався медальйоном на золотому ланцюжку, то накручуючи його на палець, то погойдуючи.

— Я тебе пригостив, — сказав байдуже, — екстрактом з отрути білих скорпіонів. Несмачно, так? Ні рукою не ворухнеш, ні ногою, ні навіть пальцем? Що там, ні моргнути, ні слину ковтнути. Але це ще байка. Зараз почнуться неконтрольовані рухи очних яблук і розлади зору. Потім відчуєш корчі м’язів, дійсно сильні, мабуть, навіть міжреберні зв’язки розірвуться. Не зумієш стримати скреготання зубами, кілька зубів розкришаться, це-то певне. Слина потече, тоді утрудниться дихання. Якщо не введу тобі протиотрути, задихнешся. Але не турбуйся, введу. Наразі виживеш. Ну, але потім жалітимеш, що вижив. Я поясню тобі суть справи. Час ще є. Але спершу я б хотів помилуватися, як ти синієш.

— Я стежив за тобою, — продовжив через мить, — тоді, в останній день червня, на аудієнції. Як ти величався своїм нахабством! Перед нами, людьми, стократ кращими від тебе, людьми, яким ти в підніжки не годишся. Я бачив, як тебе розважала і вганяла в азарт гра з вогнем. Ще тоді я вирішив довести тобі, що гра з вогнем закінчується опіками, а втручання у справи магії і магіків має такі ж болючі наслідки. Незабаром ти в цьому переконаєшся.

Геральт хотів ворухнутися, але не міг. Кінцівки і все тіло було безвладними і нечутливими. Пальці рук і ніг терпли, обличчя зовсім задерев’яніло, губи — наче зашнуровані. Чим далі, тим гірше бачив, якийсь каламутний слиз зліплював очі і засліплював їх.

Дегерлюнд заклав ногу на ногу, погойдав медальйоном. На ньому був якийсь знак, емблема, блакитна емаль. Геральт не міг розпізнати. Бачив чим далі, тим гірше. Чародій не обманював: розлади зору посилювалися.

— Розумієш, справа в тому, — знехотя тягнув Дегерлюнд, — що я планую добратися до вершин чародійницької ієрархії. А ці заміри і плани опираються на особі Ортолана, відомого тобі з візиту у Ріссбергу і незабутньої аудієнції.

Геральту здавалося, що язик йому опухає і наповнює весь рот. Він боявся, що не лише здавалося. Отрута білого скорпіона була смертельною. Сам він ніколи з нею не стикався, не знав, які наслідки вона може мати для організму відьми́на. Тому серйозно непокоївся, з усіх сил намагаючись перебороти згубний токсин. Ситуація виглядала не найліпше. Та й порятунку, схоже, нізвідки було чекати.

— Кілька років тому, — Сорель Дегерлюнд далі упивався звучанням власного голосу, — я став асистентом Ортолана, на це становище мене висунув Капітул, а затвердила дослідницька група Ріссбергу. Завдання було традиційним — шпигувати за Ортоланом і саботувати найбільш небезпечні його ідеї. Посадою я завдячував не стільки магічному талантові, скільки вроді й особистій привабливості. Адже Капітул приділяв старенькому таких асистентів, які йому подобалися.

— Ти, може, і не знаєш, але за часів Ортоланової молодості серед чародіїв квітли мізогінія й мода на суто чоловічу приязнь, яка часто переростала у щось більше, а то й значно більше. Траплялося так, що молодий учень або адепт і вибору не мав, мусив підлягати старшим також і в цьому сенсі. Декому це не надто подобалося, але терпіли, — як неминуче випробування. А дехто втягнувся. До цих останніх, як ти вже здогадався, і належав Ортолан. Юнак, якому тоді личила його пташина кличка, після досвіду зі своїм прецептором на довгі роки став, як то кажуть поети, ентузіастом та сторонником шляхетної чоловічої приязні і шляхетного чоловічого кохання. Прозою, звісно, воно звучить коротше і грубше.

Об литку чародія, гучно муркаючи, обтерся великий чорний кіт з хвостом, розпушеним, наче щітка. Дегерлюнд схилився, погладив кота, погойдав перед ним медальйоном. Кіт байдуже пацнув медальйон лапкою. Щоб показати, як це йому нецікаво, відвернувся і зайнявся вилизуванням шерсті на грудях.

— Ти, без сумніву, помітив, — продовжував чародій, — я вельми вродливий, жінки, бувало, називали мене ефебом. Звісно, жінок я теж люблю, але й проти педерастії теж нічого не мав і не маю. Лишень з однією умовою — щоб це мені допомагало робити кар’єру.

— Моя чоловіча пристрасть з Ортоланом не вимагала надмірних самопожертв, старенький давно вже перетнув як ту вікову межу, коли хочеться, так і ту, коли можеться. Але я постарався, щоб думали інакше. Щоб думали, що він безтямно мною захоплений. Що нема таких речей, у яких відмовив би своєму вродливому коханцеві. Що я знаю його шифри, маю доступ до таємних книг і секретних нотаток. Що він обдаровує мене артефактами й талісманами, яких нікому раніше навіть не показував. І що навчає мене забороненим закляттям. В тому числі й гоеції. І якщо донедавна значні особи з Ріссбергу легковажили мною, то тепер раптом почали шанувати, я виріс в їхніх очах. Повірили, наче я роблю те, про що вони й самі мріють. І що здобуваю в цьому успіхи.

— Знаєш, що таке трансгуманізм? Що таке спеціація? Радіаційна спеціація? Інтрогресія? Ні? Та й не соромся, бо і я не дуже знаю. Але всі вважають, що знаю багато. Що під оком і наглядом Ортолана веду дослідження з метою удосконалення людського роду. З високою метою, щоб поправити і вдосконалити. Покращити людський стан, побороти хвороби та неповносправність, виключити механізм старіння, фа-фа, ля-ля. Ось мета і завдання магії. Йти дорогою великих давніх майстрів, Маласпіни, Альзура й Ідаррана. Майстрів гібридизації, мутацій і генної модифікації.

Чорний кіт з’явився знову, сповістивши про своє прибуття нявчанням. Вискочив чародієві на коліна, потягнувся, замуркав. Дегерлюнд ритмічно його погладжував. Кіт замуркав ще голосніше, місячи пазурами воістину тигрячих розмірів.

— Ти, напевно, знаєш, що таке гібридизація, бо це просто інша назва схрещування. Процесу виведення метисів, гібридів, бастардів, як знав, так звав. В Ріссбергу з цим активно експериментують, вивели вже безліч дивацтв, страховиськ і потвор. Нечисленні з них знайшли практичне використання, як хоч би паразевги – ті очищають сміттєзвалища. Або парадятли, що нищать шкідників дерев. Піддані мутації гамбузії пожирають личинок малярійних комарів. Або вігілозавр, ящір-охоронець, вбивством якого ти хвалився під час аудієнції. Але вони вважають це дрібницями, побічним продуктом. Насправді їх цікавлять гібридизація та мутації людей і гуманоїдів. Це заборонено, але Ріссберг не вельми шанує заборони. А Капітул дивиться на таке крізь пальці. Чи, що ймовірніше, блаженно й тупо нічого не знає.

— Як зафіксовано в документах, Маласпіна, Альзур та Ідарран починали роботу зі створіннями малими й звичайними, а на виході мали гігантів — віїв, павуків, кощіїв і дідько знає, що ще. І що ж заважає, питали вони, взяти на вході малого звичайного чоловічка й перетворити його у титана, силача, який може працювати двадцять годин на добу, невразливий на хвороби, доживає сотні літ при повному здоров’ї? Відомо, що вони хотіли це зробити, начебто робили, начебто успішно. Але таємниці своїх гібридизацій забрали з собою в могилу. Навіть Ортолан, присвятивши життя студіюванню їхніх праць, мало чого добився. Буе і Банг, які тебе сюди притягли, ти до них придивився? Вони гібриди, магічне схрещення огрів і тролів. Влучний стрілець Паштор? Ні, саме той є, так би мовити, на образ і подобу, цілком природний ефект схрещення баби-опудала та мужика-страховида. Але Буе й Банг, ха, ці вийшли просто з пробірок Ортолана. Спитаєш, на мару комусь такі паскуди, на якого біса щось таке творити? Гм, досі я й сам цього не знав. Аж доки не побачив, як вони розправляються з лісорубами й вуглярами. Буе може одним ривком відірвати голову від шиї. Банг розриває дитину, як печене курча. А коли ще дати їм гостре знаряддя, ха! От тоді влаштують таку різанину, що сідайте, прошу. Коли спробувати розпитати Ортолана, той правитиме, наче гібридизація — це такий спосіб ліквідації генетичних хвороб, мимритиме про підвищення імунітету щодо інфекцій, всякі там старечі баляндраси. Але я знаю своє. І ти теж знаєш своє. Такі екземпляри, як Буе й Банг, як те щось, з чого ти здер бляшку Ідаррана, годяться тільки для одного: вбивства. І гаразд, бо мені саме потрібні були знаряддя для вбивств. Я сумнівався у своїх власних здібностях і можливостях в цьому сенсі. Як виявилося, даремно сумнівався.

— Але чародії з Ріссбергу схрещують, мутують і генетично модифікують далі, від світання до смеркання. І мають численні здобутки, напродукували таких гібридів, що вдавитися можна від здивування. Самі-то вони думають, які ці гібриди корисні, як вони полегшать і уприємнять людське існування. От ще трішки — і створять кобіту з ідеально рівною спиною, одночасно можна її ззаду грати, викладати пасьянс і ще де є келих шампанського поставити.

— Але повернемося ad rem, себто до моєї наукової кар’єри. Тут я відчутними успіхами похвалитися не міг, довелося подбати про їх видимість. Пішло як по маслу.

— Ти знаєш, що існують світи, відмінні від нашого, доступ до яких нам заблокувала Кон’юнкція Сфер? Універсуми, звані рівнями стихій і парастихій? Заселені істотами, званими демонами? Досягнення Альзура et consortes пояснювано тим, що вони здобули доступ до цих рівнів та істот. Зуміли цих істот викликати й підпорядкувати собі, оволодівши їхніми таємними науками. Думаю, що то маячня й брехні, але всі в це вірять. А що робити, коли віра така сильна? Я мусив впевнити Ріссберг, що вмію викликати демонів, щоб мене вважали за близького до відкриття таємниць давніх майстрів. Ортолан, який колись справді з успіхом займався гоецією, не хотів навчити мене цього мистецтва. Дозволив собі образливо низько оцінити мої магічні здібності й порадив знати своє місце. Що ж, заради власної кар’єри — знатиму. До якогось часу.

Чорний кіт, знуджений погладжуванням, зістрибнув чародієві з ніг. Змірив відьми́на холодним поглядом жовтих, широко розкритих очей. І пішов собі, задерши хвоста.

Геральту чим далі, тим більш складно було дихати, все його тіло дрижало і він ніяк не міг стримати це дрижання. Ситуація виглядала не найліпше і лише дві обставини були позитивними і вселяли надію. По-перше, він все ще жив, а поки живеш — сподівайся, як повторював у Каер Моргені його наставник Весемир.

Другою позитивною обставиною були роздуте его й самовпевненість Дегерлюнда. Виглядало на те, що чародій як з юних літ закохався у власні промови, так це почуття й залишилося головною пристрастю його життя.

— Раз я не міг стати гоетом, — вів далі чародій, погойдуючи медальйоном і все ще насолоджуючись власним голосом, — то мусив прикидатися гоетом. Вдавати. Відомо, що викликаний гоетом демон часто виривається і сіє знищення. Ну то я й посіяв. Кілька разів. Вирізав до ноги кілька селищ. А вони повірили, що то демон.

— Ти б здивувався, які вони легковірні. Якось я відтяв пійманому селюкові голову і самозникним кетгутом пришив замість неї цапину, замаскувавши шов гіпсом і фарбою. А тоді продемонстрував це моїм вченим колегам як теріоцефала, результат надзвичайно складного експерименту в області створення людей зі звірячими головами. На жаль, експеримент вдався лише частково, бо згадуваний результат не вижив. Можеш собі уявити — повірили! Я ще вище піднявся в їхніх очах. Весь час чекають, коли я створю щось таке, що виживе. Я їх у цій надії підтримую і частенько пришиваю якісь довбешки до безголового трупа.

— Але це так тільки, дигресія. Приказка, а не казка. Про що це я? Ага, про вирізані селища. Як я й сподівався, вчені з Ріссберга вирішили, що то витівки демонів або одержимих ними енергуменів. Але я помилився, переборщив. Одним лісорубським селищем ніхто б не перейнявся, але ми вирізали кілька. Головним чином, стараннями Буе й Банга, хоч і я приклався, в міру можливостей.

— В тій першій колонії, в Тисах чи якось так, я не надто відзначився. Коли побачив, що виробляють Буе з Бангом, знудило мене, весь плащ обблював. Довелося викинути. Плащ з першорядної вовни, обшитий срібними норками, сто корун коштував! Але потім пішло мені краще. По-перше, я почав одягатися відповідніше, по-робочому. А друге, — воно мені сподобалося. Виявилося, що то чимала приємність — відрубати комусь ногу і дивитися, як кров цебенить з обрубка. Або ж око комусь вибити. Або вирвати з розтятого живота повну жменю паруючих кишок… Гаразд, закінчуватиму. Разом з сьогоднішнім, вийшло того майже півсотні осіб обох статей різного віку.

— Ріссберг прийшов до висновку, що слід мене стримати. Але як? Все ще вірили в мою силу гоета і боялися моїх демонів. А ще більше боялися розлютити закоханого в мене Ортолана. Ти, відьми́не, мав бути розв’язком.

Геральт дихав неглибоко. І набирався оптимізму. Він вже бачив значно краще, тремтіння припинялося. Його організм міг перебороти більшість відомих токсинів; на щастя, також і вбивчу для звичайної людини отруту білих скорпіонів. Симптоми, спершу небезпечні, поступово слабли й щезали в ході досить швидкої нейтралізації. Дегерлюнд про це не знав або ж, через свою самовпевненість, не взяв до уваги.

— Я довідався, що вони хочуть напустити тебе на мене. Не стану приховувати, я злегка злякався, чував вже про відьми́нів теє і сеє, а про тебе — особливо. Побіг, як ошалілий, до Ортолана: рятуй, мій майструню коханий. Коханий майструньо спершу мене вибештав і налаяв, що негарно вбивати лісорубів і щоб таке було востаннє. Але потім порадив, як тебе піддурити і заманити в пастку. Як піймати з допомогою телепортаційного сігіла, який він сам кілька років тому витатуював на моєму мужньому торсі. Однак заборонив тебе вбивати. Тільки не думай, що через доброту. Йому потрібні твої очі. Точніше, йому йдеться про tapetum lucidum, шар тканини, яка покриває зсередини твої очні яблука, підсилює і відбиває світло, що потрапляє на фоторецептори, завдяки чому ти, як кіт, бачиш вночі і в темряві. Найновіша idée fixe Ортолана — забезпечити всьому людству можливість котячого бачення. В рамках приготування до такої високої мети він має намір прищепити твоє tapetum lucidum якійсь черговій мутації, котру саме творить, а tapetum для пересадки мусить походити від живого донора.

Геральт обережно поворушив пальцями і долонею.

— Ортолан, високоморальний і милосердний маг, має намір, усунувши твої очні яблука, подарувати тобі життя. Думає, що краще бути сліпцем, ніж небіжчиком, особливо ж його жахає думка про завдання болю твоїй коханці, Єнніфер з Венгербергу, яку він обдаровує великим і незрозумілим у його випадку почуттям. Крім того, він, Ортолан, вже наблизився до розробки магічної регенераційної формули. Через кілька років звернешся до нього, і він поверне тобі зір. Тішишся? Ні? І слушно. Що? Хочеш щось сказати? Говори, я слухаю.

Геральт вдав, що ледве, з труднощами ворушить губами. Хоча й не мусив вдавати, що з труднощами. Дегерлюнд встав з крісла, схилився над ним.

— Нічого не розумію, — скривився. — Та мене й не надто цікавить, що там ти хочеш сказати. Я, натомість, міг би тебе про дещо повідомити. Отож знай, що серед моїх численних талантів є також ясновидіння. Ясно бачу, що, коли Ортолан відпустить тебе, осліпленого, на свободу, Буе з Бангом чекатимуть. І тоді ти потрапиш до моєї лабораторії, цього разу остаточно. Я маю намір провести твою вівісекцію. Головним чином задля розваги, хоч трохи мені й цікаво, що там у тебе всередині. А закінчивши здійсню, як кажуть різники, розбір туші. Буду по шматку розсилати твої рештки до Ріссбергу. Для перестороги, щоб знали, яка доля моїх ворогів.

Геральт зібрав всі сили. Було їх небагато.

— А раз вже зайшла мова про Єнніфер, — чародій схилився так низько, що відьми́н почув його м’ятне дихання, — то мене, на відміну від Ортолана, думка про її страждання неймовірно тішить. Отож відкраю той фрагмент, який вона найвище в тобі цінувала — і вишлю їй до Венгер…

Геральт склав пальці в Знак і доторкнувся до обличчя чародія. Сорель Дегерлюнд захлинувся, впав на крісло. Захрипів. Очі відкотилися йому десь в глибину черепа, голова звисла на плече. Ланцюжок медальйону випав з безвладних пальців.

Геральт зірвався, правильніше, спробував зірватися, єдине, що йому вдалося, — це не впасти з крісла на підлогу, головою відразу ж під черевики Дегерлюнда. Перед самим його носом був випущений чародієм медальйон. На золотому овалі блакитний емальований дельфін nageant. Герб Кераку. Він не мав сили ні дивуватися, ні задумуватися. Дегерлюнд почав голосно харчати, видно було, що зараз отямиться. Знак Somne подіяв, але не дуже сильно і ненадовго, відьми́н був занадто ослаблений дією отрути.

Встав, тримаючись за стіл, зіштовхуючи з нього книги й сувої.

До кімнати вбіг Паштор. Геральт навіть не намагався вдатися до Знаків. Вхопив зі столу оправлений в шкіру й мосяж гримуар, лупнув горбаня по шиї. Паштор з розмаху сів на підлогу, випустив арбалет. Відьми́н гупнув його ще раз. І повторив би, але інкунабул вислизнув з його онімілих пальців. Він вхопив карафку, що стояла на книгах, і розбив її Пашторові на голові. Горбань, хоч залитий кров’ю і червоним вином, не відступив. Кинувся на Геральта, навіть не струсивши з повік осколків кришталю.

— Буеее! — вереснув, хапаючи відьми́на за коліна. — Бааанг! До мене! До ме…

Геральт вхопив зі стола черговий гримуар, тяжкий, з оправою, інкрустованою фрагментами людського черепа. Врізав ним горбаня, аж полетіли уламки кості.

Дегерлюнд захрипів, спробував підняти руку. Геральт зрозумів, що він намагається кинути закляття. Все гучніше тупання важких стоп свідчило про те, що Буе й Банг наближаються. Паштор рачкував на підлозі, мацав, шукаючи арбалет.

Геральт побачив на столі свій меч, вхопив його. Заточився, ледь не впав. Піймав Дегерлюнда за комір, приклав вістря йому до горла.

— Твій сігіл! — крикнув йому просто в вухо. — Телепортуй нас звідси!

Буе й Банг, озброєні булатами, зіткнулися в дверях і намертво застряли в них. Жоден і не подумав пропустити іншого. Рама тріщала.

— Телепортуй нас! — Геральт вхопив Дегерлюнда за волосся, перегнув йому голову назад. — Негайно! А то горлянку тобі переріжу!

Буе й Банг випали з дверей разом з рамою. Паштор знайшов і підняв арбалет.

Дегерлюнд тремтячою рукою розстібнув сорочку, прокричав заклинання, але ще до того, як їх охопила темрява, вирвався з рук відьми́на і відштовхнув його. Геральт вхопив чарівника за мереживний манжет і спробував притягнути, але в цей момент портал спрацював і всі почуття, включно з дотиком, зникли. Він почув, що якась стихійна сила всмоктує його, шарпає ним і крутить, як у вирі. Холод паралізував. На частку секунди. Одну з найдовших і найнеприємніших часток секунди в його житті.

Ринув на землю, аж задудніло. Навзнак.

Розплющив очі. Довкола панувала чорна, непроглядна темрява. Я осліп? Втратив зір?

Не втратив. Попросту була дуже темна ніч. Його, як вчено назвав Дегерлюнд, — tapetum lucidum подіяло, вихопило все світло, яке в цих умовах можна було вхопити. Через хвилину розпізнав довкола контури якихсь стовбурів, дерев чи кущів.

А над головою, коли розвіялися хмари, побачив зорі.

Інтерлюдія

Назавтра

Слід було визнати: будівничі з Фіндетанну свою справу знали і не лінувалися. Хоча Шевльов сьогодні вже кілька раз бачив їх при ділі, він з цікавістю спостерігав за встановленням чергового копра. Три з’єднані балки утворювали козли, на вершині яких підвісили колесо. На колесо закинули линву, до неї прикріпили масивну обковану колоду, на професійному жаргоні звану «бабою». Ритмічно покрикуючи, будівничі тягли за линву, піднімали бабу до самої вершину козлів, після чого швидко її опускали. Баба з розмахом падала на вкопаний стовп, глибоко вбиваючи його в землю. Вистачало трьох, від сили чотирьох ударів бабою, щоб стовп стояв як вмурований. Будівничі миттю демонтували копер і вантажили його елементи на підводу, а за цей час один з них вилазив на стовп і прибивав до стовпа емальовану бляху з гербом Реданії — срібним орлом на червоному полі.

Заслугою Шевльова і його вільної компанії, — як, також, заслугою копрів і їхньої команди, — провінція Приріччя, що входила до складу Реданського королівства, збільшила сьогодні свою площу. Доволі серйозно збільшила.

Майстер будівничих підійшов, витираючи чоло шапкою. Спітнів, хоч нічого не робив, якщо не рахувати сипання матюками. Шевльов знав, про що спитає майстер, — він кожного разу про це питав.

— Де наступний? Пане начальнику?

— Я покажу, — Шевльов повернув коня. — Давайте за мною.

Візники шмагнули волів, підводи будівничих сонно рушили по хребті узгір’я, дорогою, трохи розмоклою після вчорашньої грози. Відразу ж добралися до чергового стовпа, оздобленого чорною бляшкою, розмальованою ліліями. Стовп вже лежав, схований у кущах, компанія Шевльова встигла про це потурбуватися. От як перемагає прогрес, подумав Шевльов, от як тріумфує технічна думка. Темерський стовп, встановлений вручну, можна вирвати і звалити вмент. А вбитого копром реданського стовпа так легко з землі не витягнеш.

Махнув рукою, вказуючи будівничим напрямок. Кілька стай звідси на південь. Аж за село.

Мешканців села — наскільки купка хатин і хиж заслуговувала цієї назви, — вершники з компанії Шевльова вже встигли зігнати на майдан і чвалували довкола них, здіймаючи куряву і напираючи на зібраних кіньми. Ескайрак, завжди запальний, не жалував їм батога. Інші крутилися верхи біля хат. Пси дзявкали, баби голосили, діти верещали.

До Шевльова під’їхало троє вершників. Худий як тріска Ян Малкін, званий Кочергою. Просперо Басті, більше відомий як Сперрі. Та Айлеах Мор-Дху, звана Фригою, на сивій кобилі.

— Зібрали-сьмо їх, як ти казав, — сповістила Фрига, зсуваючи на потилицю рисячий ковпачок. — Ціле село.

— Нехай втихомиряться.

Зігнані втихли, не без допомоги нагайок і київ. Шевльов під’їхав ближче.

— Як та діра називається?

— Воля.

— Ще одна Воля? Та мужичня на гріш фантазії не має. Сперрі, веди будівничих далі. Покажи їм, де мають забивати стовп, бо знов місця поплутають.

Сперрі свиснув, повернув коня. Шевльов під’їхав до зігнаних. Фрига і Кочерга стали обабіч нього.

— Мешканці Волі! — Шевльов встав у стременах. — Слухати мене уважно! З волі й наказу Його Високості ласкаво нам пануючого короля Визімира сповіщаю вам, що віднині ця земля, аж по граничні стовпи, належить до королівства Реданії, а Його Високість король Визімир є вашим паном і монархом. Маєте йому віддавати шану, послух і данину. А з комірним і податками зволікаєте! За наказом короля, маєте негайно погасити цей борг. Тут присутньому комірнику до скарбниці.

— Як же то? — гукнув хтось з юрби. — Як платити? Ми-сьмо вже заплатили.

— Таж преці данину вже з нас здерли!

— То з вас темерійські комірники здерли. Незаконно, бо тут не Темерія, а Реданія. Бачите, де стовпи стоять?

— Таже ше вчора, — завив хтось із селян, — була тутка Темерія. Як то? Заплатив-ім, як казали…

— Права не маєте!

— Хто? — вереснув Шевльов. — Хто тут роззявляє пельку? Я маю право! Маю королівський наказ! Ми — королівське військо! Як хто хоче тут на господарці зостати, мусить заплатити данину до грошика! А хто не хоче — марш на чотири вітри! Ви Темерії платили? Що, за темерійців себе маєте? Лахи під пахи і за границю! Але самі тільки лахи, бо господарство й худоба Реданії належать!

— Розбій! Розбій і гвалт! — крикнув, виступаючи, високий чоловік з буйною чуприною. — Ніяке ви не королівське військо, а розбійники! Не маєте пра…

Ескайрак під’їхав і шмагнув крикача батогом. Крикач впав. Інших заспокоїли деревками списів. Компанія Шевльова вміла давати собі раду з селянами. Пересували границю вже тиждень і не одну слободу спацифікували.

— Хтось жене, — вказала нагайкою Фрига. — Часом, не Фиш?

— Він, хто більше, — Шевльов глянув з-під долоні. — Кажи ту чудачку з возу стягнути і приставити сюди. Сама забирай пару хлопців і об’їжджайте околицю. Хуторяни сидять по зрубах і полянах, треба і їм дати знати, кому тепер мають податки платити. А як хто роз’єрепениться, то знаєте, що робити.

Фрига по-вовчому всміхнулася, блиснувши зубами. Шевльов співчував хуторянам, яких вона відвідає. Хоча їхня доля його не обходила.

Глянув на сонце. Треба поспішати, подумав. До полудня варто б ще кілька темерійських стовпів звалити і кілька наших вбити.

— Ти, Кочерго, за мною. Виїдемо гостям назустріч.

Гостей було двоє. Один мав солом’яний капелюх на голові, різко окреслену щелепу і висунуте підборіддя, аж чорне від кількаденної щетини. Другий був потужної статури, справжній вернигора.

— Фиш.

— Пане сержанте.

Шевльов здригнувся. Явіл Фиш — недарма, мабуть, — натякнув на давнє знайомство, з часів спільної служби у регулярному війську. Шевльов не любив, щоб йому нагадували про ті часи. Не хотів пам’ятати ні про Фиша, ні про службу, ні про засрану підофіцерську платню.

— Як бачу, — Фиш кивнув у бік села, звідки долинали вереск і плач, — вільна компанія при ділі? Каральна експедицію, ні? Будете палити?

— То моя справа, буду чи ні.

Не буду, подумав. З жалем, бо любив палити села, а компанія теж любила. Але не казали. Границю казали поправити, данину взяти з селян. Непокірних вигнати, але майна не чіпати. Новим поселенцям послужить, яких сюди переведуть. З півночі, де навіть на перелогах тісно.

— Я чудачку піймав і маю, — сповістив. — Як було домовлено. Зв’язану. Нелегко було, щоби знав, то більше полічив би. Але як домовилися на п’ятсот, то п’ятсот належиться.

Фиш кивнув, вернигора під’їхав, вручив Шевльову дві сакевки. На передпліччі мав витатуйовану змію, згорнуту як буква S довкола клинка стилету. Шевльов знав це татуювання.

З’явився вершник з компанії, з бранцем. Чудачка мала на голові мішок, що сягав аж по коліна, обкручений шнурком, щоб зв’язати руки. З-під мішка стирчали голі ноги, худі, як палиці.

— Це що? — вказав Фиш. — Коханий пане сержанте? П’ятсот новіградських корун, трохи забагато за кота в мішку.

— Мішок задарма, — холодно відповів Шевльов. — І ще добра порада. Не розв’язуй і всередину не заглядай.

— А то чого?

— Ризиковано. Покусає. Або наврочить.

Вернигора втягнув бранку на кульбаку. Спокійна досі чудачка зашамоталася, заборсалася, заскавчала з-під мішка. Але даремно, мішок надійно її зв’язував.

— Звідки мені знати, — спитав Фиш, — чи то та, за яку плачу? А не якесь принагідне дівчисько? Хоч би з того-он сільця?

— Брехуном мене називаєш?

— Та ти що, ти що, — Фиш збавив тон, в чому йому допоміг вигляд Кочерги — той саме мацав руків’я сокири при сідлі. — Я тобі вірю, знаю, що твоє слово — не дим. Та ж ми давно знаємося, ні? В старі добрі часи…

— Я поспішаю. Обов’язок кличе.

— Бувай, сержанте.

— От цікаво, — озвався Кочерга, дивлячись їм вслід — Цікаво, нащо вона їм. Та чудачка. Ти не питав.

— Я не питав, — холодно визнав Шевльов. — Про таке не питають.

Трохи співчував чудачці. Її доля його не обходила. Але здогадувався, що буде незавидною.

У світі, де смерть – мисливець, немає часу для сумнівів і жалкувань. Є час тільки для прийняття рішень. І неважливо, якими є ці рішення – ніщо не може бути більш або менш важливим, ніж будь-що інше. У світі, де на нас полює смерть, немає великих або маленьких рішень. Є лише рішення, які ми приймаємо, дивлячись в очі нашій неминучій смерті.

Розділ дванадцятий

На перехресті шляхів стояв дороговказ — стовп, з прибитими до нього дошками, що вказували чотири сторони світу.

* * *

Світанок застав його там, де він впав, викинутий порталом, на мокрій від роси траві, у заростях біля болота чи озерця, що аж роїлися від птаства, гелготіння й крякання якого вирвало його з тяжкого і втомливого сну. Вночі він випив відьми́нський еліксир, що його завжди передбачливо тримав у срібній плящинці у вшитому в пояс тайнику. Еліксир, званий Іволгою, вважався панацеєю, особливо помічною при отруєннях, інфекціях та наслідках дії токсичних речовин. Іволга рятувала Геральта стільки разів, що він і злічити не міг, але ще ніколи еліксир не спричиняв такої реакції, як зараз. Цілу годину після вживання мучили його дрощі і надзвичайно сильні блювотні позиви, а він зі всіх сил з ними боровся, розуміючи, що не може допустити блювання. Зрештою, хоч і переміг, але, виснажений, провалився у глибокий сон. Хоча цей сон теж міг бути наслідком співдії скорпіонової отрути, еліксиру й телепортаційної подорожі.

Щодо подорожі, він так і не зрозумів до кінця, що трапилося і чому створений Дегерлюндом портал викинув його на цьому болотистому пустирі. Навряд чи причиною цього були свідомі дії чарівника, ймовірніше, трапилася звичайна телепортаційна аварія, якої він побоювався весь тиждень. Те, про що він часто чув, а кілька раз навіть був свідком — як портал, замість переслати пасажира в потрібне місце, викидав його бозна-де.

Коли він очуняв, в правій руці тримав меча, а в лівій – шмат тканини, при світлі дня розпізнаний як мереживний манжет. Тканина була обрізана рівно, мов ножем втяв. Однак слідів крові не було, тож телепорт не втяв руки, а саму тільки сорочку. Геральт жалів, що тільки сорочку.

На початку своєї відьми́нської кар’єри Геральт був свідком аварії, яка назавжди прищепила йому відразу до телепортації. Серед нуворишів, багатих панків і золотої молоді панувала в той час мода на пересилання з місця на місце, а деякі чародії за казкові суми забезпечували таку розвагу. Якогось дня — відьми́н саме був при тому — пересланий аматор телепортації з’явився в порталі хірургічно точно розтятим по вертикальній площині симетрії. Виглядав, як розкритий футляр для контрабасу. Потім все з нього випало й вилилося. Після цього випадку захоплення телепортами істотно зменшилося.

Порівняно з чимось таким, подумав Геральт, приземлення серед багнища було справжньою розкішшю.

Він ще не повністю відновив сили, в голові йому паморочилося і млоїло. Однак часу на відпочинок не було. Геральт знав, що портали залишають сліди, а чародії вміли відслідковувати трасу телепорту. Правда, якщо це дійсно було дефектом порталу, прослідкувати дорогу навряд чи вдасться. Але й так не варто було надовго залишатися поблизу місця приземлення.

Він вирушив жвавим ходом, щоб розігрітися й розрухатися. Почалося з мечів, подумав, чалапаючи по калюжах. Як це охарактеризував Горицвіт? Низка нещасливих випадків і невдалих інцидентів? Спершу я втратив мечі. Ледве минуло три тижні, а вже й коня нема! Якщо залишену в Сосниці Рибку хтось не знайде і не привласнить, то, напевно, загризуть її вовки. Мечі, кінь. Що далі? І подумати страшно.

Після годинної переправи через багна він вибрався на сухіший терен, після другої години вийшов на битий шлях. А ще через півгодини дійшов до перехрестя шляхів.

* * *

На перехресті шляхів стояв дороговказ — стовп, з прибитими до нього дошками, що вказували чотири сторони світу. Всі були запаскуджені мандрівним птаством і густо всіяні дірками від болтів. Як виглядало, кожен проїжджаючий чув обов’язок пальнути в дороговказ з арбалету. Отож, щоб прочитати написи, слід було підійти дуже близько.

Відьми́н підійшов. І розібрав напрямки. Дошка, що вказувала на схід — згідно з положенням сонця — носила напис «Хіріппа», протилежна керувала до Тегмонду. Третя дошка вказувала дорогу до Фіндетанну, четверта невідомо куди, бо хтось заляпав напис смолою. Попри це, Геральт більш-менш знав, де опинився.

Телепорт викинув його на межиріччі, утвореному двома рукавами ріки Понтар. Південний рукав, з огляду на розміри, удостоївся у картографів власної назви, — на багатьох картах значився Емблею. Натомість держава, точніше, державка між рукавами звалася Емблонією. Себто, колись так звалася, вже доволі давно. Королівство Емблонія припинило своє існування півстоліття тому. Були на це причини.

У більшості королівств, князівств та інших державних утвореннях на відомих Геральту землях, справи — в загальних рисах — укладалися більш-менш добре. Правда, система кульгала, не без того, однак діяла. В переважній більшості суспільств правлячий клас правив, замість виключно красти і займатися азартними іграми навпереміну з розпустою. Серед громадської еліти тільки незначний процент вважав, що гігієна — то ім’я проститутки, а дизентерія — птах з родини жайворонкових. Робітники й селяни теж лише в незначній мірі складалися з кретинів, які жили тільки сьогоднішнім днем і сьогоднішньою горілкою, неспроможні своїм атрофованим мозком осягнути щось таке незбагненне, як завтрашній день і завтрашня горілка. Жерці переважно не виманювали від людей гроші і не розбещували малолітніх, а жили собі в святинях, повністю поглинуті намаганням збагнути незбагнену загадку віри. Психопати, диваки, маргінали й ідіоти не пхалися до політики і до важливих посад в уряді та адміністрації, а всього лишень руйнували власне життя. Сільські дурники сиділи по селах, за стодолами, не намагаючись вдавати з себе народних трибунів. Так було у більшості держав.

Але королівство Емблонія не належало до більшості. За всіма раніше переліченими критеріями було меншістю. І за багатьма іншими.

Отож занепало. А потім і зовсім пропало. Про це подбали потужні сусіди, Темерія й Реданія. Однак Емблонія, хоча й невдалий політичний витвір, мала чимале багатство. Була розміщена в алювіальній долині ріки Понтар, яка віками відкладала тут несений повінню мул. А з мулу виникли надзвичайно родючі алювіальні ґрунти. Під правлінням владців Емблонії родючі долини почали швидко перетворюватися у зарості й перелоги, де мало що вдавалося посадити, ще менше — зібрати. Натомість Темерія з Реданією переживали бурхливе збільшення населення, отож сільськогосподарська продукція була для них питанням державної ваги. Долини Емблонії вабили. Два розділені Понтаром королівства без особливих церемоній поділилися Емблонією, а її назву стерли з карт. Частину, анексовану Темерією, назвали Понтарією, а те, що дісталося Реданії, — Приріччям. До мулистих долин заманили силу переселенців. Під оком справних урядників, внаслідок правильної сівозміни і меліорації, ареал, хоч і невеликий, швидко перетворився на аграрний Ріг Достатку.

Однак невдовзі почалися суперечки. Тим затятіші, чим щедріші плоди родили понтарські долини. Трактат, що описував кордон між Темерією й Реданією, містив параграфи, які можна було інтерпретувати неоднозначно, а додані до трактату карти взагалі не годилися ні на що, бо картографи спартачили роботу. Та й ріка постаралася — після тривалих дощів могла змінити своє русло і пересунутися на дві-три милі. Отаким робом Ріг Достатку перетворився в яблуко розбрату. Додалися усілякі династичні шлюби й союзи, почалися дипломатичні ноти, митні війни і торгові ембарго. Прикордонні конфлікти наростали, кровопролиття виглядало неуникним. І, врешті, до нього дійшло — а потім доходило регулярно.

У своїх мандрах в пошуках роботи Геральт зазвичай уникав територій, де часто доходило до збройних сутичок, бо в таких місцях знайти роботу було складно. Познайомившись раз чи двічі з регулярним військом, найманцями чи мародерами, хлібороби впевнялися, що шаліючий в околиці вовкулака, стрига, троль з-під мосту чи упир з кургану — це порівняно незначна проблема, невелика загроза і жаль грошей на відьми́на. Є пильніші справи, як хоча б відбудова спаленої військом хатини і закупівля нових курей замість тих, яких вояки вкрали і зжерли. Через це Геральт не дуже знав терени Емблонії, чи, згідно з новішими картами, Понтарії і Приріччя. Зокрема, навіть не здогадувався, до якого з вказаних на дороговказі селищ було б найближче і куди він повинен вирушити з роздоріжжя, щоб якнайшвидше попрощатися з пустищами, а привітатися хоч з якоюсь цивілізацією.

Геральт відважився на Фіндетанн, себто на північ. Більш-менш в цьому напрямку знаходився Новіград, туди він мусив добратися і якщо мав шанс повернути свої мечі, то обов’язково до п’ятнадцятого липня.

Приблизно через годину швидкого маршу утрапив просто в те, чого так прагнув уникнути.

* * *

Біля самого зрубу було селянське обійстя, вкрита соломою хата і кілька клунь. Про те, що там діється щось незвичайне, сповіщали гучне дзявкання пса і шалене гелготіння домашнього птаства. Дитячий вереск і жіночий плач. Лайка.

Він підійшов, подумки кленучи своє дурне щастя і свої принципи.

В повітрі літало пір’я, один зі збройних торочив до сідла наловлених курей. Інший збройний обкладав гарапником скуленого на землі селянина. Ще інший шарпався з жінкою, за поли порваної одежі якої чіплялася дитина.

Підійшов, без церегелів і розмов ухопив за піднесену руку з гарапником, скрутив. Збройний завив. Геральт пхнув його на стіну курника. Вхопивши за комір, відтягнув другого від жінки, штовхнув на пліт.

— Забирайтеся звідси, — коротко наказав. — Вже.

Швидко видобув меча, на знак того, щоб до нього ставилися відповідно до ситуації. І щоб переконливо нагадати про можливі наслідки невідповідного ставлення. Один зі збройних голосно зареготав. Другий завторував, хапаючись за руків’я меча.

— Ти на кого рота розняв, волоцюго? Смерті шукаєш?

— Я сказав, забирайтеся звідси.

Збройний, що торочив курей, відвернувся від коня і виявився жінкою. Гарненькою, якщо не рахувати негарно примружених очей.

— Тобі життя набридло? — Як виявилося, жінка вміла ще негарніше кривити губи. — А, може, на голову впав малим? Рахувати не вмієш? Я тобі підповім. Ти один, нас трійко. Значиться, нас більше. Значиться, маєш тепер повернутися і марш звідси, підскакуючи. Скільки сил в ногах, доки ще маєш ноги.

— Геть. Ще раз повторювати не буду.

— Ага. Троє — то для тебе ніщо? А дванадцятеро?

Довкола задудніли копита. Відьми́н розглянувся. Дванадцять кінних і збройних. Націлені в нього списи й рогатини.

— Ти! Гультяю! Меч на землю!

Він і не думав підкоритися. Відскочив під курник, щоб хоч якось захистити спину.

— Фриго, що там таке?

— Селюк єрепенився, — пирснула названа Фригою жінка. — Що він, мовляв, данини не платить, бо вже раз платив, фа-фа, ля-ля. Почали ми хамлюгу розуму вчити, а тут цей сивий — як з-під землі виріс. Лицар, бачте, трапився шляхетний, оборонець вбогих і гнаних. Сам один, а до нас писок роззявив.

— Такий роззявистий? — зареготав один з вершників, напираючи на Геральта конем і погрожуючи йому списом. — Побачимо, як його до горла роззявить!

— Кинь меча! — наказав вершник в береті з пірцем, що виглядав командиром. — Меча на землю!

— Кольнути його, Шевльов?

— Облиш, Сперрі!

Шевльов дивився на відьми́на з висоти кульбаки.

— Що, не кинеш меча? — оцінив. — Такий ти молодець? Такий крутий? Устриці зі шкарлупою їсиш? І смолою запиваєш? Ні перед ким коліна не схиляєш і лишень скривджених захищаєш? Такий ти вразливий на кривди? Ану, перевіримо. Кочерга, Лігенза, Флоквет!

Вояки миттю зрозуміли отамана, видно, мали відповідний досвід і виробили процедуру. Зіскочили з сідел. Один приклав селянину ніж до шиї, другий вхопив жінку за волосся, третій піймав дитину. Дитина закричала.

— Меч на землю, — наказав Шевльов. — Негайно. Інакше… Лігенза! Підріж селюку горлянку.

Геральт кинув меч. Його відразу ж оточили, притисли до дощок. Погрозили вістрями.

— Ага! — Шевльов зсів з коня. — Подіяло!

— Потрапив ти в тарапати, селянський оборонцю, — додав сухо. — Вліз в параду і диверсію вчинив королівській службі. А я маю патент за таку провину арештувати і під суд віддавати.

— Арештувати? — скривився згаданий Лігенза? — Суб’єкції собі робити? В петлю й на галузку! Та й по всьому.

— Або на місці розсікти!

— Таже я, — сказав раптом один з вершників, — колись його бачив. То відьми́н.

— Хто-хто?

— Відьми́н. Чарівник, наче потвор забиває, за плату.

— Чарівник? Тьху, тьху! Забити його, доки не наврочив!

— Заткнися, Ескайраку. А ти, Тренте, говори. Де ти його бачив і як то було?

— В Маріборі то було. В тамтешнього війта, він його наймав якусь потвору забити. Вже не згадаю, яку. Але його самого затямив, по тому білому волоссю.

— Га! Коли він на нас скочив, то хтось його проти нас найняв!

— Відьми́ни є від потвор. Тільки від потвор людей боронять.

— Ага! — Фрига зсунула на потилицю рисячий ковпак. — Казала я! Оборонець! Повидів, як Лігенза селюка батогом шмагає, а Флоквет до баби добирається…

— І туди вас приділив, куди належитеся? — приснув Шевльов. — До потвор? То ще вам поталанило. Бо річ, як мені видається, проста. Я, коли при війську служив, то чув про тих відьми́нів що іншого. Бралися до всього, до шпигування, до охорони, навіть до найманого вбивства. Називали їх Котами. Цього тут Трент в Маріборі бачив, у Темерії. Значиться, то темерійський найманець, саме проти нас найнятий, через ті граничні стовпи. Остерігали мене в Фіндетанні перед темерійськими найманцями, нагороду обіцяли за пійманих. Повеземо його в путах до Фіндетанну, видамо коменданту, нагорода наша. Ну-бо, в’яжіть його! Чого стали? Боїтеся? Та він і не опирається. Знає, що ми тоді з бабами зробимо.

— А хто його, курва, діткнеться? Як він чарівник?

— Тьху, на пса вроки!

— Страхопуди! — вереснула Фрига, відв’язуючи ремінь від в’юків. — Заячі душі! Я то зроблю, як ніхто тут більше яєць не має!

Геральт дозволив, щоб його зв’язали. Вирішив бути покірним. Поки що.

З лісової дороги виїхали два волові запряги, навантажені жердинами й елементами якихсь дерев’яних конструкцій.

— Хай хтось піде до теслярів і комірника, — наказав Шевльов. — Скажете, нехай вертаються. Досить стовпів вбили, на сьогодні годі. А ми собі коней попасемо. Перетрусимо обійстя, чи там нічого на пашу для коней не знайдеться. І нам на харч.

Лігенза підняв і оглянув Геральтів меч, набуток Горицвіта. Шевльов відібрав. Зважив, махнув, закрутив млинка.

— Ну, — сказав, — поталанило вам, що ми саме над’їхали. Був ви вас покраяв, аж любо глянути, тебе, Фригу й Флоквета. Про ті відьми́нські мечі легенди ходять. Найкраща сталь, багато раз складена і скована, знов складана і знов скована. Та ще й спеціальними чарами обкладена. Тому нечувано сильна, пружна й гостра. Відьми́нське вістря, кажу я вам, бляхи й кольчуги тне, як лляні сорочки, а кожен інший клинок ріже, як макарони.

— Не може бути, — заявив Сперрі. Як і в багатьох інших, вуса у нього були в сметані, яку вони знайшли в хаті і вицямкали до дна. — Не може бути, щоб як макарони.

— І я не вірю, — додала Фрига.

— Трудно, — докинув Кочерга, — у щось таке повірити.

— Так? — Шевльов став у фехтувальній позиції. — То стань котрий, перевіримо. Що, є охочі? Ну? Чого так тихо зробилося?

— Добре, — виступив і добув меча Ескейрак. — Я стану. А, раз козі смерть! Побачу, чи… Вдармо, Шевльов!

— Вдармо. Раз, два… Три!

Мечі забриніли, зіткнувшись. Тріскаючий метал жалібно зойкнув. Фрига аж присіла, коли зламаний уламок клинка свиснув мимо її скроні.

— Курва мать, — промовив Шевльов, недовірливо оглядаючи клинок, зламаний на кілька пальців вище золоченого руків’я.

— А на моєму ні щербинки! — підняв меча Ескейрак. — Ха, ха, ха! Ані щербинки! Хоч би тобі знак.

Фрига дзвінко засміялася. Лігенза замекав, як цап. Решта розреготалася.

— Відьми́нський меч? — пирснув Сперрі. — Ріже, як макарони? Та сам він, курва, макарон.

— То… — Шевльов закусив губи. — То дрантя якесь, курва б його. То якась тандета… А ти…

Відкинув рештки меча, глипнув на Геральта і вказав на нього грізним жестом:

— Ти дурисвіт. Скоморох і дурисвіт. За відьми́на себе видаєш, а таку липу… Таке, курва, руп’яття замість порядного клинка носиш? Цікаво, скількох добрих людей ти ошукав? Зі скількох бідолах гроші витягнув, шахраю? Ой, висповідаєшся ти з гріхів у Фіндетанні, там вже тебе староста до сповіді схилить.

Сапнув, плюнув, тупнув.

— На коней! Забираємося звідси!

Від’їхали, сміючись, співаючи і посвистуючи. Сім’я хуторян похмуро дивилася їм вслід. Геральт бачив, як ворушаться їхні губи. Нескладно було здогадатися, якої долі і якого талану бажають вони Шевльову і його компанії.

Хуторянин навіть у найсміливіших мріях не припускав, що його побажання здійсняться так буквально і так швидко.

* * *

Вони доїхали до роздоріжжя. Гостинець, що вів на захід і проходив по балці, був розритий колесами й копитами, тут, видно, проїхали вози теслярів. Сюди вирушила і компанія. Геральт йшов за конем Фриги, на поворозі, прив’язаному до луки її сідла.

Раптом кінь Шевльова, який їхав першим, заіржав та став дибки.

На узбіччі балки щось раптом зблиснуло, засвітилося і стало туманно опалізуючою кулею. Куля зникла, на її місці з’явилася дивна група. Кілька сплетених між собою фігур, що обіймали одне одного.

— Кий дідько? — закляв Кочерга і під’їхав до Шевльова, котрий заспокоював коня. — Що то таке?

Група розділилася. На чотири постаті. Худорлявого, довговолосого і дещо женоподібного мужчину. Двох довгоруких велетнів на кривих ногах. І горбатого карлика, озброєного великим арбалетом з двома сталевими ложами.

— Бууех-гггрррр-ееееггг-буеееег! Буеег-геег!

— До зброї! — вереснув Шевльов! — До зброї, товариство!

Клацнула спершу одна, потім інша тятива великого арбалету. Поцілений в голову Шевльов загинув на місці. Кочерга, перш ніж впасти з сідла, якийсь час дивився на свій живіт, пробитий болтом навиліт.

— Бий! — Компанія як один добула мечі! — Бий!

Геральт не збирався бездіяльно чекати на результат зустрічі. Склав пальці у знак Ігні, пропалив шнурок, який зв’язував йому руки. Вхопив Фригу за пояс, скинув її на землю. Сам скочив у сідло.

Щось сліпуче блиснуло, коні почали іржати, кидатися і бити повітря копитами передніх ніг. Кілька вершників впало, потоптані кричали. Сива кобила Фриги теж сполошилася, перш ніж відьми́н її заспокоїв. Фрига зірвалася, скочила, вчепилася за уздечку. Він відштовхнув її ударом кулака і пустив кобилу чвалом.

Схилений над шиєю коня, не бачив, як Дегерлюнд черговими магічними знаками полохає коней і засліплює вершників. Як на вершників, ревучи, нападають Буе й Банг, один із сокирою, інший з широким булатом. Не бачив бризків крові, не чув вересків мордованих.

Не бачив, як гине Ескайрак, а відразу ж після нього Сперрі, розпанахані Бангом наче риби. Не бачив, як Буе звалює Флоквета разом з конем і як потім витягає його з-під коня. Але крик Флоквета, що ламався, як голос зарізуваного півня, чув ще довго.

До моменту, коли звернув з гостинця і в’їхав у ліс.

Як махакамську заливайку робити, то так: якщо літом, лисичок, як восени, заячок назбирай. А зимою чи напровесні випало, то візьми грибів сушених добру жменю. В горнятку водою залий, мочи цілу ніч, зранку посоли, пів цибулі вкинь, вари. Відціди, але відвару не змарни, злий його в начиння, але вважай, щоби без піску, котрий конче на дні горнятка осяде. Картоплю звари, на кубики покрай. Візьми шпондерку жирного багато, покрай, присмаж. Цибулю наріж пластерками, в жирі з шпондерка витопленім всмаж так, щоб туй-туй припалилася. Візьми баняк великий, вкинь в нього все, а й про покраяні гриби не забудь. Залий грибним відваром, води додай, скільки треба, залий на смак журовою закваскою — як таку закваску готувати, в іншому місці перепис є. Нехай кіпне, сіллю, перцем і майораном приправ за смаком і охотою. Шкварками з солонини закрась. Сметаною підбити, то справа густу, але вважай: то всупереч нашій краснолюдській традиції, то на людський манір заливайку сметаною забіляти.

Елеонора Рундурін-Піго, Досконала махакамська кухарка, вичерпна наука способів варіння і приряджання страв з м’яса, риби і ярини, як теж готування усіляких соусів, печення пляцків, смаження конфітур, копчення м’яса, виготовлення консервацій, вин, горілок та й інші корисні секрети кухонні й креденсові, конче потрібні кожній добрій і порядній господині.

Розділ тринадцятий

Цю поштову станцію, як майже всі інші, побудували на роздоріжжі, на перехресті шляхів. Покритий ґонтом будинок з підпертим стовпами підсінням, прилягаюча до будинку стайня, дровітня, все це серед групи білокорих беріз. Пусто. На вигляд, — ні гостей, ні подорожніх.

Замучена сива кобила спотикалася, йшла непевно, хитаючись, звісивши голову майже до землі. Геральт підвів її, віддав вуздечку пахолкові.

Пахолок мав на вигляд років сорок — і вони виразно його обтяжували. Погладивши шию кобили, оглянув долоню. Зміряв Геральта поглядом знизу доверху, а потім плюнув йому просто під ноги. Геральт покрутив головою, зітхнув. Не дивувався. Знав, що завинив, перегнув з галопом та ще й на трудному терені. Хотів якнайшвидше опинитися якомога далі від Сореля Дегерлюнда і його прислужників. Розумів, що це не виправдання, та й сам мав не найліпшу думку про людей, які доводять коня до такого стану.

Пахолок відійшов, тягнучи кобилу і бурмочучи собі під носом, не важко було здогадатися, що він бурмоче і що думає. Геральт зітхнув, штовхнув двері, зайшов до станції.

Всередині приємно пахло. Відьми́н раптом відчув, що не їв уже більше ніж добу.

— Коней нема, — випередив його питання поштмейстер, виринаючи з-за прилавку. — А найближча кур’єрка — через два дні.

— Я б щось з’їв, — Геральт глянув вгору, на сволок і крокви високого склепіння. — Заплачу.

— Та нема.

— Гей, гей, пане поштмейстере, — почувся голос з кутка кімнати. — Чи ж годиться так мандрівника трактувати?

За столом в кутку засів краснолюд. Русоволосий і русобородий, одягнений в узорчасто вишитий каптан бордового кольору, оздоблений мосяжними ґудзиками спереду і по манжетах. Щоки в нього були рум’яні, ніс — чималий. Геральт інколи бачив на торзі нетипову картоплю рожевуватого кольору. Ніс краснолюда мав точнісінько таку ж барву. І форму.

— Мені ти пропонував заливайку, — краснолюд зміряв поштмейстера суворим поглядом з-під кущуватих брів. — Та ж не запевнятимеш, що твоя жінка тільки одну її тарілку зготувала. Закладуся на всяку суму, що і для пана прибульця вистачить. Сідай, подорожній. А пива вип’єш?

— Охоче, дякую, — Геральт сів, висипав монетки з тайника у поясі. — Але хай мені дозволено буде пригостити милого пана-добродія. Попри оманливий вигляд, я не заброда і не лезний-волоцюга. Я відьми́н. Саме при роботі, тим-то й одежина потурбована і вигляд недбалий. Даруйте ласкаво. Два пива, господарю.

Пиво миттю опинилося на столі.

— Заливайку жінка зараз подасть, — буркнув поштмейстер. — А за теє — перебачайте. Завше мушу мати щось варене. Над’їде якийсь вельможа, королівський гонець або пошта… Якби забракло і не було чого їм подати…

— Добре, добре, — Геральт підняв кухоль. Він приятелював з багатьма краснолюдами, знав, як припивати і як виголошувати тости.

— За слушну справу!

— І на погибель скурвим синам! — докінчив краснолюд, цокаючи кухлем об його кухоль.

— Мило пити з тим, хто знає звичай і протокол. Я Аддаріо Бах. Повністю Аддаріон, але всі кажуть Аддаріо.

— Геральт з Ривії.

— Відьми́н Геральт з Ривії, — Аддаріо Бах витер піну з вусів. — Чував, аякже. Бувалий з тебе чоловік, не див, що звичаї знаєш. А я тут, вважай, з Цидарису заїхав кур’єрським диліжансом, як то на півдні називають. І чекаю на пересадку, на кур’єрку з Доріану до Реданії, до Третьогору. Ну, — врешті є ота заливайка. Скуштуймо. Найкращу заливайку, треба тобі знати, наші баби в Махакамі варять, ніде такої не з’їсиш. На густій заквасці з чорного хліба й житньої муки, з грибами, з дуже присмаженою цибулькою…

Заливайка на станції була знаменита, лисичок і дуже присмаженої цибулі в ній не бракувало, а якщо чимось і поступалася тій махакамській, вареній краснолюдськими бабами, то Геральт не довідався, чим, бо Аддаріо Бах їв справно, мовчки і без коментарів.

Поштмейстер раптом виглянув через вікно, його реакція спонукала Геральта виглянути теж.

Перед станцію під’їхало двійко коней, обидва у стані ще гіршому, ніж трофейний кінь Геральта. А вершників було аж три. Точніше, троє — два вершники і вершниця. Відьми́н пильно розглянувся по кімнаті.

Скрипнули двері. До станції ввійшла Фрига. А за нею Лігенза і Трент.

— Коней…, — поштмейстер урвав, побачивши меч в руці Фриги.

— Вгадав, — закінчила вона. — Нам саме коні й потрібні. Троє. Ану марш, в минуті щоб вивів зі стайні.

— Коней не…

Та й цього разу не судилося йому договорити. Фрига підірвалася і засвітила йому в очі клинком. Геральт встав.

— Ей же!

Всі троє озирнулися на нього.

— Ти, — процідила Фрига. — Ти. Гунцвоте зателепаний.

На щоці вона мала синяк, саме в тому місці, де він їй і зацідив.

— То все через тебе, — гаркнула. — Шевльов, Кочерга, Сперрі… Всі вирізані, весь загін. А ти мене, скурвинсину, з кульбаки струтив, коня вкрав і втік насероматері. За що зараз з тобою й порахуюся.

Вона була невисока і досить дрібної статі. Але це не ввело відьми́на в оману. Він вже не раз був навчений, що в житті як на пошті — навіть найпаскудніші посилки можуть мати найнепримітніші упаковки.

— Це поштова станція! — заголосив поштмейстер з-за прилавку. — Під королівською охороною!

— Ви чули? — спокійно спитав Геральт. — Поштова станція. Забирайтеся звідси.

— Ти, ланцю сивий, досі рахунку не навчився, — засичала Фрига. — Що, знову підповісти? Ти один, нас троє. Значиться, нас більше.

— Вас троє, — він змірив її поглядом, — а я один. Але вас ні мари не більше. Це такий математичний парадокс і виняток з правил.

— Себто як?

— Себто так, що марш звідси, підскакуючи. Поки ще можете підскакувати.

Він помітив блиск в її очах і відразу зрозумів, що вона належить до тих нечисленних, які в бійці вміють вдарити зовсім не туди, куди дивляться. Але Фрига, видно, не надто довго вправлялася в цьому мистецтві, Бо Геральт без найменших зусиль уникнув підступного удару. Зманеврував коротким піввольтом, копняком підбив ліву ногу Фриги, одним ривком послав її на прилавок. Гримнула об дошки, аж лупнуло.

Лігенза і Трент мусили раніше бачити Фригу в дії, бо її фіаско їх приголомшило, вони завмерли з роззявленими ротами. І не вийшли з цього стану протягом часу достатньо довгого для того, щоб відьми́н встиг вихопити з кута зарані помічену мітлу. Трент спершу дістав по писку березовими гілками, а потім по лобі держаком. Геральт підставив йому мітлу під ноги, копнув у згин коліна і збив з ніг.

Лігенза отямився, вихопив зброю, стрибнув, ударяючи від вуха. Геральт півоборотом уникнув удару, викрутився у повний вольт, виставив лікоть. Лігенза з розгону наткнувся на лікоть діаграфмою, захарчав і впав на коліна. Ще не встиг впасти, як Геральт вихопив йому з пальців меч і підкинув вертикально вгору. Меч вбився у сволок і застряг там.

Фрига заатакувала знизу. Геральтові ледь вистачило часу на фінт. Підбив руку з мечем, вхопив її за передпліччя, повернув, підтяв ноги держаком мітли і кинув на прилавок. Лупнуло.

Трент скочив на нього. Геральт врізав йому мітлою в обличчя, раз, вдруге, втретє, дуже швидко. Потім держаком, в один висок, в інший висок і навідліг по шиї. Вставив держак йому між ноги, притягнув до себе, вхопив за руку, вигнув, вийняв меч з долоні і підкинув вгору. Меч вбився у сволок і застряг там. Трент позадкував, перечепився об лавку і перевернувся. Геральт вирішив, що більше з нього знущатися непотрібно.

Лігенза зіп’явся на ноги, але стояв нерухомо, витріщаючись вгору, на недосяжні мечі, вбиті у сволок. Фрига напала.

Закрутила млинком, зробила фінт, коротко вдарила навідліг. Цей стиль годився для корчемних бійок, в юрбі і при кепському освітленні. Але відьми́нові не заважало ні жодне освітлення, ні його брак, а цей стиль він знав так добре, що далі нікуди. Клинок Фриги протяв повітря, а фінт розвернув її так, що відьми́н опинився в неї за спиною. Вереснула, коли він підклав їй під руку держак мітли і викрутив ліктьовий суглоб. Вийняв меч з її пальців, а саму її відштовхнув.

— Я думав, — оглянув клинок, — цей залишити собі. Як компенсацію за витрачені зусилля. Але передумав. Не носитиму бандитської зброї.

Метнув меч вгору. Клинок вбився у сволок і задрижав. Фрига, бліда, як пергамент, блиснула зубами з-за скривлених губ. Зігнулася, швидким рухом вихопила з халяви ніж.

— А це, — оцінив він, дивлячись їй просто в очі, — дуже дурнуватий замір.

На гостинцю затупали копита, захропли коні, забрязкала зброя. Раптом під станцією аж зароїлося від вершників.

— Я б на вашому місці, — звернувся Геральт до трійці, — сів у кутку на лаві і вдавав, що я не я і кобила не моя.

Гримнули вдарені двері, забрязкали остроги, до кімнати вступили жовніри в лисячих шапках і коротких чорних каптанах зі срібними нашивками. Ними командував вусань, оперезаний кармазиновим поясом. — Королівська служба, — оголосив він, опираючи руку на заткнутому за пояс будзигані. — Вахмістр Ковач, другий ескадрон першої бандерії, збройні сили милостиво нам пануючого короля Фольтеста, пана на Темерії, Понтарії й Махакамі. В погоні за реданською бандою!

В кутку на лавці Фрига, Трент і Лігенза зосереджено придивлялися до носків своїх чобіт.

— Через границю перейшла свавільна купа реданських розбишак, найманих забійців і грабіжників, — проголошував далі вахмістр Ковач. — Ці харцизи перевертають прикордонні стовпи, палять, грабують, катують і мордують королівських підданих. В сутичці з військом королівським ганебно побиті, голови нині виносять, по лісах ховаються, чекають нагоди, щоб за кордон утекти. Такії могли і в цій околиці з’явитися. Хай буде відомо, що допомога їм люб чином, люб словом, і всяка підтримка зрадою вважається, а за зраду шибениця!

— Бачено на цій станції якихсь зайд? Новоприбулих? Значиться, підозрілих? А те ще скажу, що за вказання харциза або поміч у його затриманні належиться нагорода. Сто оренів. Поштмейстере?

Поштмейстер знизав плечима, згорбився, щось промимрив і взявся за витирання шинквасу, дуже низько над ним похилившись.

Вахмістр розглянувся, брязкаючи острогами, підійшов до Геральта.

— Ти хто… Га! Тебе-то я вже бачив. В Маріборі. По тому білому волоссю завважив. Відьми́н, так? Усяких потвор висліджувач і вбивця?

— Саме так.

— Тоді нічого до тебе не маю, а професія твоя, так скажу, достойна, — промовив вахмістр, оціняючи одночасно поглядом Аддаріо Баха. — Пан краснолюд теж поза підозрами, бо серед харцизів жодного краснолюда не помічено. Але для порядку запитаю: що на станції робиш?

— Я прибув диліжансом з Цидарису і чекаю на пересадку. Час тягнеться, отож сидомо тут з паном відьми́ном, милу розмову ведемо і переробляємо пиво на сечу.

— Пересадка, значиться, — повторив вахмістр. — Ясно. А ті двоє? Хто такі? Так, ви, до вас кажу!

Трент розкрив рота. Закліпав. І щось промимрив.

— Що? Як? Встати! Хто такий?

— Облиште його, пане офіцере, — невимушено обізвався Аддаріо Бах. — Мій то слуга, мною найнятий. Недоумок, цілковитий ідіот. Вже зроду такий. На щастя, менші його брати-сестри всі нормальні, їх мати врешті зрозуміла, що, в тяжі будучи, не можна пити з калюжі перед шпиталем для заразних.

Трент ще ширше роззявив рота, опустив голову, захарчав, засопів. Лігенза теж засопів, зробив рух, наче намагався встати. Краснолюд поклав йому руку на плече.

— Сиди, хлопче. І мовчи, мовчи. Я знаю теорію еволюції і від якої істоти пішов рід людський, не мусиш мені про це нагадувати. Даруйте, пане командире. Це теж мій слуга.

— Ну так… — Вахмістр все ще приглядався з недовірою. — Слуги, значиться. Якщо так кажете… А вона? Та молодичка в чоловічому одязі? Гей! Встань, бо хочу до тебе придивитися. Хто ти така? Відповідай, коли питаю!

— Ха, ха, пане командире, — засміявся краснолюд. — Вона? То хвойда, значиться, легкої поведенції. Найняв я її собі в Цидарісі задля грання. З дівкою в подорожі не так нудно, кожен філософ засвідчить.

З розмахом ляснув Фригу по сідницях. Фрига поблідла з люті і заскрипіла зубами.

— Ну так, — скривився вахмістр. — Як я зразу не розпізнав? Таж видно. Напівельфка.

— Твій френзель пів, — гримнула Фрига. — Пів того, що йде на нормальний!

— Тихо, тихо, — збештав її Аддаріо Бах. — Не гнівайтесь, полковнику. Така вже завзята хльорка трапилася. І саме ухо прехихе.

До кімнати вбіг жовнір, склав рапорт. Вахмістр Ковач випростався.

— Банду вислідили! — сповістив. — Вирушаємо в погоню що духу. Вибачте за суб’єкції. Служба.

Вийшов, а солдати разом з ним. За момент з подвір’я почувся тупіт копит.

— Даруйте, — сказав після хвилини тиші Аддаріо Бах до Фриги, Трента і Лігензи, — за цей спектакль, вибачте за спонтанічні слова і простолінійні жести. По правді, то я вас не знаю, мало за вами стою і не сказати, що люблю, але сцен вішання не люблю ще більше. Вигляд шибеників, що дригають ногами, вельми мене пригноблює. Цим спричинені мої краснолюдські фривольності.

— Ці краснолюдські фривольності врятували ваше життя, — докинув Геральт. Годилося б краснолюдові подякувати. Бачив я ваші починання в селянському обійсті, тож знаю, які з вас пташки. Я б пальцем об палець не вдарив у вашій обороні, а такого театру, як пан краснолюд, хоч би хотів, то не вмів відіграти. Отож досі висіли б ви всі троє. Йдіть собі звідси. Раджу напрямок, протилежний до того, яким від’їхали вахмістр і його кавалерія.

— І не пробуйте, — обрізав, помітивши погляди, керовані до вбитих у сволок мечів. — Їх не дістанете. Без них будете менше схильні до грабежу і здирництва. Геть!

— Було неспокійно, — зітхнув Аддаріо Бах, ледь за трійцею зачинилися двері. — Франца, руки ще мені тремтять. Тобі ні?

— Ні, — Геральт усміхнувся, щось згадавши. — Я з цієї точки зору… дещо калікуватий.

— Пощастило деяким, — зашкірився краснолюд. — Навіть каліцтво їм на користь. Ще по пиві?

— Ні, дякую, — заперечливо похитав головою Геральт. — Мені час в дорогу. Я опинився, як би це висловити, в ситуації, коли, скажімо, рекомендований поспіх. І, скажімо, нерозсудливо надто довго залишатися на тому самому місці.

— Я, скажімо, зрозумів. І ні про що не питаю. Але знаєш, відьми́не? Чогось мені відхотілося сидіти на цій станції і два дні бездіяльно чекати на кур’єрку. Раз, бо я б з нудьги вмер. Два, бо та панна, що ти її в поєдинку мітлою переміг, дивним поглядом зі мною попрощалася. Що ж, я в запалі дещо переборщив. Вона, мабуть, не з тих, кого можна безкарно ляскати по задку і називати хвойдою. Раптом повернеться, то я б волів, щоб мене тоді тут не було. То, може, рушаймо разом?

— Охоче, — Геральт знову усміхнувся. — З добрим товаришем в подорожі не так нудно, кожен філософ засвідчить. Якщо тільки нам по дорозі. Мені в Новіград треба. Мушу туди добратися до п’ятнадцятого липня. Конче до п’ятнадцятого.

Він мусив бути в Новіграді не пізніше п’ятнадцятого липня. Так він домовлявся з чародіями, які його найняли, купивши два тижні його часу. Жодних проблем. Пінеті й Цара зверхньо подивилося на нього. Жодних проблем, відьми́не. Будеш в Новіграді раніше, ніж встигнеш озирнутися. Телепортуємо тебе просто на вулицю Головну.

— Перед п’ятнадцятим, га, — почухав бороду краснолюд, — Сьогодні дев’яте. Небагато часу лишилося, бо то добрий кусень дороги. Але є спосіб, щоб ти туди добрався вчасно.

Встав, стягнув з кілка і одягнув на голову шпичастий капелюх з широкими крисами. Закинув на плече торбу.

— Поясню в дорозі. Разом рушаємо на шлях, Геральте з Ривії. Бо нам по дорозі.

* * *

Крокували вони жваво, навіть занадто жваво. Аддаріо Бах виявився типовим краснолюдом. Краснолюди, хоч при потребі чи для зручності могли скористатися кожним екіпажем і будь-якою твариною, верховою, гужовою чи в’ючною, рішуче воліли піші переходи і були пішоходами з покликання. Краснолюд міг за день пішки подолати відстань у тридцять миль, як і вершник на коні, та ще й несучи багаж, який пересічна людина навіть би не підняла. За краснолюдом без багажу людина ніяк не встигала. Відьми́н теж. Геральт забув про це і через якийсь час змушений був просити Аддаріо, щоб той трохи стримав темп.

Крокували лісовими просіками, а інколи бездоріжжям. Аддаріо знав дорогу і чудово орієнтувався. В Цидарисі, пояснював він, живе його рідня, настільки численна, що постійно там траплялися якісь принагідні родинні празники, то весілля, то хрестини, а то похорони з поминками. Згідно з краснолюдською традицією, відсутність на родинному празнику виправдовувало тільки нотаріально підтверджене свідоцтво про смерть, живі члени родини не сміли викручуватися від празників. Тим-то Аддаріо досконало вивчив маршрут до Цидарису й назад.

— Нашою метою, — пояснював на ходу, — є селище В’ятерна в долині Понтару. У В’ятерні є пристань, там часто швартуються кораблі й баржі. Якщо трохи поталанить, то й нам трапиться якась оказія, сядемо на якийсь корабель. Мені треба до Третьогору, отож зійду на берег у Журавлиній Купі, а ти попливеш далі і будеш у Новіграді через три-чотири дні. Повір, це найкращий спосіб.

— Вірю. Повільніше, Аддаріо, прошу. Ледь встигаю. Ти що, маєш професію, зв’язану з пішим ходінням? Ти комівояжер?

— Я гірник. У мідному руднику.

— Ну, звісно. Кожен краснолюд — гірник. І працює в руднику у Махакамі. Стоїть з киркою в руках і добуває.

— Ти піддався стереотипам. Ще скажи, що кожен краснолюд вживає обсценну лексику. А після кількох глибших чарок кидається на людей з сокирою.

— Я цього не скажу.

— Мій рудник не в Махакамі, а у Мідянці під Третьогором. Я не стою там і не добуваю, а граю на валторні у гірничому духовому оркестрі.

— Цікаво.

— Ні, — засміявся краснолюд, — є щось цікавіше. Кумедний збіг. Один з хітів нашого оркестру називається «Марш відьми́нів». Звучить так: Тара-рара, бум-бум, умта-умта, рим-цим-цим, парара-тара-рара, та-ра-рара, бум-бум-бум….

— Чорт забирай, звідки ви взяли таку назву? Ви колись бачили маршируючих відьми́нів? Де? Коли?

— Як по правді, — Аддаріо трохи засоромився, — то це дещо переаранжований «Парад силачів». Але всі гірничі духові оркестри грають «Парад силачів», «Вихід атлетів» чи «Марш старих товаришів». Ми хотіли бути оригінальними. Та-ра-рара, бум, бум!

— Повільніше, бо духа спущу!

* * *

Серед лісів було цілковито безлюдно. Не те, що на лісових луках і галявинах, які часто їм траплялися. Тут кипіла робота. Косили сіно, згрібали його і складали в копиці й стоги. Краснолюд вітав косарів веселими окриками, вони відповідали. Або й ні.

— Це нагадує мені, — Аддаріо вказав на працівників, — інший марш нашого оркестру. Зветься «Сінокоси». Ми його часто виконуємо, особливо влітку. При тому ще й співаємо. В нас на руднику є поет, то він вправно зримував, можна навіть a capella. Отак:

Хлопці трави косять,

Баби сіно носять,

В небо поглядають,

Дощу не бажають.

Ми на горі стали

І дощ настрахали,

Френзлями махаєм,

Хмари розганяєм.

— I da capo! Під це добре марширувати, правда?

— Повільніше, Аддаріо!

— Повільніше не можна! Це маршова пісня! Маршова ритміка і розмір!

* * *

На горбі біліли рештки муру, видно було також руїни будинку і характеристичної вежі.

Саме по цій вежі Геральт розпізнав святиню — не пам’ятав, якого божества, але чув про нього те й се. Раніше тут мешкали жерці. Згідно з плітками, коли їх ненаситність, розпуста і збочення перейшли всі межі, навколишні мешканці вигнали жерців і загнали їх у лісові хащі, де вони, згідно з тими ж плітками, зайнялися навертанням лісових потвор. З незначними результатами.

— Старий Ерем, — визначив Аддаріо. — Тримаймося маршруту і цінуймо час. До вечора дійдемо до Борової Клявзи.

* * *

Струмок, вздовж якого вони мандрували, вгорі шумів на каменях і шипотах, а внизу розливався, утворюючи широку заплаву. Причиною цього була дерев’яно-земляна загата, яка перегороджувала течію. При загаті йшли якісь роботи, увихалася там група людей.

— Ми в Боровій Клявзі, — сказав Аддаріо. — Конструкція там внизу — це клявза і є. Використовується для сплавляння лісу. Річка, як бачиш, сама по собі несплавна, маловодна і мілка. Отож воду запирають, нагромаджують ліс, а потім відкривають шлюзи. Піднімається велика хвиля і несе ліс з собою. Цим способом сплавляють дерево для виробництва деревного вугілля. Деревне вугілля…

— Необхідне для виплавки заліза, — закінчив Геральт. — А металургія — то найважливіша і найдинамічніша галузь промисловості. Знаю. Недавно пояснив це мені один чародій. Обізнаний з вугіллям і металургією.

— І не дивно, що обізнаний, — пирснув краснолюд. — Чародійському Капітулу належить більшість паїв у спілках промислового центру під Горс Веллен, а кілька металургійних заводів є їх виключною власністю. Чародії здобувають чималий прибуток з металургії. З інших галузей промисловості теж. Може, й заслужено, зрештою, це переважно вони і розробляли технології. Але могли б припинити оману й чесно зізнатися, що магія — це не філантропія і не доброчинність, а промисел, розрахований на прибуток. Та що я там кажу, сам знаєш. Ходи, там є корчемка, відпічнемо. А доведеться й заночувати, бо смеркає.

* * *

Корчемка не цілком заслуговувала на таку назву, та й що в цьому дивного? Обслуговувала дереворубів і бокорашів[31] з клявзи, а тим все одно, що пити, лиш би пити. Шопа з дірявою стріхою, піддашшя, підтримуване жердками, кілька столів і лав з недбало обструганих дощок, камінна жаровня, — більшого комфорту місцева спільнота не потребувала і не очікувала, істотними були тільки бочки за перегородкою, з яких корчмар точив пиво, та ще, при нагоді, ковбаса — якщо корчмарка мала охоту й настрій, то за окрему оплату припікала її над жаром.

У Геральта з Аддаріо потреби вищими не були, тим паче, що пиво виявилося свіжим, зі щойно відкритої бочки, а кількох компліментів виявилося достатньо для того, щоб корчмарка згодилася підсмажити й подати їм рондель кишки-кров’янки з цибулею. Після цілого дня мандрівки по лісах кишка, на думку Геральта, ніскільки не поступалася телячій гомілці, тушкованій з овочами, кабанячій лопатці, калкану в чорнилі каракатиці та іншим шедеврам шеф-кухаря остерії «Natura Rerum». Хоча, зізнатися, він дещо тужив за цією остерією.

— Цікаво, — Аддаріо жестом прикликав корчмарку і замовив чергове пиво, — чи відома тобі доля цього пророка?

Перш, ніж сісти за стіл, вони оглянули замшілий камінь біля столітнього дуба. Літери, викарбувані на зарослій поверхні моноліту, сповіщали, що саме на цьому місці, в день свята Бірке року 1133 post Resurrectionem пророк Лобода виголосив проповідь для своїх учнів, а обеліск для вшанування цієї знаменної події фундував та встановив Спіридон Аппс, майстер-шмуклер[32] з Рінде, крамниця на Малому Ринку, якість висока, ціни доступні, ласкаво просимо.

— Знаєш, — Аддаріо відшкріб від дна рондля залишки кров’янки, — історію цього Лободи, званого пророком? Я, звісно, про справжню історію?

— Не знаю жодної, — відьми́н витер рондель хлібом. — Ні справжньої, ні вигаданої. Я нею не цікавився.

— Ну то слухай. Трапилося це тому сто років з хвостиком, здається, невдовзі після дати, вирізьбленої на цьому камені. Як добре відомо, сьогодні драконів майже не залишилося, хіба що десь у диких горах і пустках. Тоді, натомість, було їх більше і неабияк дошкуляли. Звикли, гади, що пасовиська, повні худоби, — це великі їдальні, де можна нажертися вдосталь і без зусиль. Ще щастя для селян, що навіть великий гад обмежувався одною-двома учтами на квартал, але ж і жер стільки, що міг знищити скотарство, особливо коли завзявся на якусь околицю. Один, величезний, завзявся на певне село у Кедвені. Прилітав, з’їдав кілька овець, дві-три корови, а на десерт ще й ловив собі кілька коропів у ставку. Тоді жахкав вогнем, підпалював стодолу чи стіг, — і летів собі.

Краснолюд ковтнув пива, гикнув.

— Селяни намагалися відстрашити змія, вдавалися до всяких пасток і підступів, але даремно. І от вийшло так, що до поблизького Бан Арду приблукався тоді з учнями саме той Лобода, вже тоді знаменитий, прозваний пророком і вшановуваний товпами вірних. Селяни попросили в нього допомоги, він, як не дивно, не відмовив. Коли дракон прилетів, Лобода пішов на пасовище і став виганяти змія екзорцизмами. Дракон спершу обпалив його вогнем, як качку. А потім проковтнув. Отак попросту – ковтнув. І відлетів у гори.

— Це вже кінець?

— А ні, слухай далі. Учні пророка плакали, розпачали, потім прикликали слідопитів. Наших, себто краснолюдів, обізнаних у драконячих питаннях. Вони місяць розшукували дракона. Стандартно, йдучи слідами куп, накладених змієм. А учні при кожній купі падали на коліна і греблися в ній, ревно плачучи і виловлюючи залишки свого навчителя. Врешті, укомплектували цілість, чи, правильніше, те, що вважали цілістю, а що насправді було хаотичною мішаниною не надто чистих людських, коров’ячих і баранячих кісток. Це все лежить сьогодні у саркофагу в святині у Новіграді. Як чудотворна реліквія.

— Аддаріо, зізнайся, що ти все це вигадав. Або неабияк прикрасив.

— Звідки така підозра?

— Звідти, що я часто пристаю з певним поетом. А той, коли має до вибору версію правдиву і ефектну, завжди вибере ту другу, та ще її й прикрасить. Коли ж йому за це докоряють, то відповідає софізмом: якщо щось не згідне з правдою, то це ще не значить, що воно — брехливе.

— Здогадуюся, хто цей поет. Звісно, Горицвіт. А історія має свої закони.

— Історія, — усміхнувся відьми́н, — це антологія описів, здебільшого брехливих, подій, здебільшого неістотних, переказаних нам істориками, здебільшого дурнями.

— І цього разу відгадую автора цитати, — вищирив зуби Аддаріо Бах. — Висогота з Корво, філософ і етик. А також історик. Що ж стосується пророка Лободи… Історія, як вже було сказано, — це історія. Але я чув, що в Новіграді жерці часом виймають залишки пророка із саркофагу і дають віруючим для цілування. Коли б я саме там був, то від цілування утримався б.

— Утримаюся, — пообіцяв Геральт. — Що ж до Новіграду, якщо ми про нього згадали…

— Не хвилюйся, — випередив краснолюд. — Встигнеш. Встанем рано на зорі, вмиг дійдемо до В’ятерни. Піймаємо оказію і будеш у Новіграді вчасно.

Якби ж то, подумав відьми́н. Якби ж то.

Люди і тварини належать до різних видів, а лисиці живуть між людьми і тваринами. Померлі й живі мандрують різними дорогами, лисиці простують між померлими і живими. Божества й потвори мають різні шляхи, лисиці ходять між божествами і потворами. Стежки світла й темряви не сполучаються і не перетинаються ніде; лисячі духи чувають десь поміж ними. Безсмертні й демони ступають власними шляхами — лисячі духи десь посередині.

Цзі Юнь, вчений з часів династії Цін

Розділ чотирнадцятий

Вночі пройшла гроза.

Виспавшись у сіні на горищі стодоли, вони вирушили на світанку, з самим початком холодного, хоч сонячного ранку. Тримаючись втоптаної стежки, перейшли через грабові гаї, багниська і підмоклі луги. Після години прискореної ходьби добралися до будівель.

— В’ятерна, — вказав Аддаріо Бах. — Це та пристань, про яку я казав.

Дійшли до річки — і їх обвіяв живлющий вітер. Тут річка утворювала широкий затон, як озеро завбільшки, майже не видно було течії, що бігла десь далі. З берегу звисало до води віття верб, лоз і вільшанику. Всюди плавало, видаючи різні голоси, водне птаство: качки, чирянки, шилохвости, гагари і пірникози. Вписуючись у пейзаж і не розлякуючи усієї тієї пернатої галайстри, по воді граціозно плив кораблик. Однощогловий, з одним великим вітрилом ззаду і кількома трикутними спереду.

— Хтось колись доречно сказав, — промовив Аддаріо Бах, вдивляючись у з’яву. — Що це — три найгарніші видовища в світі. Корабель під повними вітрилами, кінь у галопі і теє… гола жінка в ліжку.

— Жінка в танці, — ледь всміхнувся відьми́н. — В танці, Аддаріо.

— Хай собі, — згодився краснолюд, — що гола в танці. А цей кораблик, га, зізнайся, незле виглядає на воді.

— Це не кораблик, а суденце.

— Це шлюп, — поправив, підходячи, вгодований панок у лосиному кубраку. — Шлюп, мої панове. Легко пізнати по вітрильному оснащенні. Великий гафельний грот, стаксель і два клівери на форштагах. Класика.

Суденце — шлюп — наблизився до помосту настільки, що вони змогли розглянути гальюнну фігуру. Статуя, замість стандартної грудастої жінки, сирени, дракона чи морського змія, зображала лисого стариганя з гачкуватим носом.

— Зараза, — буркнув під носом Аддаріо Бах. — Чи той пророк має на нас зуба?

— Шістдесят чотири стопи в довжину, — гордо описував далі коротун. — Загальна площа вітрил три тисячі триста стоп. Це, мої панове, «Пророк Лобода», сучасний шлюп ковірського типу, збудований у новіградській корабельні, спущений на воду менше року тому.

— Як бачимо, — кашлянув Аддаріо Бах, — вам цей шлюп відомий. Багато про нього знаєте.

— Все про нього знаю, бо я його власник. Бачите прапор на флагштоку? З рукавичкою. Це знак моєї фірми. Дозвольте представитися: я Кевенард ван Вліт, підприємець у шкіряній галузі.

— Дуже нам мило, — краснолюд потрусив подану йому праву руку, пильно оглядаючи підприємця. — Поздоровляємо з кораблем, бо гарний і швидкий. Аж дивно, що тут, у В’ятерні, в затоні, на узбіччі від головного понтарського фарватеру. Дивно теж, що корабель на воді, а ви, власник, на суші, на відлюдді. Чи якісь проблеми?

— Ні, ні, жодних проблем, — відпекався представник шкіряної галузі, як видалося Геральтові, надто швидко і надто впевнено. — Поповнюємо запаси, нічого більше. А на відлюддя, що ж, не охота, але необхідність нас привела. Бо, як спішиш на порятунок, то не зважаєш, кудою дорога веде. А наша експедиція рятункова.

— Пане ван Вліт, — перебив, підходячи, один з типів, під кроками якого раптом затремтів поміст. — Не вдавайтеся в деталі. Не думаю, щоб вони панів цікавили. Або мали цікавити.

Типів, які вийшли на поміст з боку селища, було п’ятеро. Той, що саме заговорив, був у солом’яному капелюсі, а ще вирізнявся масивною щелепою, чорною від кількаденної щетини, і великим висунутим підборіддям. Підборіддя мав розділене, виглядало, як дупа в мініатюрі. Його супроводжував здоровань, справжній вернигора, хоча з обличчя й погляду зовсім не дурень. Третій, присадкуватий і смаглявий, був моряком у кожній п’яді й деталі, включаючи вовняну шапку і сережку у вусі. Два інші, схоже, що матроси, тягнули скриньки з провіантом.

— Не думаю, — продовжив той, з підборіддям, — щоб панове, незалежно від того, хто вони і що вони, потребували щось знати про нас, наші заняття й приватні справи. Ці панове, напевно, розуміють, що до наших приватних справ зась усім, а вже тим паче — першим стрічним, зовсім нам незнайомим.

— Може і не зовсім незнайомим, — втрутився вернигора. — Пана краснолюда дійсно не знаю, але біле волосся пана вашмосця підказує, хто він. Геральт з Ривії, правда? Відьми́н? Я не помиляюся?

Ого, то я вже популярний, — подумав Геральт, сплітаючи руки на грудях. Надто популярний. Може, пофарбувати волосся? Чи обголитися налисо, як Гарлан Цара?

— Відьми́н! — Кевенард ван Вліт був помітно враженим. — Справжній відьми́н. Оце так фарт. Мостиві панове! Та це ж просто подарунок долі!

— Знаменитий Геральт з Ривії — повторив вернигора. — Поталанило нам, що ми його зустріли, тепер, у нашій пригоді. Допоможе нам видряпатися.

— Забагато ти говориш, Коббіне, — урвав той, що з підборіддям. — Забагато і надто швидко.

— Та що ви, пане Фиш, — пирснув шкіряник. — Не бачите, яка нагода трапляється? Допомога когось такого, як відьми́н…

— Пане ван Вліт! Залиште це мені. Я більше, ніж ви, звичний до контактів з такими, як оцей тут.

Запанувала тиша, під час якої тип з підборіддям мірив відьми́на поглядом.

— Геральт з Ривії, — промовив нарешті. — Погромець потвор і надприродних істот. Погромець, я б сказав, легендарний. Так би я сказав, якби вірив легендам. А де ж ваші славутні відьмацькі мечі? Чогось їх не бачу.

— І не дивно, — відповів Геральт, — що не бачиш. Бо вони невидимі. Чи ж ти не чув легенд про відьмацькі мечі? Посторонні їх бачити не можуть. З’являться, коли я промовлю заклинання. Коли буде потреба. Якщо буде потреба. Бо я й без мечів можу незле декому приложити.

— Вірю на слово. Я — Явіл Фиш. Маю в Новіграді фірму, що надає різні послуги. А це мій партнер, Петру Коббін. А от пан Пудлорак, капітан «Пророка Лободи». І вже вам відомий шановний Кевенард ван Вліт, власник цього корабля.

— Помічаю, відьмаче, — провадив далі Явіл Фиш, розглянувшись, — що ти стоїш на помості у єдиному селищі в радіусі двадцяти миль з хвостиком. Щоб звідси вибратися на цивілізовані шляхи, треба довго мандрувати лісами. Видається мені, що ти радо б з цього відлюддя вибрався, сівши на щось таке, що по воді ходить. А «Пророк» саме відпливає до Новіграду. І може взяти на борт пасажирів. Тебе й твого товариша краснолюда. Годиться?

— Говоріть далі, пане Фиш. Я вас уважно слухаю.

— Наш кораблик, як сам бачиш, — не якесь річкове корито, за рейс на ньому слід заплатити і то немало. Не перебивай. Чи згодишся взяти нас під охорону своїх невидимих відьмацьких мечів? Можемо вважати ціною за проїзд твої цінні відьмацькі послуги, себто супровід і охорону під час плавання аж до Новіградського рейду. А цікаво, у скільки ти оцінюєш свої відьмацькі послуги?

Геральт глянув на нього.

— З розшифруванням чи без?

— Ти про що?

— У вашій пропозиції, — спокійно сказав Геральт, — є приховані гачки й недомовленості. Якщо я сам їх розшифровуватиму, оціню дорожче. Якщо самі все скажете відверто, вийде дешевше.

— Твоя недовірливість, — холодно відповів Фиш, — викликає деякі підозри. Це брехуни всюди підозрюють брехню. Як то кажуть, на злодієві шапка горить. Ми хочемо найняти тебе для супроводу. Це просте і незаплутане завдання. Які там гачки можуть бути?

— Супровід — то байка, — Геральт не спустив очей. — Вигадана на ходу і шита білими нитками.

— Так вважаєш?

— Так вважаю. Бо ото пан шкіряник прохопився про рятункову експедицію, а ти, пане Фиш, грубо заткнув йому рота. Через мить твій колега щось там заїкнувся про ситуацію, з якої треба видряпуватися. Якщо ми маємо співпрацювати, то карти на стіл, прошу: що то за експедиція і кого рятує? Чому така таємна? З чого треба видряпуватися?

— Ми пояснимо, — випередив Фиша ван Вліт. — Ми все пояснимо, пане відьми́не…

— Але на борту, — хрипким голосом перервав досі безмовний капітан Пудлорак — Нічого довше товктися на цій пристані. Вітер сприяє. Пливімо звідси, шановні.

* * *

Піймавши вітер у вітрила, «Пророк Лобода» швидко помчав по широко розлитих водах затоки, взявши курс на головний фарватер і лавіруючи між острівцями. Тріщали канати, скрипів гік, на флагштоці жваво повівав прапор з рукавичкою.

Кевенард ван Вліт дотримав обіцянки. Коли тільки шлюп відчалив від помосту у В’ятерні, він скликав всіх зацікавлених на ніс корабля і приступив до пояснень.

— Наша експедиція, — почав він, раз по раз глипаючи на похмурого Фиша, — має своєю метою визволення вкраденої дитини. Хімени де Сепульведа, єдиної доньки Бріани де Сепульведа. Напевно, хтось із вас вже це прізвище чув. Гарбарня, хутро, мокрі верстати і кушнірство. Величезна річна продукція, величезні гроші. Як побачите даму в гарному і дорогому манто, то це майже напевно хутро їхнього виробництва.

— І це її доньку викрадено. Заради викупу?

— В тім-то й справа, що ні. Не повірите, але… Дівчинку викрала потвора. Лисиця. Себто, перевертень. Віксена.

— Ви праві, — холодно промовив відьми́н. — Не повірю. Лисиці, себто віксени, точніше агуари, викрадають виключно дітей ельфів.

— І сходиться, сходиться, буква в букву, — буркнув Фиш. — Бо, хоч це й небувала річ, найбільшою кушнірнею Новіграда заправляє нелюдка. Бреянне Діарбхайл ап Муіх, чистокровна ельфиня. Вдова Хакобо де Сепульведа, після смерті якого успадкувала все його майно. Родині не вдалося ні опротестувати заповіт, ні визнати змішаний шлюб недійсним, хоч це всупереч звичаям і божим законам.

— Переходьте до речі, — перебив Геральт. — До суті справи, прошу. Твердите, що ця кушнірка, чистокровна ельфійка, доручила вам шукати вкрадену доньку?

— Ти нам манку шиєш? — скривився Фиш. — На брехні хочеш прилапати? Сам добре знаєш, що ельфи, коли їм лисиця дитину вкраде, ніколи не намагаються її відібрати. Хрест на ній ставлять і забувають про неї. Вважають, що так і була лисиці призначена.

— Бріана де Сепульведа, — втрутився Кевенард ван Вліт, — теж спочатку вдавала. Страждала, але по-ельфівському, все в собі. На людях обличчя кам’яне, очі сухі… Va’esse deireadh aep eigean, va’esse eigh faidh’ar, повторювала, а по-їхньому воно значить…

— Щось закінчується, щось починається.

— Саме так. Але нічого це не значить, тільки ельфівська балаканина, ніщо не закінчується, бо чого б мало закінчуватися? Бріана давним-давно між людей живе, за нашими законами і звичаями, тож вона тільки з походження нелюдка, а в серці то вже, рахувати, майже людина. Ельфівські вірування й забобони, і правда, сильні, може, Бріана іншим ельфам напоказ така спокійна, але таємно тужить за донькою, це-то очевидно. Все віддала б, щоб одиначку повернути, лисиця там чи не лисиця… Маєте рацію, пане відьми́не, ні про що не просила і допомоги не чекала. А все-таки ми рішилися помогти, не могли на її тугу дивитися. Вся купецька гільдія солідарно скинулася і поміч профінансувала. Я пожертвував «Пророка Лободу» і власну участь, подібно вчинив купець Парлагі, з яким ви у найближчий час познайомитеся. Але тому, що ми є людьми інтересу, а не якимись шукачами пригод, то звернулися за поміччю до єгомосця Явіла Фиша, знаного нам як чоловік лепський, кмітливий і моторний, ризику не боїться, у трудних пригодах бувалий, зі знання й досвіду славний.

— З досвіду славний єгомосць Фиш, — Геральт глянув на згаданого, — не зволив вас попередити, що рятункова експедиція не має ні сенсу, ні найменшого шансу на успіх. Бачу два пояснення цього. Перше: єгомосць Фиш поняття не має, у що вас уплутав. Друге і ймовірніше: єгомосць Фиш дістав чималий аванс, настільки значний, щоб поводити вас манівцями і повернутися ні з чим.

— Надто швидко ви когось винуватите! — Кевенард ван Вліт жестом стримав Фиша, що саме рвався гостро відповісти. — Ви вже наперед невдачу віщуєте. А ми, купці, завше мислимо позитивно.

— Честь вам і хвала за таке мислення. Але в цьому випадку воно не допоможе.

— А чого б то?

— Дитину, вкрадену агуарою, — спокійно пояснив Геральт, — не вдасться повернути. Це цілковито неможливо. І йдеться навіть не про те, що дитини ви не знайдете, бо лисиці ведуть надзвичайно потайний спосіб життя. І не про те, що агуара не дозволить відібрати дитину, а це не такий противник, якого можна злегковажити, чи в лисячій, чи в людській постаті. Справа в тому, що вкрадена дитина перестає бути дитиною. Дівчатка, викрадені лисицями, змінюються. Перетворюються і самі стають лисицями. Агуари не розмножуються. Зберігають вид, викрадаючи і перетворюючи дітей ельфів.

— Їх лисячий вид, — дорвався врешті до слова Фиш, — мусить щезнути. Мусять щезнути всі ті вовкулаки. Лисиці, то правда, рідко людям капостять. Тільки ельфських щенят крадуть і тільки ельфам шкодять, що само по собі добре, бо чим більше шкоди нелюдам, тим більше користі правдивим людям. Але лисиці — то чудовиська, а чудовиськ треба витовкти до ноги, щоб і рід, і вид щез. Ти ж, власне, з того й живеш, відьмаче, така в тебе робота. То й нас не винувать, що ми теж чудовиськ нищимо. Однак, даремні всі ці розправи. Ти хотів пояснень, то й маєш. Вже знаєш, хто тебе найняв і від кого… Від чого маєш нас захищати.

— Ваші пояснення, — спокійно оцінив Геральт, — що правда, то не гріх, такі каламутні, як сеча з хворого міхура. А благородна мета вашої експедиції така сумнівна, як цнота панянки зранку після сільського празника. Але то ваша справа. Моя ж справа — з’ясувати вам, що оборонитися від агуари можна тільки тримаючись від неї здалеку. Пане ван Вліт?

— Так?

— Повертайтеся додому. Експедиція ваша безглузда, прийміть це до відома і облиште її. Ото і все, що можу вам порадити як відьми́н. Порада безплатна.

— Але ж не зсядете з корабля, правда? — витиснув з себе ван Вліт, дещо зблідши. — Пан відьми́не? Залишитеся з нами? А якщо… А якщо щось трапиться, будете нас боронити? Згодьтеся… Заради богів, згодьтеся…

— Згодиться, згодиться, — пирснув Фиш. — Попливе з нами. Бо хто інший його з цієї глушини забере? Не панікуйте, пане ван Вліт. Нема чого боятися.

— Ще б, нема чого! — вереснув шкіряник. — Ви це все натворили! Уплутали нас в халепу, а тепер молодця вдаєте? Я хочу цілим-здоровим до Новіграду доплисти! Мусить хтось нас оборонити, тепер, коли ми в такій притузі… Коли загрожує нам…

— Ніщо нам не загрожує. Не лякайтеся, як баба. Йдіть краще під палубу, як ваш приятель Парлагі. Нап’єтеся удвох рому, зараз вам кураж вернеться.

Кевенард ван Вліт спершу почервонів, потім зблід. Потім відшукав поглядом Геральта.

— Досить викрутів, — сказав твердо, але спокійно, — Час визнати правду. Пане Геральте, ми вже маємо ту молоду лисичку. Вона в ахтерпіку[33]. Пан Парлагі її стереже.

Геральт похитав головою.

— Неймовірно. Ви відбили у агуари доньку кушнірки? Малу Хімену?

Фиш плюнув через борт. Ван Вліт почухав потилицю.

— Ні, вийшло не так, — зізнався неохоче. — Нам помилково дісталася інша… Теж лисичка, але інша… Зовсім іншою віксеною вкрадена. Пан Фиш її викупив… У вояків, котрі дівку в лисиці підступом вкрали. Ми спершу думали, що то Хімена, тільки відмінена… Але Хімена сім років мала й білява була, а цій десь дванадцять і темноволоса.

— Хоч це й не та, — Фиш випередив відьми́на, — але ми її забрали. Чого ельфівський виплодок має у ще гіршого монстра вирости? А в Новіграді можна оте до звіринця продати, таж то рідкість, дикунка, напівлисеня, в лісі лисицею вирощена. Звіринець купу грошей відвалить.

Відьми́н повернувся до нього плечима.

— Пане капітане, стерно до берега!

— Помалу, помалу, — воркотнув Фиш. — Тримай курс, Пудлораку. Тут, відьмаче, не ти командуєш.

— Пане ван Вліт, — Геральт проігнорував його, — апелюю до вашого здорового глузду. Дівчинку слід негайно звільнити і висадити на берег. Інакше ми пропали. Агуара дитини не покине. І вже напевно вийшла на ваш слід. Єдиний спосіб її стримати — це віддати дівчинку.

— Не слухайте його, — сказав Фиш. — Не дайте себе застрахати. Ми пливемо по ріці, широким плесом. Що нам зробить якийсь там лис?

— Та ще й відьми́н нас охороняє, — глузливо докинув Петру Коббін. — Озброєний невидимими мечами! Знаменитий Геральт з Ривії не здрейфить перед першою-ліпшою лисицею.

— Я й сам не знаю, сам не знаю, — вистогнав шкіряник, водячи очима від Фиша до Геральта і Пудлорака. — Пане Геральте? В Новіграді не поскуплюся вас винагородити, заплачу за труд, та ще й з надлишком… Якщо тільки нас обороните.

— Обороню, аякже. Єдиним можливим способом. Капітане, повертайте до берега.

— І не пробуй! — Фиш зблід. — Ні кроку до ахтерпіку, бо пожалієш! Коббін!

Петру Коббін хотів вхопити Геральта за комір, але не зумів, бо втрутився досі спокійний і маломовний Аддаріо Бах. Краснолюд потужно копнув Коббіна у згин коліна. Коббін упав навколішки. Аддаріо Бах доскочив, з розмахом гримнув його п’ястуком у нирку, поправив у бік голови. Вернигора звалився на палубу.

— Дарма, що великий, — краснолюд оглянув всіх інших. — Тільки й того, що більше шуму, як падає.

Фиш тримав руку на черенку ножа, але відшарпнув її, коли Аддаріо Бах глянув на нього. Ван Вліт стояв із розкритим ротом. Так само, як капітан Пудлорак і решта екіпажу. Петру Коббін застогнав і відірвав чоло від дощок палуби.

— Лежи, де лежиш, — порадив йому краснолюд. — Мене твоя маса і татуювання зі Стурефорса не вражають. Я вже робив бо-бо куди тяжчим і в’язням гірших темниць. Отож, не пробуй вставати. Роби своє, Геральте.

— Коли б хтось мав якісь сумніви, — звернувся до решти, — то ми з відьми́ном саме рятуємо ваше життя. Пане капітане, до берега. І човен на воду.

Відьми́н зійшов по східцях трапу, рвонув одні, потім другі дверцята. І завмер. Аддаріо Бах за його плечима закляв. Фиш теж закляв. Ван Вліт зойкнув.

Худа дівчинка, що нерухомо лежала на койці, мала шклисті очі. Була напівгола, від пояса до низу цілковито гола, з сороміцько розкинутими ногами. Шию мала скручену у неприродний спосіб. Ще більше сороміцький.

— Пане Парлагі, — вичавив з себе ван Вліт. — Що ви… Що ви наробили?

Лисань, який сидів над дівчинкою, глянув на них. Ворухнув головою так, наче їх не бачив, наче намагався знайти місце, звідки долинав до нього голос шкіряника.

— Пане Парлагі!

— Вона кричала, — промимрив лисань, трусячи подвійним підборіддям і смердячи алкоголем. — Почала кричати…

— Пане Парлагі!

— Я хотів втихомирити… Тільки втихомирити…

— Ви її вбили, — констатував факт Фиш. — Ви її попросту вбили.

Ван Вліт обіруч взявся за голову.

— І що тепер?

— Тепер, — вичерпно пояснив краснолюд, — маємо йобаний піздець[34].

* * *

— Кажу вам, нема жодних підстав для паніки! — Фиш гупнув кулаком по перилах.— Ми на річці, на плесі. Береги далеко. Якщо навіть лисиця вже йде по нашому сліду, що сумнівно, то на воді нам нічого не загрожує.

— Пане відьми́не, — лякливо підняв погляд ван Вліт. — Як ви вважаєте?

— Агуара йде по нашому сліду, — терпляче повторив Геральт. — Це безсумнівно. Якщо щось сумнівне, то це знання пана Фиша, якого б я у зв’язку з вищесказаним попросив помовчати. Справа, пане ван Вліт, виглядає так: коли б звільнили молоду лисичку і залишили її на суші, то ще був би шанс, що агуара нас відпустить. Однак маємо те, що маємо. Тепер наш єдиний порятунок — втеча. Справжнє чудо, що агуара не догнала нас раніше, таки правда, що дурням щастить. Але нічого далі випробовувати долю. Капітане, піднімайте вітрила. Всі, які є.

— Можна, — повільно оцінив Пудлорак, — поставити ще марсель. Вітер сприяє…

— Коли б… — перебив ван Вліт. — Пане відьми́не? Будете нас захищати?

— Відповім щиро, пане ван Вліт. Я б вас з найбільшою охотою залишив. Разом з цим Парлагі, на одну згадку про якого мені тельбухи вивертаються. Який там внизу заливає горілкою очі над трупом вбитої ним дитини.

— Я теж маю такий замір, — втрутився, дивлячись вгору, Аддаріо Бах. — Бо, перефразовуючи слова пана фон Фиша про нелюдів: чим більше шкоди ідіотам, тим більше користі розумним.

— Я б залишив Парлагі і вас на ласку агуари. Але кодекс мені це забороняє. Відьми́нський кодекс не дозволяє мені діяти за власним бажанням. Я не можу покинути напризволяще тих, кому загрожує смерть.

— Відьмацька шляхетність! — пирснув Фиш. — Наче ми не чули про ваші злочинства. Але підтримую думку, щоб швидко втікати. Став усе ганчір’я, Пудлораку, випливай на течію і забираємося звідси.

Капітан віддав команди, моряки зайнялися такелажем. Сам Пудлорак поспішив на ніс, краснолюд з Геральтом, хвилю подумавши, приєдналися до нього. Ван Вліт, Фиш і Коббін лаялися на кормовій палубі.

— Пане Пудлорак?

— Ага?

— Звідки взялася назва корабля? І цей досить нетиповий гальюн? Йшлося про використання жерців як спонсорів?

— Шлюп був спущений на воду як «Мелюзина», — здвигнув плечима капітан. — Тоді гальюн пасував до назви і тішив око. Потім змінили і те, й інше. Одні казали, що саме через оте спонсорування. Ще інші, що то новіградські жерці, куди не кинь, єгомосця ван Вліта у єресі і блюзнірстві звинувачували, от він і хотів влізти їм до… Сподобатися їм.

«Пророк Лобода» різав хвилі носом.

— Геральте?

— Що, Аддаріо?

— Та лисиця… Себто агуара… З того, що я чув, вона може змінювати вигляд. Може з’являтися як жінка, а може і в лисячій подобі. Це так, як з вовкулаками?

— Інакше. Вовкулаки, ведмеделаки, щуролаки й інші їм подібні є теріантропами, людьми, спроможними перетворитися на звіра. Агуара — це антеріон. Тварина, точніше, істота, що може прибирати людську подобу.

— А її сили? Я чув неймовірні історії… Казали, що агуара спроможна…

— Сподіваюся, — обірвав його відьми́н, — добратися до Новіграду, перш ніж агуара покаже нам, на що вона спроможна.

— А якщо…

— Краще б обійшлося без якщо.

Зірвався вітер. Вітрила затріпотіли.

— Небо темніє, — вказав Аддаріо Бах. — І наче здалеку грім чути.

Слух не обманув краснолюда. Минуло всього кілька хвилин, а загриміло знову.

Цього разу почули всі.

— Надходить буря! — вереснув Пудлорак. — На відкритому плесі нас переверне кілем догори! Мусимо тікати, сховатися, захиститися від вітру! До вітрил, хлопці!

Відштовхнув кормчого, сам став до стерна.

— Триматися! Всім триматися!

Небо над правим берегом стало темнофіалковим. Раптом налетів вихор, зачепив ліс на надрічковому схилі, закрутив ним. Крони більших дерев зашамотіли, менші зігнулися пополам під натиском. Полетіла курява з листя і цілих віток, навіть великих галузок. Сліпуче блиснуло, майже в ту ж мить загуркотів пронизливий тріск грому. Майже відразу ж гримнуло вдруге. І втретє.

В наступну хвилину, після чимраз гучнішого шуму, ринув дощ. Через стіну води вони перестали що-небудь бачити. «Пророк Лобода» гойдався і танцював на хвилях, раз у раз різко схиляючись. На додачу, тріщав. Як здалося Геральтові, тріщала кожна дошка. Крім того, кожна дошка жила власним життям і рухалася незалежно від інших. Виникла небезпека, що шлюп просто розпадеться. Відьми́н повторював собі, що це неможливо, що конструкція корабля передбачає плавання по водах навіть більш бурхливих, що, врешті-решт, вони на річці, не на океані. Повторював це собі, випльовував воду і судорожно тримався за канати.

Тяжко було оцінити, як довго це тривало. Але нарешті гойданка припинилася, вітер перестав шарпати, а збурююча воду злива стихла, перейшла в дощ, потім у мжичку. Тоді вони побачили, що маневр Пудлорака вдався. Капітан зумів сховати шлюп за високим, вкритим лісом островом, де бурхайло не так ними кидало. Видавалося, що грозова хмара вже віддаляється, шторм стихає.

З води піднімався туман.

* * *

З повністю промоклої шапки Пудлорака текла вода, спливала йому по обличчі. Попри це, капітан шапки не знімав. Правдоподібно, він ніколи її не знімав.

— До ста копанок чортів! — Обтер краплі з носа. — Куди нас загнало? Це якийсь рукав? Чи стариця? Вода майже стоїть…

— Але течія нас несе. — Фиш сплюнув на воду і спостерігав за плювком. Вже не мав солом’яного капелюха, видно, віхола його здула.

— Течія слабка, але несе, — повторив. — Ми у протоці між островами. Тримай курс, Пудлораку. Мусить нас врешті винести у фарватер.

— Фарватер, — капітан схилився над бусоллю, — мав би бути на півночі. Отож нам потрібно в правий рукав. Не в лівий, а в правий.

— Де ти бачиш рукави? — спитав Фиш. — Дорога одна. Кажу тобі, тримай курс.

— Щойно були два рукави, — вперся Пудлорак. — Чи, може, вода мені до очей зайшла. Або ж цей туман. Гаразд, нехай нас несе течія. Тільки що…

— Що знову?

— Бусоля. Напрямок зовсім не той… Ні, ні, все правильно. То я зле побачив. Видно, на шкельце натекло з шапки. Пливімо.

— Пливімо.

Імла то густішала, то рідшала, вітер зовсім припинився. Стало дуже тепло.

— Вода, — озвався Пудлорак. — Не чуєте? Якось інакше тхне. Де ми?

Туман піднявся, вони побачили густо зарослі береги, завалені перегнилими колодами. Замість сосен, ялин і тисів, що росли на островах, з’явилися крислаті водні берези і високі, конічні біля коренів, кипарисовики. Стовбури кипарисовиків обплітали виткі кампсиси, їх червоні квіти були єдиними яскравими плямами серед гнилозеленої болотяної рослинності[35]. Вода була покрита ряскою і повна водоростів, які «Пророк Лобода» розгортав носом і тягнув за собою, наче шлейф. Тоня була каламутною і дійсно видавала неприємний, наче гнилий запах, з дна піднімалися великі бульбашки. Пудлорак далі сам тримав стерно.

— Тут можуть бути мілини, — занепокоївся раптом. — Гей там! Хтось один зі свинчаткою на ніс!

Вони пливли, несені слабкою течією, все ще серед болотяного пейзажу. І гнилого смороду. Матрос на носі монотонно покрикував, називаючи глибину.

— Пане відьми́не, — Пудлорак схилився над бусоллю, постукав по шкельцю, — гляньте на це.

— На що?

— Я думав, що шкельце парою зайшло… Але, якщо мені стрілка не здуріла, то ми пливемо на схід. Тобто, повертаємося. Туди, звідки випливли.

— Таж це неможливо. Нас несе течія. Річка…

Не договорив.

Над водою нависало величезне, частково вивернуте дерево. На одній з голих віток стояла жінка в довгій обтислій сукні. Стояла нерухомо, дивлячись на них.

— Стерно, — тихо сказав відьми́н. — Стерно, капітане. Під інший берег. Подалі від цього дерева.

Жінка зникла. А по стовбурі шмигнув великий лис, пробіг і сховався в гущавині. Звір видавався чорним, білим був лише кінчик пухнастого хвоста.

— Вона нас знайшла. — Аддаріо Бах теж помітив. — Лисиця нас знайшла.

— До ста копанок…

— Тихо, обоє. Не сійте паніки.

Вони пливли. З сухих дерев на берегах за ними спостерігали пелікани.

Інтерлюдія

Ста двадцятьма сімома роками пізніше

— Отом-о, за пагорбом, — вказав батогом купець, — то вже Івало, паняночко. Півстаї, не більше, миттю дійдеш. Я на роздоріжжі на схід до Марібору повертаю, тут прощатися мусимо. Бувай здорова, хай тебе боги в дорозі ведуть і стережуть.

— І вас нехай стережуть, добрий пане. — Німуе зістрибнула з фургону, забрала свій вузлик і решту багажу, незграбно зробила реверанс. — Дуже вам дякую, що ви мене на віз взяли. Тоді, в лісі… Дуже дякую…

Ковтнула слину на згадку про чорний ліс, в глибину якого два дні тому завів її гостинець. На згадку про великі страшні дерева з покрученими стовбурами, сплетеними в шатро над пустою дорогою. Дорога, на якій вона раптом опинилася сама, сама-самісінька як палець. На згадку про тривогу, яка тоді її охопила. І прагнення повернутися й втекти. Облишивши недоречну думку про самотню виправу в світ. Викинувши цю недоречну думку з пам’яті.

— Заради богів, не дякуй, нема за що! — засміявся купець. — Поміч в дорозі — то річ людська. Бувай!

— Бувайте! Щасливої дороги!

Хвилю постояла на роздоріжжі, дивлячись на кам’яний стовп, до гладенької слизькості вишмаганий дощами й віхолами. Давно вже мусить тут стояти, подумала. Хто знає, може, більше, ніж сто років? Може, цей стовп пам’ятає Рік Комети? Армії королів Півночі, що йшли під Бренну на битву з Нільфгаардом?

Як щодня, повторила вивчену напам’ять трасу. Як чародійську формулу. Як закляття.

Вирва, Гвадо, Сібелл, Брюгге, Кастерфурт, Монтара, Івало, Доріан, Анхор, Горс Велен

Містечко Івало вже з відстані давало знати про себе. Галасом і смородом.

Ліс закінчувався при роздоріжжі, далі, при перших забудовах, вже був тільки голий і наїжачений пеньками зруб, що тягнувся ген-ген за виднокрай. Всюди снувався дим, тут рядами стояли і коптіли залізні бочки, реторти для випалювання деревного вугілля. Пахло живицею. Чим ближче до містечка, тим більше наростав шум, дивне металічне дзвякання, від якого земля відчутно двигтіла під ногами.

Німуе ввійшла до містечка і аж зітхнула зі здивування. Джерелом шуму і двигтіння ґрунту була найбільш чудернацька з машин, котрі їй доводилося бачити. Великий і пузатий мідний котел з величезним колесом, обороти якого рухали блискучий від змазки поршень. Машина сичала, диміла, порскала кип’ятком і випускала пару, а в один момент свиснула так гучно й страшно, що Німуе аж присіла. Однак швидко отямилася, навіть ближче підійшла і з цікавістю придивилася до ременів, з допомогою яких передачі пекельної машини рухали пилками тартаку, що неправдоподібно швидко розрізали колоди. Поспостерігала б і довше, але їй аж вуха розболілися від гуркоту і скреготіння пилок.

Вона перейшла через місток, річка під ним була каламутною і огидно смерділа, несла стружку, кору й шапки піни.

Містечко Івало, до якого вона саме входила, тхнуло, як одна велика вбиральня., вбиральня, в якій, на додачу, хтось затявся припекти над вогнем несвіже м’ясо. Німуе, провівши останній тиждень серед лугів і лісів, почала задихатися. Містечко Івало, кінець чергового етапу шляху, уявлялося їй місцем відпочинку. Тепер вона знала, — не пробуде тут довше, ніж це вкрай необхідно. І що спогади про Івало не належатимуть до приємних.

На торжку, як звичайно, продала кошичок грибів і цілюще коріння. Пішло швидко, вона вже встигла набратися досвіду, знала, на що є попит і до кого йти з товаром. При торговельних операціях вдавала недоумкувату, завдяки чому не мала проблем зі збутом, перекупки наввипередки поспішали обшахрувати дурненьку. Заробляла мало, але швидко. А швидкість була істотною.

Єдиним в околиці джерелом чистої води була криниця на тісній площі і, щоб наповнити флягу, Німуе мусила відстояти своє у довжелезній черзі. Закупівля харчів на дальшу дорогу забрала менше часу. Приваблена запахом, купила в ятці кілька завиванців з начинкою, яка при детальнішому огляді видалася їй трохи підозрілою. Сіла біля молочарні, щоб з’їсти завиванці, доки це ще можна було зробити без шкоди для здоров’я. Бо не здавалося, що ця стадія триватиме довго.

Навпроти була корчма «Під Зеленою…», обірвана нижня дошка вивіски перетворювала назву в загадку та інтелектуальний виклик, Німуе невдовзі заплуталася у спробах розгадати, що ще, крім жаби й селери, може бути зеленим. Її задуму перервала голосна дискусія, ведена на східцях постійними корчемними клієнтами.

— «Пророк Лобода», кажу я вам, — промовляв один. — Той бриг з легенди. Корабель-привид, що більше ніж сто літ тому назад безвісти пропав, з цілою залогою. А потім на річці з’являвся, коли мало якесь нещастя притрафитися. З привидами на борту, багато людей бачило. Казали, що доти привидом буде, поки хтось розбитого корабля не знайде. Ну й знайшли нарешті.

— Де?

— В Приусті, на стариці, серед боліт, в самому серці багна, як його осушали. Геть-цілий зіллям болотним був зарослий. І мохами. Коли ті водорості й мохи здерли, то напис появився. «Пророк Лобода».

— А скарби? Скарби знайшли? Скарби там ніби мали бути, у трюмі. Знайшли?

— Не знати. Кажуть, що жерці корабель забрали. Наче як реліквію.

— От дурні, — гикнув інший клієнт. — В казки вірите, як діти малі. Знайшли якусь стару рудеру, а вони зараз — корабель-привид, скарби, реліквії. Все те, кажу вам, гімно правда, шкрябоперські вигадки, дурні плітки, бабські байки. Гей, ти там! Дівчинко! А ти хто? Чия?

— Своя власна, — Німуе вже давно вигадала і випробувала цю відповідь.

— Волосся відгорни, вухо покажи! Бо щось на ельфське насіння виглядаєш. А ми тута ельфських покручів не потребуємо!

— Відчепіться від мене, таж не заважаю вам. А зараз вже йду собі в дорогу.

— Га! І куди ж то?

— До Доріану. — Німуе вже навчилася називати як мету тільки черговий етап, щоб ніколи-преніколи не зрадити кінцевого пункту мандрівки, бо це викликало тільки шалений сміх.

— Го-го! Довга ж дорога перед тобою.

— От я вже і йду. А те ще вам скажу, зацні панове, що ніяких скарбів «Пророк Лобода» не віз, нічого про це легенда не каже. Корабель пропав і став привидом, бо був проклятий, а його шкіпер не послухав мудрої ради. Відьми́н, що там був, радив корабель завернути і в річкові рукави не запливати, доки він прокляття не зніме. Я про це читала…

— Молоко тобі під носом не висохло, — заявив перший клієнт, — а така ти вже сиромудра? Ліпше хату замітай, дівко, баняки пильнуй і ногавиці пери, от що. Знайшлася така, що читала, виділи-сьте?

— Відьми́н! — пирхнув третій. — Байки, самі тільки байки!

— Як така з тебе мудрагелька, — втрутився черговий, — то й про наш Сойчин Ліс, либонь, чула-сь. Що, ні? То аби-сь знала: в Сойчиному Лісі злеє спить. Але що пару літ будиться, а тоді біда тому, хто через ліс мандрує. А твоя дорога, як ти дійсно до Доріану йдеш, рихтик через Сойчин Ліс веде.

— А хіба там ще якийсь ліс зостався? Таж тут в околиці все витяли, тільки голий зруб лишився.

— Диви, яка мудрагелька, недоросток пискатий. На те ліс є, щоб його рубати, нє? Що зрубали-сьмо, те зрубали-сьмо, що зостало, те зостало. А до Сойчиного Лісу і дроворуби бояться йти, таке там страхіття. Сама побачиш, як тамка втрапиш. Зі страху в майтки напудиш!

— То я краще вже собі піду.

Вирва, Гвадо, Сібелл, Брюгге, Кастерфурт, Монтара, Івало, Доріан, Анхор, Горс Велен.

Я Німуе верх Вледир ап Гвин.

Йду до Горс Велену. До Аретузи, школи чародійок на острові Танедд.

Когдато мы могли многое. Мы могли наводить иллюзии волшебных островов, показывать пляшущих в небе драконов тысячным толпам. Могли создавать видимость огромного войска, приближающегося к стенам города, и все горожане видели эту армию одинаково, вплоть до деталей экипировки и надписей на знаменах. Но это были великие, несравненные лисы древности, которые заплатили за свое чудотворство жизнью. А в целом наш род с тех пор сильно деградировал – наверно, изза постоянной близости к людям.

Виктор Пелевин. Священная книга оборотня[36]

Розділ п’ятнадцятий

— Добре ж ти зарядив, Пудлораку, — лютував Явіл Фиш. — Добре ж ти нас уплутав. Вже годину крутимося по рукавах! Я чував про ці багна, злі речі про них чував! Тут і люди пропадають, і кораблі! Де ж ріка? Де фарватер? Чому…

— До ста копанок чортів, заткніться! — роздратувався капітан. — Де фарватер, де фарватер! В дупі, от де! Ви такі мудрі? Прошу, маєте нагоду пописатися! Знову роздвоєння! Кудою мені плисти, мудрий пане? Вліво, як течія несе? Чи вправо накажете?

Фиш пирхнув і відвернувся плечима. Пудлорак взявся за румпель стерна, скерував шлюп у лівий рукав.

Матрос зі свинчаткою закричав. Через хвилю, значно голосніше, закричав Кевенард ван Вліт.

— Від берега, Пудлораку! — гаркнув Петру Коббін. — Стерно право на борт! Подалі від берега! Подалі від берега!

— Що таке?

— Змії! Не бачиш? Зміііііііії!

Аддаріо Бах вилаявся.

Лівий берег роївся від змій. Гади звивалися серед очерету й прибережних водоростей, повзали по напівзанурених стовбурах, звішувались, шиплячи, з надводних гілок. Геральт розрізнив мокасинових водяних змій, гримучників, жарарак, бумслангів, дабойїв, деревних гадюк, шумливих гадюк, арієт, чорних мамб та інших, яких він не знав.

Весь екіпаж «Пророка» перелякано утік з лівого борту, репетуючи різними голосами. Кевенард ван Вліт прибіг на корму, присів, весь трусячись, за спиною відьми́на. Пудлорак закрутив стерновим колесом, шлюп почав міняти курс. Геральт поклав руку йому на плече.

— Ні, — сказав. — Тримай, як було. Не наближайся до правого берега.

— Але ж змії, — Пудлорак показав на гілку, до якої вони наближалися, всю обвішану гадюками, що сичали. — Впадуть на палубу.

— Немає ніяких змій! Тримай курс! Подалі від правого берега.

Ванти гротщогли зачепилися об звисаючу гілку. Кілька змій обвилося довкола канатів, кілька, в тому числі дві мамби, впали на палубу. Піднімаючись і шиплячи, напали на з’юрмлених біля правого борту. Фиш і Коббін втекли на ніс, матроси з криком кинулися на корму. Один плигнув у воду, зник у ній, перш ніж встиг закричати. На поверхні з’явилася кров.

— Жиритва! — відьми́н вказав на хвилю і темну фігуру, що віддалялася. — На відміну від змій, справжня.

— Ненавиджу гадюк… — захлипав скулений біля борту Кевенард ван Вліт. — Ненавиджу змій…

— Ніяких змій немає. І не було. Це ілюзія.

Матроси кричали, протирали очі. Змії зникли. Як з палуби, так і з берега. Не було навіть сліду змій.

— Що це… — ледь вимовив Петру Коббін, цокотячи зубами. — Що це було?

— Ілюзія, — повторив Геральт. — Агуара добралася до нас.

— Що-що?

— Лисиця. Створює ілюзії, щоб добратися до нас. Саме думаю, відколи. Буря була, ймовірно, справжня. Але рукавів було два, капітан правильно побачив. Агуара сховала один з рукавів під ілюзією і сфальшувала показник бусолі. А потім створила ілюзію змій.

— Відьмацькі байки! — пирснув Фиш. — Ельфівські повір’я. Забобони! Можна повірити, що якийсь там лис на таке здатен? Сховати рукав, ошукати бусолю? Показати зміїв там, де їх нема? Нісенітниці! Я вам кажу, ще це ті води! Нас отруїли випари, ядовиті болотяні гази й міазми! От тому і всі ті чари-мари…

— Це ілюзії, створені агуарою.

— Ти нас за дурнів маєш? — крикнув Коббін. — Ілюзії? Які ілюзії? Та ж то були найсправжніші змії! Всі бачили, ні? Сичання чули? Я навіть сморід їхній чув!

— Це була ілюзія. Змії були несправжні.

«Пророк» знову зачепив вантами об звисаючі галузки.

— Це мана, так? — сказав один з матросів, витягаючи руку. — Примара? Та змія несправжня?

— Ні! Стій!

Звисаюча зі стовбура велетенська арієта засичала так, що аж кров в жилах застигла, і блискавично вдарила, втоплюючи жало у шиї матроса, раз, тоді ще раз. Матрос розпачливо крикнув, заточився, впав, затремтів у дрощах, ритмічно б’ючись потилицею об палубу. На його губи виступила піна, з очей почала сочитися кров. Доки встигли до нього добігти, вже був неживий.

Відьми́н накрив тіло полотном.

— До всіх чортів, люди, — сказав, — будьте обережними! Не все тут є примарою!

— Бережись! — вереснув матрос з носа. — Бережиииииись! Перед нами вир! Вир!

Стариця знову розділилася. Лівий рукав, куди їх несла течія, бурхливо кипів у вирі. Вируюче коло було спінене, як суп в казані. У вирі оберталися, з’являючись і зникаючи, колоди й галуззя, навіть ціле дерево з крислатою кроною. Матрос зі свинчаткою втік з носа, інші продовжували верещати. Пудлорак стояв спокійно. Закрутив стерновим колесом, скерував шлюп у правий спокійний рукав.

— Уфф, — обтер чоло. — Вчасно. Зле було б нам, якби нас цей вир втягнув. Ой і покрутило б нами!

— Вири! — крикнув Коббін. — Жиритви! Алігатори! П’явки! Не потрібно ніяких ілюзій, ці багна аж рояться всяким страховинням, зміями, всяким отруйним паскудством. Зле, зле, що ми сюди заблукали. Тут без ліку…

— Кораблів пропало, — закінчив, показуючи, Аддаріо Бах. — А це, видно, чистісінька правда.

На правому березі з’явився перегнилий і потрощений, занурений по борти, оброслий водяним зіллям, обплетений лозами і мохом, застряглий в болоті остов корабля. Вони спостерігали за ним, коли несений слабкою течією «Пророк» пропливав мимо нього.

Пудлорак штовхнув Геральта ліктем.

— Пане відьми́не, — тихо сказав. — Бусоля далі божеволіє. Як вірити стрілці, то ми змінили курс на південний. Якщо це знову не лисяча мана, то недобре. Тих боліт ніхто до кінця не вивчив, але відомо, що вони тягнуться на південь від фарватеру. Так що нас несе в сам центр багнища.

— Але ж ми дрейфуємо, — зауважив Аддаріо Бах. — Вітру немає, несе нас течія. А течія означає сполучення з річкою, з головним річищем Понтару…

— Не обов’язково, — покрутив головою Геральт. — Я про ці річища чув. Вони мають змінний характер напряму течії. Залежно від того, чи це приплив, чи відплив. І не забувайте про агуару. Це теж може бути ілюзією.

Береги далі густо поростали кипарисниками, з’явилися товсті, цибулясто розрослі знизу болотяні рослини. Багато дерев було всохлими, мертвими. З їх трухлявих стовбурів та галузок звисали завіси густого павутиння, срібно поблискуючи на сонці. На галузках чатували чаплі, що нерухомими очима спостерігали за пропливаючим «Пророком».

Матрос з носу крикнув.

Цього разу її побачили всі. Вона знову стояла на звішеному над водою стовбурі, виструнчена й нерухома. Пудлорак без підганянь наліг на румпель, скерував шлюп під лівий берег. А лисиця раптом задзявкотіла, голосно й пронизливо. Дзявкнула знову, коли «Пророк» пропливав мимо.

По стовбурі пробіг і сховався в хащах великий лис.

* * *

— Це було попередження, — сказав відьми́н, коли на палубі втихло замішання. — Попередження й погроза. А швидше вимога.

— Щоб ми звільнили дівчинку, — спокійно докінчив Аддаріо Бах. — Ясно. Але ми не можемо її звільнити. Вона мертва.

Кевенард ван Вліт зойкнув, вхопившись за скроні. Мокрий, брудний і переляканий, вже не нагадував того купця, якому вистачило маєтку на власний корабель. Більше був схожим на злодійчука, пійманого за крадіжкою слив.

— Що робити? — заячав. — Що робити?

— Я знаю, — раптом заявив Явіл Фиш. — Прив’яжемо мертву дівку до бочки і за борт її. Лисиця затримається, щоб оплакати щеня. А ми виграємо час.

— Соромтеся, пане Фиш, — голос шкіряника раптом пожорсткішав. — Не годиться так поводитися з тілом. Це не по-людськи.

— А хіба ж то людина була? Ельфиця, та ще й напівзвір. Я вам кажу, що з тою бочкою була добра думка.

— Така думка, — промовив Аддаріо Бах, розтягуючи слова, — могла спасти на думку лише повному ідіотові. І погубила б нас усіх. Якщо віксена зрозуміє, що ми вбили дівчинку, нам кінець.

— Це не ми те щеня забили, — втрутився Петру Коббін, перш ніж пурпуровий зі злості Фиш встиг зреагувати. — Не ми! Це Парлагі. А ми чисті.

— Слушно, — підтвердив Фиш, звертаючись не до ван Вліта і відьми́на, а до Пудлорака й матросів. — Винен Парлагі. Хай лисиця мститься йому. Посадимо його в човен разом з трупиком і нехай дрейфує. А ми тим часом…

Коббін і кілька матросів зустріли пропозицію схвальним криком, але Пудлорак відразу ж їх осадив.

— Я цього не дозволю, — сказав.

— Я теж. — Кевенард ван Вліт зблід. — Пан Парлагі, може, і завинив, може, й правда, що його вчинок заслуговує на покарання. Але покинути, видати на смерть? Що ні, то ні.

— Його смерть або наша! — вереснув Фиш. — Бо що нам робити? Відьми́не! Оборониш нас, коли лисиця ввірветься на борт?

— Обороню.

Запанувала тиша.

«Пророк Лобода» дрейфував вздовж смердючої, повної бульбашок води, тягнучи за собою пасма водоростів. З гілок за ними спостерігали чаплі й пелікани.

* * *

Матрос з носу попередив їх криком. А через мить кричали всі. Дивлячись на перегнилий, оброслий лозами і зіллям остов корабля. Той сам, який бачили годину тому.

— Плаваємо по колу, — констатував краснолюд. — Це петля. Лисиця піймала нас у пастку. В нас є тільки один вихід. — Геральт вказав на лівий рукав і вир, що кипів у ньому. — Переплисти через це.

— Через цей гейзер? — вереснув Фиш. — Ти зовсім здурів? Нас розірве.

— Розірве, — підтвердив Пудлорак. — Або виверне. Або викине на багна, закінчимо, як той розбитий корабель. Подивися, як там деревами крутить. Видно, що вир дуже сильний.

— От-от. Видно. Бо це, мабуть, ілюзія.. Думаю, що це чергова ілюзія агуари.

— Невже? Ти відьмак, а не можеш розпізнати?

— Слабшу я б розпізнав. А ці надзвичайно сильні. Але здається мені…

— Здається. А якщо ти помиляєшся?

— Однаково виходу нема, — буркнув Пудлорак. — Або через вир, або плаваємо по колу…

— До смерті, — продовжив Аддаріо Бах. — І то до засраної.

* * *

Дерево, що крутилося у вирі, раз у раз виставляло з води гілля, наче розчепірені руки утопленика. Вир кипів, обертався і прискав піною. «Пророк» затремтів і раптом поплив, затягуваний у вихор. Дерево, кручене виром, з гуркотом вдарило об борт, бризнула піна. Шлюп почав гойдатися і обертатися, чим далі, тим швидше.

Всі кричали, хто як міг.

І раптом все стихло. Вода заспокоїлася, вигладилася, мов люстро. «Пророк Лобода» повільно дрейфував серед оброслих баговинням берегів.

— Ти мав рацію, Геральте! — відкашлявся Аддаріо Бах. — Все-таки це була ілюзія.

Пудлорак довго дивився на відьми́на. Мовчав. Врешті зняв шапку. Як виявилося, маківку мав лису.

— Я завербувався до річкового флоту, — прохрипів врешті, — бо жінка просила. На річці, казала, безпечніше. Безпечніше, ніж на морі. Не буде так переживати, казала, як я відпливатиму.

Знову надягнув шапку, похитав головою, міцніше вхопив румпель стерна.

— Вже по всьому? — застогнав з-під кокпіту Кевенаод ван Вліт. — Ми вже в безпеці?

На це питання ніхто не відповів.

* * *

Вода була густою від водоростей і ряски. Серед березового лісу почали рішуче переважати кипарисники, з багна і прибережних мілин густо стирчали їх пневматофори, повітряні корені, деякі майже у сажень висотою. На острівцях із зілля вигрівалися черепахи. Рахкали жаби.

Цього разу вони почули її раніше, ніж побачили. Голосне, різке дзявкання, як скандована погроза чи попередження. Вона з’явилася на березі у лисячій подобі, на зваленому всохлому стовбурі. Дзявкала, високо задираючи голову. Геральт відчув у її голосі дивні ноти, зрозумів, що, крім погроз, там був ще й наказ. Але наказувала вона не їм.

Вода під стовбуром раптом спінилася, з неї випірнуло потворне створіння, величезне, все покрите зелено-коричневим узором краплеподібної луски. Забулькало, захлюпало, покірне наказові лисиці попливло, збурюючи воду, просто на «Пророка»

— Це теж… — ковтнув слину Аддаріо Бах. — Це теж ілюзія..

— Наче ні, — заперечив Геральт. — Це водяник[37]! — крикнув до Пудлорака й матросів. — Вона зачарувала і нацькувала на нас водяника. Багри! Хапайтеся за багри!

Водяник випірнув з-під корабля, вони побачили плоску, зарослу водоростями голову, витрішкуваті риб’ячі очі, конічні зуби у великій пащі. Потвора шалено вдарилася об борт, раз, вдруге, аж весь «Пророк» затремтів. Коли вони надбігли з баграми, водяник втік, пірнув, щоб за мить з плюскотом виринути за кормою, відразу ж біля стернового пера. Яке вхопив зубами і рвонув, аж затріщало.

— Обірве стерно! — репетував Пудлорак, намагаючись дзюгнути потвору багром. — Обірветься! Хапайте фал, піднімайте перо! Відженіть проклятого від стерна!

Водяник кусав і шарпав стерно, ігноруючи крики і штовхання буграми. Перо зламалося, в зубах потвори залишився кусень дошки. Чи то вирішивши, що з нього досить, чи тому, що чари лисиці втратили силу, водяник пірнув і щез.

Вони чули, як лисиця дзявкає з берега.

— Що ще? — скрикнув Пудлорак, вимахуючи руками. — Що ще вона з нами зробить? Пане відьми́не!

— Боги… — схлипнув Кевенард ван Вліт. — Простіть, що я у вас не вірив. Простіть, що ми вбили дівчинку! Боги, порятуйте нас!

Раптом вони почули на обличчі повів вітру. Сумно звисаючий досі гафель «Пророка» затріпотів, гік заскрипів.

— Стає просторіше! — крикнув з носу Фиш. — Там, там! Широке плесо, це вже точно ріка! Туди пливи, шкіпере! Туди!

Русло дійсно почало розширюватися, за зеленою стіною очерету замаячило щось схоже на плесо.

— Вдалося! — заволав Коббін. — Га! Ми перемогли! Вибралися з боліт!

— Марка перша! — гукнув матрос зі свинчаткою. — Марка першаааа!

— Стерно на борт! — гаркнув Пудлорак, відштовхнувши стернового і сам виконуючи власний наказ. — Мілинааа!

«Пророк Лобода» повернувся носом в бік наїжаченого пневматофорами рукава.

— Куди! — репетував Фиш. — Що ти робиш? Пливи на плесо! Туди! Туди!

— Не можна! Там відмілина. Засядемо! Допливемо до плеса рукавом, тут глибше.

Вони знову почули дзявкання агуари. Але не побачили її.

Аддаріо Бах шарпнув Геральта за рукав.

Зі східців ахтерпіку з’явився Петру Коббін, тягнучи за комір Парлагі, який ледве тримався на ногах. Матрос, що йшов за ними, ніс загорнуту в плащ дівчинку. Решта четверо стало при ньому, стіною, фронтом до відьми́на. Тримали сокирки, гарпуни, залізні гаки.

— Досить того, мостиві, — прохрипів найвищий. — Ми хочемо жити. Пора нарешті щось зробити.

— Залиште дитину, — процідив Геральт. — Пусти купця, Коббіне.

— Ні, пане, — похитав головою матрос. — Трупик разом з купчиськом кидаємо за борт, це потворицю затримає. За той час встигнемо втекти.

— А ви, — прохрипів другий, — не втручайтеся. Ми проти вас нічого не маєм, але не пробуйте нам перешкоджати. Покалічимо.

Кевенард ван Вліт скорчився біля борту, захлипав, відвертаючи голову. Пудлорак теж відвів розгублений погляд, стиснув губи, видно було, що не гамуватиме бунт власного екіпажу.

— Саме так, правда, — Петру Коббін штовхнув Парлагі. — Купця і здохлу лисицю за борт, це наш єдиний порятунок. Відійди, відьмаку! Хлопці, далі! До човна їх!

— До якого човна? — спокійно спитав Аддаріо Бах. — Може, до отого?

Вже досить далеко від «Пророка», зігнутий на лавці човна, веслував Явіл Фиш, керуючи на плесо. Веслував енергійно, лопаті весел розбризкували воду, розкидали водорості.

— Фиш! — вереснув Коббін. — Ти паршивцю! Ти йобаний курвинсину!

Фиш відвернувся, зігнув руку в лікті й показав їм сороміцький жест. Після чого знову взявся за весла.

Але далеко не відплив.

На очах екіпажу «Пророка» човен раптом підстрибнув у гейзері води, вони побачили хвіст і зубасту пащу величезного крокодила. Фиш вилетів за борт, з криком поплив до берега, до наїжаченої корінням кипарисників мілини. Крокодил доганяв його, але живопліт з пневматофорів уповільнював погоню. Фиш доплив до берега, впав грудьми на камінь, що там лежав. Однак це був не камінь.

Величезна кайманова черепаха розкрила щелепи і вхопила Фиша за руку вище ліктя. Фиш завив, забився в судомах, розбризкуючи багно. Крокодил виринув і вхопив його за ногу. Фиш заверещав.

Якусь мить не можна було здогадатися, кому з гадів дістанеться Фиш, черепасі чи крокодилу. Але, зрештою, обом щось перепало. В щелепах черепахи залишилася рука з білою булавоподібною кісткою, яка стирчала з кривавої маси. Решту Фиша забрав крокодил. На скаламученій поверхні залишилася велика червона пляма.

Геральт скористався з остовпіння залоги. Вирвав з рук матроса мертву дівчинку, відступив на ніс. Аддаріо Бах став біля нього, озброївшись багром.

Але ні Коббін, ні жоден з матросів не намагалися протестувати. Навпаки, всі поспіхом відступили на корму. Поспіхом. Щоб не сказати панічно. Їх обличчя раптом покрила смертельна блідість. Скорчений при борті Кевенард ван Вліт захлипав, сховав голову між коліна і закрив руками.

Геральт оглянувся.

Чи то Пудлорак проґавив, чи підвело пошкоджене водяним стерно, але шлюп вплив просто під звисаючі гілки, застряв на затоплених колодах. Вона цим скористалася. Вискочила на ніс, гнучко, легко і безшумно. В лисячій подобі. Спершу він бачив її на тлі неба, тоді вона здалася чорною, смолисто чорною. Але насправді не була такою. Хутро мала темне, хвіст закінчений сніжно-білою китичкою, проте в її масті, особливо на голові, переважав сірий колір, характерний швидше для корсаків, ніж для срібних лисиць.

Змінилася, виросла, перетворилася на високу жінку. З лисячою головою. Зі шпичастими вухами і видовженою мордочкою. В якій, коли її відкрила, блиснули ряди ікол.

Геральт уклякнув, повільно поклав тіло дівчинки на палубі, відступив. Агуара пронизливо завила, клацнула іклистими щелепами, підійшла до них. Парлагі закричав, нажахано замахав руками, вирвався від Коббіна і вистрибнув за борт. Відразу пішов на дно.

Ван Вліт плакав. Коббін і матроси, все ще бліді, скупчилися довкола Пудлорака. Пудлорак зняв шапку.

Медальйон на шиї відьми́на дуже дрижав, вібрував, хвилювався. Агуара стояла навколішках над дівчинкою, видаючи дивні звуки, чи то муркала, чи то сичала. Раптом підняла голову, вищирила ікла. Глухо зауркотіла, в її очах зблиснув вогонь. Геральт не ворухнувся.

— Ми завинили, — сказав. — Сталося велике горе. Але нехай не станеться ще більше. Не можу тобі дозволити скривдити цих людей. Не дозволю цього.

Лисиця встала, тримаючи дівчинку на руках. Повела поглядом по всіх. Зрештою глянула на Геральта.

— Ти став мені на дорозі, — сказала дзявкотливо, але виразно, повільно вимовляючи кожне слово. — Захищаючи їх.

Він не відповів.

— Донька в мене на руках, — договорила. — Це істотніше, ніж ваше життя. Але це ти став на їх захист, біловолосий. І по тебе я прийду. Колись. Коли ти вже забудеш. І не сподіватимешся.

Звинно вистрибнула на борт, звідти на звалену колоду. І зникла в хащах.

Серед тиші, яка запанувала, чути було тільки хлипання ван Вліта.

Вітер припинився, стало парко. Підштовхнутий течією «Пророк Лобода» звільнився зі стовбурів, подрейфував серединою рукава. Пудлорак обтер шапкою очі й чоло.

Матрос з дзьобу крикнув. Крикнув Коббін. Закричали всі інші.

З-за гущавини тростин і дикого рису раптом з’явилися стріхи хат. Вони побачили сітки, що сушилися на жердинах. Жовтий пісок пляжу. Поміст. А далі, за деревами на мисі, широкий нурт ріки під блакитним небом.

— Ріка! Ріка! Нарешті!

Кричали всі. Матроси, Петру Коббін, ван Вліт. Лише Геральт та Аддаріо Бах не приєдналися до хору.

Пудлорак теж мовчав, налягаючи на стерно.

— Що ти робиш? — вереснув Коббін. — Куди? Кермуй до річки! Туди! До річки.

— Неможливо, — в голосі капітана звучали розпач і безнадія. — Штиль, корабель ледь слухає стерна, а течія все сильніша. Ми дрейфуємо, нас знову спихає в рукави. Знову в болота.

— Ні!

Коббін вилаявся. І вистрибнув за борт. І поплив до пляжу.

Слідом за ним вистрибнули матроси, всі, Геральт не зумів нікого стримати. Аддаріо Бах сильним ударом осадив на місці ван Вліта, що вже готувався стрибати.

— Блакитне небо, — сказав. — Золотистий пісок. Ріка. Занадто гарно, щоб бути правдою. Отож, це неправда.

І раптом картина затремтіла. Раптом там, де щойно були рибальські хати, золотий пляж і нурт ріки за мисом, відьми́н на секунду побачив завісу павутини, що звисала зі струхлявілих дерев до самої води. Багнисті береги, наїжачені пневматофорами кипарисників. Чорна, у бульбашках, трясовина. Море водоростів. Безконечний лабіринт рукавів.

Якусь секунду він бачив те, що сховала прощальна ілюзія агуари.

Плавці раптом почали кричати і борсатися у воді. І почергово зникати в ній.

Петру Коббін випірнув, відкашлюючись і репетуючи, весь покритий в’юнкими, смугастими, товстими, як вугрі, п’явками. Потім щез під водою і вже не випірнув.

— Геральте!

Аддаріо Бах притягнув багром човна, який витримав сутичку з крокодилом. Краснолюд вскочив, відібрав від Геральта все ще отупілого ван Вліта.

— Капітане!

Пудлорак помахав їм шапкою.

— Ні, пане відьми́не! Я корабля не покину, до порту його доведу, нехай там що! А як ні, то з кораблем на дно ляжу. Бувайте!

«Пророк Лобода» дрейфував повільно і велично, вплив у рукав, зник в ньому.

Аддаріо Бах поплював на долоні, зігнувся, потягнув веслами. Човен помчав по воді.

— Куди?

— Оте плесо, за мілиною. Там річка. Я в цьому впевнений. Випливемо на фарватер, зустрінемо якийсь корабель. А як ні, то цим човником хоча б до Новіграду.

— Пудлорак…

— Справиться. Якщо так йому на роду написано.

Кевенард ван Вліт тихцем плакав. Аддаріо веслував. Небо потемніло. Вони почули далекий протяжний грім.

— Йде гроза, — сказав краснолюд. — Змокнемо, достобіса.

Геральт пирснув. А потім почав сміятися. Сердечно й щиро. І заразливо. Бо вже через хвилину сміялися обоє.

Аддаріо веслував сильними, рівними гребками. Човен мчав по воді, як стріла.

— Ти так веслуєш, — оцінив Геральт, витираючи сльози сміху, — наче ніколи в житті не робив нічого іншого. Я думав, що краснолюди не вміють ні гребти, ні плавати…

— Піддаєшся стереотипам.

Інтерлюдія

Чотирма днями пізніше

Аукціонний дім братів Борсоді містився на маленькій площі при вулиці Головній, — яка й справді була головною артерією Новіграду, з’єднуючи ринок зі святинею Вічного Вогню. На світанку своєї кар’єри брати торгували кіньми й вівцями. Тоді їхнього маєтку вистачало лише на стайню на передмісті. Через сорок два роки з дня заснування аукціонний дім займав імпозантний триповерховий будинок у найпрестижнішій міській дільниці. Він все ще залишався в руках родини, але предметом аукціонів стало винятково дорогоцінне каміння, головним чином діаманти, а також твори мистецтва, антикваріат і колекціонерські предмети. Аукціони відбувалися щокварталу, неодмінно в п’ятницю.

Сьогодні аукціонний зал був заповнений до останнього місця. Як оцінила Антея Дерріс, присутніх було не менше сотні.

Шум і гамір стихли. Місце за кафедрою зайняв ведучий-ліцитатор, Абнер де Наваретт.

Абнер де Наваретт, як і звичайно, виглядав пречудово у чорному оксамитному каптані і золотій парчевій камізельці. Благородним рисам його обличчя могли позаздрити принци крові, а поставі й манерам — аристократи. Таємницею полішинеля було те, що Абнер де Наваретт дійсно був аристократом, але викинутим з роду ізгоєм, позбавленим спадку через пияцтво, марнотратство та розпусту. Коли б не родина Борсоді, Абнер де Наваретт стояв би під храмом з простягнутою рукою. Але Борсоді потрібен був ліцитатор з виглядом аристократа. А ніхто з кандидатів не міг перевершити Абнера де Наваретта, коли йшлося про вигляд.

— Добрий вечір, пані та панове, — промовив ведучий голосом таким самим оксамитним, як і його каптан. — Вітаю в домі Борсоді на квартальному аукціоні витворів мистецтва та антикваріату. Колекція, що є предметом аукціону і з якою ви вже познайомилися в нашій галереї, є унікальним набором і походить винятково від приватних власників.

— Як я помітив, переважна більшість присутніх, — це наші постійні гості та клієнти, вже ознайомлені з правилами нашого Дому та регламентом аукціону. Брошуру з регламентом всім присутнім було вручено при вході. Отож я вважаю, що всі проінформовані щодо наших приписів та знають про наслідки їх порушень. А зараз почнемо, не зволікаючи.

— Лот номер один: нефритова фігурка, групова, представляє німфу … гммм… з трьома фавнами. Як встановили наші експерти, виготовлена гномами, вік близько ста років. Початкова ціна двісті корун. Я бачу двісті п’ятдесят. Це все? Хтось пропонує більше? Ні? Продано пану з номером тридцять шість.

Два клерки, що поралися при сусідньому столику, пильно записували результати продажу.

— Лот номер два: Aen Nog Mab Taedh’morc, збірник ельфійських казок і віршованих притч. Багато ілюстрований. Стан ідеальний. Початкова ціна п’ятсот корун. П’ятсот п’ятдесят, пан купець Гофмаєр. Пан радник Дрофус, шістсот. Пан Гофмаєр, шістсот п’ятдесят. Це все? Продано за шістсот п’ятдесят корун пану Гофмаєру з Гірундуну.

— Лот номер три: прилад зі слонової кості, форма… гммм… на кінці заокруглений і продовгуватий, призначений… гмм… напевно для масажу. Походження заморське, вік невідомий. Початкова ціна сто корун. Бачу сто п’ятдесят. Двісті, пані в масці, з номером сорок три. Двісті п’ятдесят, пані у вуалі, з номером вісім. Ніхто не дає більше? Триста, пані аптекарева Форстеркранц. Триста п’ятдесят! Жодна з дам не пропонує більше? Продано за триста п’ятдесят корун дамі з номером сорок три.

— Лот номер чотири: Antidotarius magnus, унікальний медичний трактат, виданий університетом у Кастель Граупіані на самому початку існування цього навчального закладу. Початкова ціна вісімсот корун. Бачу вісімсот п’ятдесят. Дев’ятсот, пан доктор Онезорг. Тисяча, шановна Марті Содергрен. Це все? Продано за тисячу корун шановній Содергрен.

— Лот номер п’ять: Liber de naturis bestiarum, раритет, оправлена в букові дощечки, багато ілюстрована…

— Лот номер шість. Дівчинка з кошеням, портрет en trois quarts, олія на полотні, цинтрійська школа. Початкова ціна…

— Лот номер сім, дзвіночок з сердечником, мосяжний, краснолюдська робота, вік знахідки неуточнений, але річ, безперечно, старовинна. «Ну й чого ти, гнидо, дзвониш». Початкова ціна…

— Лот номер вісім: олія і темпера на полотні, художник невідомий. Шедевр. Прошу звернути увагу на унікальну хроматику, гру кольорів та динаміку освітлення. Атмосфера напівтемряви і чудовий колорит велично відтвореного лісового пейзажу. А в центральній частині, в таємничій світлотіні, прошу глянути, головна фігура картин: олень під час гону. Початкова ціна…

— Лот номер дев’ять: Ymago mundi, відома також під назвою Mundus nouus. Надзвичайно рідкісна книга, оксенфуртський університет володіє лише одним екземпляром, нечисленні екземпляри є власністю приватних осіб. Оправлена в курдибанову козячу шкіру.[38] Стан ідеальний. Початкова ціна тисяча п’ятсот корун. Шановний Вімме Вівальді, тисяча шістсот. Достойний отець Прохаска, тисяча шістсот п’ятдесят. Тисячу сімсот, пані з кінця залу. Тисяча вісімсот, пан Вівальді. Тисяча вісімсот п’ятдесят, достойний Прохаска. Тисяча дев’ятсот п’ятдесят, пан Вівальді. Дві тисячі корун, браво, достойний Прохаска. Дві тисячі сто, пан Вівальді. Чи хтось пропонує більше?

— То безбожна книга, а зміст її єретицький! Спалити її треба! Хочу її викупити, щоб спалити! Дві тисячі двісті корун!

— Дві тисячі п’ятсот! — пирснув Вімме Вівальді, погладжуючи білу виплекану бороду. — Дасиш більше, побожний підпалювачу?

— Скандал! Мамона тріумфує над справедливістю! Поганський краснолюд більше значить, ніж чоловік! Пожаліюся владі!

— Книга продана за дві тисячі п’ятсот корун панові Вівальді, — спокійно оголосив Абнер де Наваретт. — Достойному Прохасці нагадую про регламент та правила, обов’язкові у Домі Борсоді.

— Виходжу!

— Всього найкращого. Прошу пробачення у присутніх. Унікальність та багатство пропозицій Дому Борсоді інколи викликають надмір емоцій. Продовжуємо. Лот номер десять: цілковита особливість, небувала знахідка, два відьми́нські мечі. Дім вирішив не пропонувати їх нарізно, тільки разом, з поваги до відьми́на, якому вони колись належали. Перший меч з метеоритної сталі. Клинок викуваний і нагострений у Махакамі, автентичність краснолюдського знаку підтверджена нашими експертами.

— Другий меч, срібний. На гарді і по всій довжині клинка рунічні знаки, що підтверджують автентичність. Початкова ціна тисяча корун за набір. Тисяча п’ятдесят, пан з номером сімнадцять. Це все? Ніхто не дасть більше? За таку рідкість?

— Лайно, не гроші, — буркнув у останньому ряді Никифор Муус, магістратський урядник, навпереміну нервово стискаючи в кулаки поплямлені чорнилом пальці або перечісуючи ними рідке волосся. — Я так і знав, що не варто було…

Антея Дерріс вгамувала його, цитькнувши.

— Тисяча сто, пан граф Горват. Тисяча двісті, пан з номером сімнадцять. Тисяча п’ятсот, шановний Ніно Дж’янфанеллі. Тисяча шістсот, пан у масці. Тисяча сімсот, пан з номером сімнадцять. Тисяча вісімсот, пан граф Горват. Дві тисячі, пан у масці. Дві тисячі сто, шановний Дж’янфанеллі. Дві тисячі двісті, пан у масці. Це все? Дві тисячі п’ятсот, шановний Дж’янфанеллі… Пан з номером сімнадцять…

Пана з номером сімнадцять раптом вхопили попід руки двоє здоровенних чолов’яг, які непомітно ввійшли до залу.

— Хероза Фуерте, званий Шпичкою, — процідив третій чолов’яга, ткнувши пійманого палицею в груди. — Найманий вбивця, розшукуваний гончим листом. Ти заарештований. Вивести.

— Три тисячі! — вереснув Хероза Фуерте, званий Шпичкою, вимахуючи табличкою з номером сімнадцять, яку все ще тримав у долоні. — Три… тисячі…

— Мені жаль. — холодно промовив Абнер де Наваретт. — Регламент. Арешт ліцитуючого анулює його пропозицію. Ваша пропозиція — дві тисячі п’ятсот, шановний Дж’янфанеллі. Хто більше? Дві тисячі шістсот, граф Горват. Це все? Дві тисячі сімсот, пан у масці. Три тисячі, шановний Дж’янфанеллі. Не бачу подальших пропозицій…

— Чотири тисячі.

— Ах. Шановний Мольнар Дж’янкарді. Браво, браво. Чотири тисячі корун. Чи хтось дасть більше?

— Я їх для сина торгував, — буркнув Ніно Дж’янфанеллі, — а в тебе ж самі дочки, Мольнаре. Нащо тобі мечі? Але що вже там, нехай. Поступаюсь.

— Мечі продані, — оголосив де Наваретт, — шановному панові Мольнару Дж’янкарді за чотири тисячі корун. Продовжуємо, шановні пані, шановні панове. Лот номер одинадцять, плащ з мавпячого хутра…

Никифор Муус, радісний і зашкірений, як бобер, ляснув Антею Дерріс по лопатці. Сильно. Антея ледь стрималася, щоб не затопити йому в пику.

— Виходимо, — прошипіла.

— А гроші?

— Після закінчення аукціону і залагодження формальностей. Це займе трохи часу.

Не звертаючи уваги на бурчання Мууса, Антея вирушила до дверей. Її вразив чийсь погляд, вона сама непомітно зиркнула. Жінка. Чорноволоса. Одягнена в чорне й біле. З обсидіановою зіркою на декольте.

Вона відчула тремтіння.

* * *

Антея мала рацію. Формальності зайняли певний час. Лише через два дні вони змогли звернутися до банку. Філії одного з краснолюдських банків, що, як інші банки, пахла грошима, воском і магонієвими панелями.

— Три тисячі триста тридцять шість корун до виплати, — сповістив клерк. — З врахуванням банківської комісії, що становить один процент.

— Борсоді п’ятнадцять, банк один, — буркнув Никифор Муус. — За все проценти деруть! Злодій на злодієві сидить! Гроші сюди!

— Хвилинку, — стримала його Антея. — Спершу залагодимо наші справи, твої й мої. Мені теж належаться комісійні. Чотириста корун.

— А це як? — розкричався Муус, привертаючи до себе увагу інших клерків та клієнтів банку. — Які ще чотириста? Я дістав від Борсоді всього три тисячі з хвостиком.

— Згідно з умовою, мені належать десять процентів від результату аукціону. Витрати — це твоя проблема. І стосуються тільки тебе.

— Що ти тут…

Антея Дерріс глянула на нього. Цього вистачило. Між Антеєю і її батьком не було особливої схожості. Але глянути вона вміла точнісінько як батько. Як Пирал Пратт. Муус скорчився під поглядом.

— З суми до виплати, — проінструктувала клерка, — попрошу виписати банківський чек на чотириста корун. Знаю, що банк бере комісійні і згоджуюся на це.

— А мою касу готівкою! — магістратський урядник показав велику шкіряну торбу, яку притягнув з собою. — Завезу додому і добре сховаю! Ніякі злодійські банки ніяких комісійних з мене не здеруть.

— Це значна сума, — клерк встав. — Прошу почекати.

Виходячи з конторки, клерк тільки на мить привідкрив задні двері, але Антея могла б поклястися, що за цю мить побачила чорноволосу жінку, одягнену в чорне і біле. Вона відчула тремтіння.

* * *

— Дякую, Мольнаре, — сказала Єнніфер. — Я цієї послуги не забуду.

— За що ти дякуєш? — усміхнувся Мольнар Дж’янкарді. — Що я такого зробив і чим тобі прислужився? Тим, що купив на аукціоні вказаний лот? Платячи за нього грішми з твого приватного рахунку? А, може, тим, що відвернувся, коли ти саме кинула закляття? Я відвернувся, бо дивився на ту посередницю, коли вона відходила, доладно погойдуючи тим і сим. Не криюся, мені такий тип вроди симпатичний, хоч я не пропадаю за людськими жінками. Через твоє закляття вона теж… матиме клопоти?

— Ні, — урвала чародійка. — З нею нічого не станеться. Вона взяла чек, а не золото.

— Ясно. Мечі відьми́на, думаю, забереш відразу? Адже вони є для нього…

— Всім, — закінчила Єнніфер. — Він зв’язаний з ними призначенням. Знаю, знаю, аякже. Він мені це казав. А я навіть починала вірити. Ні, Мольнаре, нині я цих мечів не заберу. Нехай залишаться в депозиті. Незабаром пришлю за ними когось уповноваженого. Я ще сьогодні залишаю Новіград.

— Я теж. Їду до Третьогору, проінспектую тамтешню філію. Тоді повертаюся до себе, до Горс Велену.

— Що ж, ще раз дякую. Бувай, краснолюде.

— Бувай, чарівнице.

Інтерлюдія

Рівно через сто годин

з моменту виплати золота

в банку Дж’янкарді в Новіграді

— Тобі заборонено входити, — сказав викидайло Тарп. — І ти про це добре знаєш. Відійди від сходів.

— А це ти бачив, лакею? — Никифор Муус потрусив і забряжчав пузатим гаманцем. — Ти бачив колись стільки золота вкупі? Марш з дороги, бо пан сюди йде! Багатий пан! Вступися, рогулю.

— Впусти його, Тарпе, — з середини остерії з’явився Фебус Равенґа. — Мені шум непотрібний, гості хвилюються. А ти пильнуйся. Раз мене ошукав, другого разу не буде. Краще, Муусе, щоб тепер ти мав чим заплатити.

— Пан Муус! — урядник відштовхнув Тарпа. — Пан! Вважай, до кого говориш, корчмарю!

— Вина! — крикнув, розсівшись за столом. — Найдорожчого, яке є!

— Найдорожче, — зважився метр, — коштує шістдесят корун…

— В мене грошей досить! Сюди цілий глек, миттю!

— Тихіше, — нагадав Равенґа. — Тихіше, Муусе.

— Ти мене не втишуй, жмикруте! Шахраю! Парвеню! Ти хто такий, щоб до мене шикати? Вивіска золочена, та гній на халявах! А гімно завжди гімном буде! Подивися сюди? Ти бачив колись стільки золота вкупі? Бачив?

Никифор Муус сягнув до гаманця, витягнув жменю червінців і замашисто кинув їх на стіл.

Монети розбризнулися в брунатну масу. Довкола розійшовся огидний сморід екскрементів.

Гості остерії «Natura Rerum» зірвалися з місць, побігли до виходу, кривлячись і затикаючи носи серветками. Метр зігнувся у блювотному позиві. Хтось закричав, хтось вилаявся. Фебус Равенґа навіть не ворухнувся. Стояв, як статуя, схрестивши руки на грудях.

Муус, остовпілий, потрусив головою, витріщив і протер очі, втупившись у смердючу купу на обрусі. Врешті отямився, сягнув до гаманця. І витягнув руку, повну густої маси.

— Ти правий, Муусе, — крижаним голосом сказав Фебус Равенґа. — Гімно зажди буде гімном. Викиньте його на задній двір.

Коли магістратського урядника волокли, він навіть не намагався опиратися, занадто був приголомшений тим, що сталося. Тарп затягнув його до вбиральні. На знак Равенґи пахолки зняли дерев’яну покришку клоачної ями. Побачивши це, Муус ожив, почав репетувати, вириватися і борсатися. Безрезультатно. Тарп заволік його до латрини і вкинув у яму. Молодик плюснув у рідке лайно. Але не тонув. Розкинув руки й ноги і не тонув, утримуючись на поверхні смердючої бовтанки завдяки вкинутим там віхтям соломи, ганчір’ю, патиччю та зім’ятим сторінкам, вирваним з різних вчених і побожних книг.

Фебус Равенґа зняв зі стіни стодоли дерев’яні вила для сіна, зроблені з однієї росохатої галузки.

— Гімно було, є і залишиться гімном, — сказав. — І завжди в кінці до гімна втрапить.

Натиснув на вила і притопив Мууса. З головою. Муус з плюскотом вирвався на поверхню, репетуючи, кашляючи і відпльовуючи. Равенґа дозволив йому трохи покашляти і перевести подих, після чого притопив його знову. Цього разу справді глибоко.

Повторивши операцію кілька раз, кинув вила.

— Залиште його там, — наказав. — Нехай сам видряпується.

— Це буде нелегко, — оцінив Тарп. — І трохи потриває.

— Нехай собі триває. Поспішати нікуди.

A mon retour, hé! je m ’en desespere,

Tu mas reçu d’un baiser tout glacé.

Розділ шістнадцятий

На рейд саме впливала під повними вітрилами новіградська шхуна «Пандора Парві», справді доладний корабель. Гарний і швидкий, подумав Геральт, сходячи по трапу на людну набережну. Він бачив шхуну в Новіграді, довідувався, знав, що вона виплила з Новіграду на два дні пізніше, ніж галера «Стінта», пасажиром якої був сам. А все-таки обидва кораблі доплили до Кераку практично одночасно. Подумав — може, треба було зачекати і сісти на шхуну. На два дні довше в Новіграді, хтозна, може, вдалося б здобути якусь інформацію?

Сам собі відповів, що це даремні жалі. Може, хтозна, раптом. Що сталося, те сталося, ніщо його не змінить. І нічого розводитися над цим.

Поглядом попрощався зі шхуною, маяком, морем і горизонтом, темним від грозових хмар. А тоді швидкою ходою вирушив у бік міста.

* * *

Носії якраз виносили з-перед вілли лектику, філігранну конструкцію з фіраночками лілового кольору. Мабуть, то був вівторок, середа чи четвер. В ці дні Літта Нейд приймала пацієнток, а пацієнтки, як правило, заможні дами з вищого світу, уживали якраз такі лектики.

Придверник впустив його без слова. І гаразд. Геральт був не в найкращому настрої і, напевно, відповів би словом на слово. А, може, й двома чи трьома.

Патіо було порожнім, вода у фонтані тихенько дзюрчала. На малахітовому столі стояла карафка й чарки. Геральт без церемоній налив собі.

Коли підняв голову, побачив Мозаїк. В білому халаті й фартушку. Бліду. З прилизаним волоссям.

— Це ти, — сказала. — Повернувся.

— Безперечно, я, — сухо підтвердив він. — Безперечно, повернувся. А це вино, безперечно, прикисло.

— Я теж рада тебе бачити.

— Корал? Є? Якщо є, то де?

— Хвилину тому, — вона знизала плечима, — я бачила її між ногами пацієнтки. Безперечно, вона й досі там.

— В тебе й дійсно нема іншого виходу, Мозаїк, — спокійно відповів він, дивлячись їй в очі. — Мусиш стати чародійкою. Насправді, маєш до цього задатки і нахили. В ткацькій мануфактурі твоєї дотепності не оцінять. Тим паче, в лупанарі.

— Я вчуся і розвиваюся. — Вона не спустила очей. — Вже не плачу по кутках. Я своє відплакала. Цей етап пройдено.

— Ні, не пройдено, ти себе дуриш. Ще багато маєш пройти. І сарказм тобі не допоможе. Особливо вдаваний і наслідуваний, притому невдало. Але досить про це, не я маю тебе вчити жити. То де Корал?

— Тут. Вітаю.

Чародійка мов привид з’явилася з-за портьєри. Як і Мозаїк, була в білому лікарському халаті, а її високо зачесане руде волосся закривала полотняна шапочка — при звичайних умовах він визнав би шапочку смішною. Але умови не були звичайними і сміх був недоречним, йому вистачило кількох секунд, щоб це зрозуміти.

Вона підійшла, без жодного слова поцілувала його в щоку. Мала холодні губи, синці під очима.

Пахла ліками. І ще чимось таким, що використовувала як дезінфектор. Це був неприємний, злий, хворий запах. Запах, в якому був страх.

— Побачимося завтра, — випередила вона його. — Завтра розкажеш мені про все.

— Завтра.

Вона глянула на нього, а був це погляд дуже здалека, з-над прірви часу й подій, яка їх розділила. Вистачило кількох секунд, щоб він зрозумів, яка глибока ця прірва і які різні події їх розділяють.

— Може, краще післязавтра. Йди до міста, зустрінься з поетом. Але тепер йди, прошу. Я мушу зайнятися пацієнткою.

Коли вона вийшла, він глянув на Мозаїк. Мабуть, досить промовисто, бо дівчина негайно ж пояснила.

— Зранку ми приймали пологи, — сказала, а голос її ледь здригнувся. — Складні. Вона відважилася на щипці. І все, що могло піти зле, пішло зле.

— Розумію.

— Сумніваюсь.

— До побачення, Мозаїк.

— Тебе довго не було, — підняла голову. — Значно довше, ніж вона сподівалася. У Ріссбергу нічого не знали або вдавали, що не знають. Щось трапилося, правда?

— Щось трапилося.

— Розумію.

— Сумніваюсь.

* * *

Горицвіт відзначився здогадливістю. Стверджуючи факт, до очевидності якого Геральт ще не звик. І ще не приймав цю очевидність беззаперечно.

— Кінець, так? Розвіяні вітром? Ну ясно, ти був потрібний їй і чародіям, зробив свою справу, можеш собі йти. І знаєш що? Я радий, що вже по всьому. Колись же цей дивний роман мав скінчитися, а чим довше тривав, тим гіршими могли бути його наслідки. Ти теж, як хочеш знати мою думку, мав би тішитися, що вже цього спекався і що все пройшло без ускладнень. Усміх радісний мав би обличчя твоє прикрашати, а не міна похмура і грізна, яка, повір, винятково тобі не пасує, виглядаєш, як чоловік після тяжкого перепою, котрий на додачу отруївся закускою, не пам’ятає, на чому і коли зламав зуба і звідки ті сліди сперми на штанях.

— А може, — провадив далі бард, зовсім не ображений браком реакції з боку відьми́на, — причина твого пригноблення інша? Може, те, що тебе виставили за двері, а ти планував фінал у власному стилі? З втечею на світанку і квітами на столі? Ха, ха, в любові, друже, як на війні, а твоя мила вчинила як досвідчений стратег. Подіяла на випередження, влаштувала превентивну атаку. Видно, читала Історію воєн маршала Пелліграма. Пелліграм приводить багато прикладів перемог, здобутих за допомогою подібного прийому.

Геральт далі не реагував. Горицвіт, як виглядало, і не розраховував на реакцію. Допив пиво, кивнув корчмарці, щоб принесла наступне.

— З огляду на вищесказане, — продовжив, підкручуючи кілки лютні, — я в принципі за секс під час першого побачення. На майбутнє усіляко тобі це рекомендую. Виключає необхідність наступних побачень з тією ж особою, а вони можуть втомлювати і забирають час. А, раз ми вже про це згадали, то рекомендована тобою пані адвокатка дійсно виявилася вартою захóду. Не повіриш…

— Повірю — відьми́н не витримав і досить різко обірвав. — Повірю без розповіді, можеш не завдавати собі клопоту.

— Ну так, — констатував бард. — Прибитий, пригноблений, згризений він, тому кусливий і злобний. Тут, здається, не тільки в жінці справа. Ще щось додалося. Знаю, грім його побий. І бачу. В Новіграді не вдалося? Мечів не повернув?

Геральт зітхнув, хоч обіцяв собі не зітхати.

— Не повернув. Спізнився. Були ускладнення, трапилося те і се. Нас застала буря, потім човен почав набирати воду… А тоді ще й один шкіряник розхворівся… Ет, не буду тебе нудити деталями. Словом, я не встиг. Коли добрався до Новіграду, аукціон вже пройшов. Розмова з домом Борсоді була короткою. За правилами аукціону існує таємниця продажу, яка стосується особи і продавця, і покупця. Фірма не надає жодної інформації постороннім особам, фа-фа, ля-ля, всього найкращого, прощайте. Я ні про що не довідався. Не знаю, чи продано мечі, а якщо так, то хто їх купив. Не знаю навіть того, чи злодій взагалі виставив мечі на аукціоні. Міг не скористатися порадою Пратта, могла йому трапитися інша нагода. Нічого не знаю.

— Невдача, — похитав головою Горицвіт. — Низка нещасливих випадків. Слідство кузена Ферранта теж, як мені здається, застрягло в мертвій точці. Кузен Феррант, раз ми вже про нього згадали, постійно допитується про тебе. Де ти, чи я маю якісь звістки від тебе, коли повернешся, чи встигнеш на королівський шлюб і чи ти часом не забув про обіцянку, яку дав принцу Еґмунду. Звичайно, я й слівцем не прохопився ні про твої починання, ні про аукціон. Але нагадаю, що свято Ламмас чимраз ближче: залишилося всього десять днів.

— Я знаю. Але, може, за цей час щось трапиться? Можливо, навіть щось щасливе? Після низки нещасливих випадків придалася б якась переміна.

— Не заперечую. А якщо…

— Я подумаю і вирішу. — Геральт не дав бардові докінчити. — Ніщо мене не зобов’язує брати на себе роль охоронця під час королівського шлюбу. Еґмунд та інстигатор не знайшли моїх мечів, а це було умовою. Проте не виключаю, що таки вдовольню жадання принца. Хоч би з матеріальних причин. Князь хвалився, що не поскупиться. А все вказує на те, що мені потрібні будуть нові мечі, виконані на спеціальне замовлення. Вони дорого коштують. Та що там казати. Ходімо кудись щось з’їсти. І випити.

— До Равенґи, до «Natura»?

— Не сьогодні. Сьогодні я маю охоту на речі прості, природні, незаплутані і щирі. Якщо ти розумієш, про що я.

— Звичайно, розумію. — Горицвіт встав. — Ходімо над море до Пальміри. Знаю одну місцину. Там подають оселедці, горілку і юшку з риб, які звуться півнями[40]. Не регочи! Вони дійсно так називаються.

— Нехай називаються як хочуть. Ходімо.

* * *

Міст через Адалатте був заблокований, через нього саме переїжджала колона навантажених возів і група вершників, що тягли з собою в’ючних коней. Геральт і Горицвіт мусили почекати, зійшовши з дороги.

Кавалькаду замикав самотній вершник на гнідій кобилі. Кобила ворухнула головою і привітала Геральта протяжним іржанням.

— Рибка!

— Вітай, відьми́не. — Вершник зняв каптур і відкрив обличчя. — А я саме до тебе. Хоч і не сподівався, що ми так швидко знайдемося.

— Вітай, Пінеті.

Пінеті зістрибнув з сідла. Геральт помітив, що він озброєний. Це було досить дивно — магіки надзвичайно рідко носили зброю. На кованому бронзою поясі чародія висів меч у багато оздоблених піхвах. Також там висів стилет, солідний і широкий.

Він перебрав від чародія віжки Рибки, погладив кобилу по ніздрях і загривку. Пінеті зняв рукавицю і заткнув її за пояс.

— Зволь вибачити, майстре Горицвіте, — сказав, — але я хотів би залишитися з Геральтом наодинці. Те, що я маю йому сказати, призначене виключно для нього.

— Геральт, — образився Горицвіт, — не має від мене таємниць.

— Я знаю. Багато подробиць його особистого життя стали мені відомими завдяки твоїм баладам.

— Але…

— Горицвіте, — урвав відьми́н. — Йди прогуляйся.

— Дякую тобі, — сказав, коли вони залишилися самі. — Дякую, Пінеті, що ти привів мого коня.

— Я помітив, — відповів чародій, — що ти був до нього прив’язаний. Тому, коли ми знайшли його в Сосниці…

— Ви були в Сосниці?

— Були. Нас покликав констебль Торквіл.

— Ви побачили…

— Побачили, — різко перебив Пінеті. — Ми побачили все. Не можу зрозуміти, відьми́не. Не можу зрозуміти. Чому ти його тоді не зарубав? Там, на місці? Дозволь сказати, ти вчинив нерозумно.

Я знаю, утримався від зізнання Геральт. Знаю, аякже. Я виявився надто дурним, щоб скористатися з шансу, посланого долею. Ну й що б там мені значило — трупом більше, трупом менше? Що за проблема для платного вбивці? А що бридко мені було стати вашим знаряддям? Таж я завжди є чиїмсь знаряддям. Треба було затиснути зуби і робити, що слід.

— Напевно, тебе це здивує, — Пінеті глянув йому в очі, — але ми відразу поспішили на порятунок, я й Гарлан. Здогадувалися, що ти чекаєш порятунку. Ми піймали Дегерлюнда наступного ж дня, коли він розправлявся з якоюсь випадковою бандою.

Піймали, стримався від повторення відьми́н. І без зволікань скрутили йому шию? Будучи мудрішими від мене, не повторили моєї помилки? Аякже. Коли б так сталося, ти б зараз не мав такої міни, Гвінкампе.

— Ми не вбивці. — Чародій почервонів, заїкнувся. — Забрали його до Ріссберга. Ну й почалася коломийка… Всі були проти нас. Ортолан, як не дивно, поводився стримано, а саме від нього ми й очікували найгіршого. Але Бірута Ікарті, Рябий, навіть Зангесіс, який раніше нас підтримував… Ми вислухали довгу лекцію про солідарність спільноти, братерство, лояльність. Довідалися, що тільки останні негідники насилають на конфратра найманого вбивцю, що треба дуже низько впасти, щоб найняти проти конфратра відьми́на. Через низькі причини. Через заздрість до таланту і престижу побратима, через заздрість до його наукових здобутків та успіхів.

Посилання на інциденти в Підгір’ю, на сорок три трупи, нічого не дало, — відьми́н стримався, щоб не заявити про це вголос. Якщо не рахувати знизування плечима. І, мабуть, довгої лекції про науку, яка вимагає жертв. Про мету, яка виправдовує засоби.

— Дегерлюнд, — продовжив Пінеті, — став перед комісією і вислухав сувору догану. За заняття гоецією, за вбитих демоном людей. Поводився гордо, видно, розраховував на захист Ортолана. Але Ортолан наче забув про нього, віддавшись своїй найновішій пристрасті — розробці формули надзвичайно дієвого й універсального добрива, яке має перевернути все рільництво. Побачивши, що залишився без підтримки, Дегерлюнд вдарився в інший тон. Плаксивий і жалібний. Вдавав з себе потерпілого. Жертву одночасно власних амбіцій і власного таланту, завдяки яким викликав демона такого сильного, що неможливо було його опанувати. Присягнув, що припинить заняття гоецією, що ніколи більше цього не робитиме. Що присвятить всі свої сили дослідженню способів удосконалення людського роду, трансгуманізму, спеціації, інтрогресії і генетичному модифікуванню.

І йому повірили — відьми́н стримався, щоб не заявити про це вголос.

— Йому повірили. На це вплинув Ортолан, з’явившись раптом перед комісією у випарах добрив. Назвав Дегерлюнда милим юнаком, який справді наробив еррорів, але хто ж не робив еррорів. Не дубітував, що юнак виправиться і що він за це ручить власним словом. Просив, щоб комісія утемперувала гнів, проявила компасію і не кондемнувала юнака. Врешті, оголосив Дегерлюнда своїм наступником та спадкоємцем, повністю передав йому Цитадель, свою приватну лабораторію. Заявив, що сам він лабораторії не потребує, бо резольвував працювати і ексцерсизувати під відкритим небом, на полях і грядках. Біруті, Рябому і решті це припало до смаку. Цитадель, з огляду на недоступність, з успіхом могла зіграти роль місця ізоляції. Дегерлюнд попався у власну пастку. Опинився під домашнім арештом.

А всю справу сховали під килим, — відьми́н стримався, щоб не заявити про це вголос.

— Я підозрюю, — Пінеті значуще глянув на нього, — що вплив на це мало і ставлення до тебе, твоєї особи й репутації.

Геральт звів брови.

— Ваш відьми́нський кодекс, — продовжив чародій, — начебто забороняє вбивати людей. Але про тебе подейкують, що ти не надто дотримуєшся цього кодексу. Що траплялося те і се, тому щонайменше кілька осіб через тебе покинуло цей світ. Бірута й інші перелякалися. Раптом ти повернешся до Ріссбергу і продовжиш справу, а при тій оказії і їм дістанеться на горіхи. А Цитадель — це стопроцентно безпечний притулок, пристосована під лабораторію давня гномівська твердиня, тепер ще й під магічною охороною. Ніхто до Цитаделі не добереться, нема такого способу. Тому Дегерлюнд не тільки в ізоляції, але і в безпеці.

Ріссберг теж у безпеці, — відьми́н стримався, щоб не заявити про це вголос. В безпеці перед скандалом і знеславленням. Дегерлюнд в ізоляції, справа закрита. Ніхто не довідається, що хвалько і кар’єрист ошукав і обвів довкола пальця чародіїв з Ріссбергу, які і самі себе вважали й іншими вважалися елітою магічного братства. Що, скориставшись з наївності і дурості цієї еліти, дегенерат і психопат зміг безперешкодно вирізати більше, ніж сорок людей.

— В Цитаделі, — чародій все ще не зводив з нього погляду, — Дегерлюнд буде під наглядом і опікою. Вже жодного демона не викличе.

Ніколи не було жодного демона. І ти, Пінеті, добре про це знаєш.

— Цитадель, — чародій відвів погляд, подивився на кораблі на рейді, — розміщена всередині гори Кремори, тої, біля підніжжя якої стоїть Ріссберг. Спроба пробратися туди рівнозначна самогубству. Не тільки через магічну охорону. Пам’ятаєш, про що ти нам тоді розповідав? Про одержимого, якого вбив? В стані найвищої необхідності, рятуючи одне благо коштом іншого, тим самим виключаючи протизаконність забороненого вчинку? Ну то, мабуть, розумієш, що зараз обставини зовсім інші. Ізольований Дегерлюнд не є реальною і безпосередньою загрозою. Якщо хоч пальцем його зачепиш, здійсниш вчинок заборонений і протизаконний. Коли спробуєш його вбити, підеш під трибунал. Наскільки я знаю, деякі з наших мають надію, що все-таки спробуєш. І закінчиш життя на ешафоті. Тому й раджу: облиш. Забудь про Дегерлюнда. Нехай все йде своїм природним ходом.

— Мовчиш, — ствердив факт Пінеті. — Утримуєшся від коментарів.

— Бо й нічого тут коментувати. Мене цікавить тільки одне. Ти й Цара. Залишитеся в Ріссбергу?

Пінеті засміявся. Сухо і нещиро.

— Нам обом, мені й Гарлану, запропонували звільнитися, з власного бажання, з огляду на стан здоров’я. Ми залишили Ріссберг, ніколи вже туди не повернемося. Гарлан вибирається до Повіссу, на службу в короля Рида. А я зважився на ще дальшу мандрівку. Як я чув, у Нільфгаардській імперії до магіків ставляться прагматично і без особливої поваги. Але платять їм добре. А коли вже про Нільфгаард мова… Я ледь не забув. Маю для тебе прощальний подарунок, відьми́не.

Розстібнув жабку[41], огорнув нею піхви і вручив меч Геральтові.

— Це для тебе, — випередив, перш ніж відьми́н встиг озватися. — Я його дістав на шістнадцяті уродини. Від батька, який не міг змиритися з тим, що я вибрав школу магії. Сподівався, що подарунок вплине на мене, що, здобувши таку зброю, я відчую обов’язок продовжити родинну традицію і виберу військову кар’єру. Що ж, підвів я батечка. У всьому. Полювати не любив, волів рибалити. Не одружився з донькою його сердечного приятеля. Не став воїном, меч припадав пилюкою в шафі. Мені він не потрібний. А тобі послужить краще.

— Але ж… Пінеті…

— Бери, не церегелься. Я знаю, що твої мечі пропали і ти в притузі.

Геральт взяв руків’я, обтягнуте ящірчиною шкірою, до половини витягнув клинок з піхов. На палець вище гарди виднівся знак у формі сонця з шістнадцятьма променями, навпереміну простими й хвилястими, які у геральдиці символізували сонячний блиск та сонячний жар. На два пальці вище від сонця починалося виконане гарно стилізованими літерами гравіювання, знаменитий фірмовий напис.

— Клинок з Віроледи, — підтвердив. — Цього разу автентичний.

— Прошу?

— Нічого, нічого. Милуюся. І все ще не знаю, чи можна мені прийняти…

— Можна прийняти. Загалом, ти вже й прийняв, він у твоїх руках. До дідька, не церегелься, кажу. Я даю тобі меч з почуття симпатії. Щоб ти зрозумів, що не кожен чародій твій ворог. А мені більше придадуться вудки. В Нільфгаарді ріки гарні й чисті, в них сила-силенна стругів і лососів.

— Дякую. Пінеті?

— Так?

— Даєш мені цей меч виключно з почуття симпатії?

— З симпатії, аякже, — чародій знизив голос. — Але, може, не виключно. Зрештою, чи ж мене обходить, що трапиться і з якою метою ти використаєш цей меч? Я залишаю цей край і ніколи більше сюди не повернуся. Бачиш той прегарний галеон на рейді? Це «Евріале», порт приписки Баккала. Післязавтра відпливаю.

— Ти прибув дещо зарано.

— Так… — голос магіка ледь здригнувся. — Спершу я хотів би… З деким попрощатися.

— Бажаю успіху. Дякую за меч. І за коня, ще раз. Бувай, Пінеті.

— Бувай, — чародій не задумуючись потиснув подану руку. — Бувай, відьми́не.

* * *

Горицвіт знайшовся в портовому шинку, де ж би ще. Сьорбав з миски рибну юшку.

— Я від’їжджаю, — коротко повідомив Геральт. — Негайно.

— Негайно? — Горицвіт завмер з ложкою на півдорозі. — Тепер? Я думав…

— Неістотно, що ти думав. Я від’їжджаю. Заспокой кузена інстигатора. На королівський шлюб приїду.

— А це що таке?

— А як тобі здається?

— Звісно ж, меч. Звідки він в тебе? Від чародія, так? А той, що був від мене? Де він?

— Загубився. Повертайся до верхнього міста, Горицвіте.

— А Корал?

— Що Корал?

— Що їй сказати, коли запитає…

— Не запитає. Не матиме на це часу. Буде з деким прощатися.

Інтерлюдія

ТАЄМНО

Illustrissimus et Reverendissimus

Magnus Magister Narses de la Roche

Голова Капітулу Таланту і Мистецтв, Новіград

Datura ex Castello Rissberg,

die 15 mens. Jul. anno 1245 post Resurrectionem

Re:

Майстра Мистецтв mgr маг

Сореля Альберта Амадора Дегерлюнда

Honoratissime Верховний Майстре

безсумнівно, до Капітулу дійшов поголос про інциденти, які мали місце влітку anno currente на західному кордоні Темерії, внаслідок згадуваних інцидентів, як припускається, загинуло близько сорока — точну кількість встановити неможливо — осіб, головним чином некваліфікованих лісових робітників. Ці інциденти, на наш жаль, пов’язують з особою Майстра Сореля Альберта Амадора Дегерлюнда, члена дослідницького колективу Комплексу Ріссберг.

Дослідницький колектив Комплексу Ріссберг приєднується до глибокого суму родин жертв інциденту, хоча ці жертви, особи, що займали низьке становище в суспільній ієрархії, зловживали алкоголем і вели аморальне життя, навряд чи мали якісь родинні зв’язки.

Прагнемо нагадати Капітулу, що майстер Дегерлюнд, учень і вихованець Верховного Майстра Ортолана, є видатним вченим, спеціалістом у галузі генетики, який добився величезних неоцінимих успіхів у справі трансгуманізму, інтрогресії та спеціації. Дослідження, які веде майстер Дегерлюнд, можуть виявитися ключовими для розвитку й еволюції людської раси. Як відомо, людська раса поступається нелюдським расам з точки зору фізичних, психічних і психомагічних рис. Експерименти майстра Дегерлюнда, які полягали у гібридизації та поєднанні набору генів, мають своєю метою початкове зрівняння людської раси з нелюдськими, а у більш віддаленій перспективі, за допомогою спеціації, домінацію над ними і цілковите підпорядкування їх. Зайво пояснювати, яке величезне значення має ця справа. Небажано, щоб якісь дрібні інциденти сповільнили чи зупинили розвиток вищезгаданих наукових робіт.

Що стосується самого майстра Дегерлюнда, дослідницький колектив Комплексу Ріссберг бере на себе повну відповідальність за медичну опіку над ним. У майстра Дегерлюнда вже раніше діагностовано нарцистичні схильності, брак емпатії і легкий емоційний розлад. Напередодні здійснення тих вчинків, у яких він звинувачується, цей стан посилився аж до проявів афективного біполярного розладу. Можна впевнено твердити, що під час здійснення тих вчинків, у яких він звинувачується, Майстер Дегерлюнд не контролював своїх емоційних реакцій і мав знижену здатність розрізняння добра і зла. Можемо вважати, що майстер Дегерлюнд був non compos mentis, eo ipso тимчасово неосудним, отож не може нести кримінальної відповідальності за приписувані йому вчинки, оскільки impune est admittendum quod per furorem alicuius accidit.

Майстер Дегерлюнд був поміщений ad interim з таємною локалізацією, де проходить курс лікування і продовжує свої дослідження.

Вважаючи справу закритою, прагнемо звернути увагу Капітулу на особу констебля Торквіла, що веде слідство у справі інцидентів у Темерії. Констебль Токвіл, підлеглий бейліфа з Горс Веллену, досі відомий як сумлінний функціонер і фанатичний прихильник законності, виявляє у питанні інцидентів у вищезгаданих селищах надмірну старанність і прямує дорогою, з нашої точки зору, неналежною. Слід вплинути на його керівництво, щоб воно дещо зменшило його запал. Якби ж це не подіяло, слід провести люстрацію картотеки констебля, його дружини, батьків, дідів, дітей та інших членів родини з точки зору особистого життя, минулого, судимостей, майнових справ та сексуальних уподобань. Рекомендуємо контакт з адвокатською канцелярією «Кодрінгер і Фенн», послуги якої, якщо я вправі про це нагадати Капітулу, використовувались три роки тому з метою дискредитації та компрометування свідків у процесі, відомому як «зернова афера»

Item, прагнемо звернути увагу Капітулу, що у справу, яка є предметом обговорення, на жаль, був уплутаний відьми́н, відомий як Геральт з Ривії. Він був безпосереднім свідком інцидентів у селищах, також маємо підстави припускати, що він зв’язує ці події з особою майстра Дегерлюнда. Цього відьми́на аналогічно слід було б втихомирити, коли б він почав занадто заглиблюватися у справу. Звертаємо увагу, що асуспільна позиція, нігілізм, емоційна розхлябаність та хаотична особистість згадуваного відьми́на можуть стати причиною того, що самого попередження буде non sufficit і необхідно буде вдатися до екстремальних засобів. Відьми́н знаходиться під нашим постійним наглядом і ми готові використати такі засоби, звичайно, у випадку, якщо Капітул їх схвалить і рекомендує.

Сподіваючись, що попереднього пояснення Капітулу буде достатньо для закриття справи, bene valere optamus і висловлюємо свою найглибшу повагу.

Від імені дослідницького колективу Комплексу Ріссберг

semper fidelis vestrarum bona amica

Бірута Анна Маргарита Ікарті, manu propria

Відплати ударом за удар, зневагою за зневагу, смертю за смерть, і відплати з надлишком! Око за око, зуб за зуб, чотирикратно, стократно.

Антон Шандор Лавей, Сатанинська біблія

Розділ сімнадцятий

— Саме вчасно, — похмуро сказав Франс Торквіл.

— Ти, відьми́не, встиг акурат на видовище. Зараз почнеться.

Лежав на ліжку, навзнак, блідий, як побілена стіна, з волоссям, мокрим від поту і прилиплим до чола. Мав на собі лише згрібну лляну сорочку, при вигляді якої Геральтові відразу спала на думку смертна кошуля. Ліве стегно, від пахвини аж по коліно, було обмотане просяклою кров’ю пов’язкою.

Посередині кімнати стояв стіл, накритий простирадлом. Невисокий чоловічок у чорному каптані без рукавів викладав на стіл знаряддя, по черзі, одне за одним. Ножі. Кліщі. Долота. Пилки.

— Одного мені жаль! — скреготнув зубами Торквіл. — Що я не зміг їх зловити, скурвих синів. Божа воля, не судилося… І вже не судитиметься.

— Що сталося?

— Те саме, до дідька, що в Тисах, Роговизні, Сосниці. Лишень незвично, на самому краю бору. І не на поляні, а на гостинцю. Наскочили на подорожніх. Трьох вбили, двох дітей схопили. Так вийшло, що я з відділом був поблизу, ми відразу рушили в погоню, скоро й побачили. Двох зарізяк, великих, як бики, і одного потворного горбаня. І цей же горбань з арбалету в мене пальнув.

Констебль затис зуби, коротким жестом показав на перев’язане стегно.

— Я звелів своїм, щоб мене покинули, а їх доганяли. Не послухали, гунцвоти. Ну і ті втекли. А я? І що з того, що порятували? От зараз мені ногу відітнуть. Чи не краще було, курва, здохнути там, але, нім очі згаснуть, побачити, як тії дригають ногами в петлі. Не послухали наказу, холєрники. Тепер сидять там, соромляться.

Підвладні констебля, дійсно всі як один похнюплені, зайняли лаву під стіною. Товаришила їм зовсім не схожа на решту товариства бабуня у вінку, що цілком не личив до сивої голови.

— Можемо починати, — сказав чоловічок у чорному каптані. — Пацієнта на стіл, міцно прив’язати ременями. Постороннім вийти з кімнати.

— Хай лишаються, — буркнув Торквіл. — Хай я знаю, що дивляться. Сором мені буде кричати.

— Зараз, — Геральт випрямився. — Хто вирішив, що ампутація необхідна?

— Я так вирішив. — Чорнявий чоловічок теж випрямився, але, щоб заглянути Геральтові в обличчя, мусив сильно задирати голову. — Я мессір Люппі, лейбмедик бейліфа з Горс Веллену, спеціально сюди присланий. Оглянувши, я визначив, що рана заражена. Ногу необхідно відрізати, іншого виходу немає.

— Скільки береш за операцію?

— Двадцять корун.

— От тобі тридцять. — Геральт витягнув з торбини три десятки. — Збирай інструменти, пакуйся, повертайся до бейліфа. Коли б питав, то пацієнтові ліпше.

— Але… Я змушений протестувати…

— Пакуйся і повертайся. Яке з цих слів незрозуміле? А ти, бабко, ходь сюди. Відгорни пов’язку.

— Він, — бабуня вказала на лейбмедика, — заказав мені до раненого торкатися. Бо я, мовляв, знахарка і відьма. Грозився, що донесе на мене.

— Плюнь на нього. Зрештою, він вже йде.

Бабка, в якій Геральт відразу розпізнав травницю, послухала. Обережно зняла пов’язку, хоча Торквіл крутив головою, шипів і стогнав.

— Геральте… — вистогнав. — Що ти вигадав? Казав медикус, що рятунку нема. Ліпше ногу втратити, ніж життя.

— Така правда, як вош кашляє. Зовсім не ліпше. А тепер заткнися.

Рана виглядала паскудно. Але Геральт бачив і гірші.

Вийняв з саков коробку з еліксирами. Мессір Люппі, вже спакувавшись, приглядався і хитав головою.

— Декокти не допоможуть, — заявив. — Не допоможе ні лжемагія, ні знахарські штучки. Це все шарлатанство. Я, як медик, змушений протестувати.

Геральт повернувся, глянув. Медик вийшов. Поквапом. Спотикнувся на порозі.

— Четверо до мене. — Відьми́н вийняв корок з флакону. — Тримайте його. Франсе, затисни зуби.

Вилитий на рану еліксир дуже запінився. Констебль пронизливо зойкнув. Геральт почекав хвилину, вилив другий еліксир. Цей теж пінився, а, крім того, сичав і димів. Торквіл закричав, замотав головою, напружився, закотив очі і знепритомнів.

Бабуня вийняла з торбинки горщик, вибрала звідти жменю зеленої мазі, наклала грубим шаром на кусень складеного полотна, прикрила рану.

— Живокіст, — вгадав Геральт. — Мастика з живокосту, арніки й нагідок. Добре, бабуню, дуже добре. Ще б придався звіробій, дубова кора.

— Ти ся подиви, — перебила бабка, не піднімаючи голови з-над ноги констебля. — Буде мене травництва вчив. Я, синцю, ще тоді травами лікувала, як ти під стіл пішки ходив і котові казав: «Вуйку, посуньтеся». А ви, хлопчиська, відступіть, бо світло мені заслоняєте. І смердите так, що простигосподи. Міняти онучі слід, міняти. Хоч вряди-годи. Марш з кімнати, кому кажу?

— Ногу треба буде знерухомити. Вкласти у довгі лубки.

— Я казала не вчити мене. І сам теж надвір забирайся. Чого тут ще стоїш? Чого чекаєш? На подяку, за те, що ти великодушно своїми відьми́нськими ліками пожертвував? На обіцянку, що він до кінця життя не забуде?

— Хочу щось у нього запитати.

— Присягни, Геральте, — зовсім несподівано обізвався Франс Торквіл, — що ти до них доберешся. Що їм не даруєш…

— Дам йому щось на сон і від гарячки, бо марить. А ти, відьми́не, вийди. Почекаєш перед хижею.

Не чекав довго. Бабка вийшла, підтягнула одіж, поправила зсунутий вінок. Сіла біля нього на призьбі. Потерла стопою об стопу. Вони були в неї дуже малими.

— Спить, — сповістила. — І, либонь, виживе, як нічого злого не зайде, тьху, тьху. Кістка зростеться. Ногу ти йому відьми́нськими чарами вирятував. Кульгати буде і на коня, видається мені, вже не сяде, але що дві ноги, то не одна, хе, хе.

Сягнула за пазуху, під вишиваний кептарик, і ще сильніше запахла зіллям. Витягнула дерев’яну коробочку, відкрила. Повагавшись хвилю, підсунула Геральту.

— Нюхнеш?

— Ні, дякую. Не вживаю фіштеху.

— А я… — травниця втягнула наркотик до носа, спершу до однієї ніздрі, потім до другої. — А я, овшім, вживаю помаленьку. Дідьчо добре робить. Голова краще варить. На довгий вік помагає. І на вроду. Лиш подивися на мене.

Подивився.

— За відьми́нський лік для Франса, — бабка протерла засльозене око, потягнула носом, — дякую тобі, не забуду. Знаю, що ви ті декокти ревно пильнуєте. А ти їх вділив йому, не вагався. Хоч через то може тепер тобі самому забракнути. Не боїшся?

— Боюся.

Вона повернула голову профілем. Справді, була колись гарною жінкою. Але дідьчо давно.

— А тепер, — відвернулася, — кажи. Про що ти хотів у Франса запитати?

— Дурниця. Він спить, а мені в дорогу час.

— Кажи.

— Гора Кремора.

— Було відразу з тої бочки. Що хочеш знати про ту гору?

* * *

Хата стояла доволі далеко за селом, під самою стіною бору, ліс починався відразу ж за огорожею саду, повного дерев, що аж вгиналися від яблук. А у всьому іншому — сільська класика: стодола, шопа, курник, кілька вуликів, город, купа гною. З димаря сочилася смужка ясного і приємно пахнучого диму.

Цесарки, які метушилися біля паркану, побачили його першими, наробили галасу на всю околицю. Діти, що крутилися на подвір’ї, — троє — побігли в бік хати. В дверях з’явилася молодиця. Висока, русява, у запасці поверх домотканої плахти. Він під’їхав ближче, зсів з коня.

— Добрий день, — сказав. — Господар вдома?

Діти, самі дівчатка, вчепилися маминої плахти і запаски. Молодиця дивилася на відьми́на, а в її погляді не було й сліду приязні. Не дивно. Добре бачила руків’я меча над плечем відьми́на. Медальйон на шиї. Срібні цвяхи на рукавицях, які він ніскільки не приховував. Навпаки, демонстрував їх.

— Господар, — повторив. — Отто Дуссарт, себто. Справу до нього маю.

— Яку?

— Особисту. Вдома?

Вона дивилася мовчки, ледь схиливши голову. Як він оцінив, врода її була селянського типу, тобто, могло їй бути і двадцять п’ять, і сорок п’ять. Точніша оцінка, як у більшості селянок, була неможливою.

— Вдома?

— Нема.

— То почекаю, — він закинув вуздечку кобили на жердину, — аж доки повернеться.

— Може вернутися пізно.

— Якось витримаю. Хоч, по правді, волів би в хаті, ніж під плотом.

Молодиця якусь хвилю міряла його поглядом. Його і медальйон.

— Гість в дім, — сказала врешті. — Прошу.

— Запрошення приймаю, — відповів звичайною формулою. — Закону гостинності не порушу.

— Не порушиш, — протяжно повторила вона. — Але меч носиш.

— Робота така.

— Мечі калічать. І вбивають.

— Життя теж. То як там із запрошенням?

— Прошу до кімнати.

Входилося, як і звичайно в таких домівках, через темні й захаращені сіни. Сама кімната виявилася досить просторою, ясною й чистою, стіни тільки поблизу печі й димаря носили сліди кіптяви, а у всіх інших місцях тішили очі білизнóю і кольоровими килимками, також всюди висіли мудро розписані миски й інший посуд, пучки зілля, косиці часнику, вінки паприки. Ткана завіса відгороджувала кімнату від комори. Пахло кухнею. Себто капустою.

— Прошу сідати.

Господиня все ще стояла, бгаючи запаску. Діти присіли біля печі, на низькій лаві.

Медальйон на шиї Геральта дрижав. Сильно і безперервно. Тремтів під сорочкою, як пійманий птах.

— Цей меч, — озвалася молодиця, підходячи до печі, — слід було в сінях зоставити. Не годиться з оружжям за стіл сідати. Так хіба розбійники чинять. Чи ти розбійник?

— Ти добре знаєш, хто я, — відрізав він. — А меч зостанеться там, де є. Для перестороги.

— Перед чим?

— Тим, що нерозважні дії можуть мати грізні наслідки.

— Тут ніякого оружжя немає, отож…

— Добре, добре, — перебив він її на півслові. — Не треба вдавати, пані-господине. Селянська хата і обійстя — то цілий арсенал, не один вже поліг під мотикою, про ціпи й вила навіть не згадую. Я чув про одного, забитого товкачем від маслобійки. Всім можна вирядити кривду, якщо є охота. Або необхідність. Раз про це мова зайшла, то залиш в спокої той горщик з окропом. І відсунься від печі.

— Я нічого такого й на гадці не мала, — швидко сказала молодиця, очевидно, брешучи. — А там не окріп, лишень борщ. Я пригостити хотіла.

— Дякую. Я не голодний. Не чіпай горщика і відійди від печі. Сядь там, біля дітей. І чемно почекаємо на господаря.

Сиділи в тиші, тільки мухи бриніли. Медальйон дрижав.

— В печі казанок з капустою домліває, — перервала тяжку мовчанку молодиця. — Треба витягнути, перемішати, бо пригорить.

— Нехай вона, — Геральт вказав на меншеньку з дівчаток, —це зробить.

Дівчинка поволі встала, глипаючи на нього з-під русявої гривки. Взяла виделку на довгій ручці, схилилася до дверцят печі. І раптом стрибнула на Геральта як кішка. Мала намір прибити йому шию до стіни виделкою, але він відхилився, шарпнув ручку, звалив дівчинку на долівку. Вона почала змінюватися ще до того, як впала.

Молодиця і дві інші вже встигли змінитися. На відьми́на летіли в стрибку троє вовків, стара вовчиця і двоє вовченят, з налитими кров’ю очима і вищиреними іклами. В стрибку вони розділилися, чисто по-вовчому, нападаючи з усіх боків. Він зірвався, пхнув лавку на вовчицю, вовченят відштовхнув ударами кулаків у оббитих сріблом рукавицях. Вони заскавчали, припали до землі, щирячи ікла. Вовчиця дико завила, стрибнула знову.

— Ні! Едвіно! Ні!

Вона впала на нього, пригнітаючи до землі. Але вже у людській подобі. Наново перетворені дівчатка кинулися навтьоки, присіли біля печі. Молодиця зосталася, стоячи на колінах біля його колін, дивлячись засоромленим поглядом. Не знав, соромиться вона нападу чи того, що напад не вдався.

— Едвіно! Ну як же так? — загримів, взявши руки в боки, бородатий мужчина чималого зросту. — Що це ти?

— Це відьми́н, — скрикнула молодиця, все ще навколішки. — Розбійник з мечем! По тебе прийшов! Вбивця! Кров’ю тхне!

— Мовчи, жінко. Я його знаю. Даруйте, пане Геральте. Нічого з вами не трапилося? Вибачте. Не знала вона… Думала, що раз відьми́н…

Не договорив, неспокійно глянув. Молодиця й дівчатка зібралися біля пічки. Геральт міг би поклястися, що чує тихе гарчання.

— Нічого не трапилося, — сказав. — Ніхто мене не образив. Але ти з’явився саме вчасно. Ані на мить не зарано.

— Я знаю, — бородань помітно здригнувся. — Знаю, пане Геральте. Сідайте, сідайте за стіл… Едвіно! Подай пива!

— Ні. Вийдемо, Дуссарте. На два слова.

Бурий кіт, який сидів посеред двору, на вигляд відьми́на пирхнув і негайно ж втік у кропиву.

— Не хочу тобі жінку й дітей лякати, — пояснив Геральт. — Крім того, маю справу, про яку волів би в чотири ока розмовляти. Йдеться, бачиш, про певну послугу.

— Що тільки захочете, — випростався бородань. — Тільки скажіть. Кожне ваше бажання виконаю, як тільки в моїх силах буде. Борг маю перед вами, великий борг. Якби не ви, то й не ходив би я досі по світі. Ви мене тоді пощадили. Вам завдяки…

— Не мені дякуй. Собі. Тому, що ти навіть у вовчій подобі залишався людиною і ніколи нікого не скривдив.

— Не скривдив, правда. І що з того? Сусіди, підозри набравши, зараз на мене відьми́на спровадили. Хоча, бідахи, гріш до гроша складали, аби вас найняти.

— Я думав про те, щоб повернути їм гроші, — зізнався Геральт. — Але могли щось запідозрити. Я їм відьми́нським словом ручив, що зняв з тебе вовкулачі чари і повністю вилікував від лікантропії, що тепер ти найнормальніший у світі. Таке мусило дорого коштувати. Коли люди за щось платять, то вже у заплачене вірять. Що заплачене, те правдиве і святе. Чим дорожче, тим більше.

— Мені досі мороз йде поза шкірою, як той день згадаю. — Дуссарт зблід під засмагою. — Ледве я тоді не вмер зі страху, як вас із срібним клинком побачив. Думав, остання моя година вибила. Чи ж то мало оповідей чув? Про відьми́нів-убивць, що їх тільки кров і мука тішить. А вийшло, що ви чоловік справедливий. І добрий.

— Не перебільшуймо. Але моєї поради ти послухав і з Гуаамезу вибрався.

— Мусив, — похмуро сказав Дуссарт. — В Гуаамезі ніби повірили, що чари з мене знято, але ваша правда — навіть колишньому вовкулаці між людьми нелегко. Вийшло на ваше: те, ким ти колись був, важніше ніж те, хто ти зараз. Мусив я звідти вибиратися, мандрувати в чужі околиці, де ніхто мене не знав… Блукав я, блукав… Аж врешті сюди приблукався. І тут Едвіну зустрів.

— Рідко трапляється, — покрутив головою Геральт, — щоб двоє теріантропів в парі жили. А ще рідшим є потомство від такого зв’язку. Поталанило тобі, Дуссарте.

— Абись-те знали, — вищирив зуби вовкулака. — Діти гарні, як намальовані, красними паннами ростуть. А з Едвіною ми добралися, як в корці маку. До кінця днів наших разом будемо.

— Вона відразу пізнала, що я відьми́н. І відразу була готова до оборони. Не повіриш — киплячим борщем хотіла мене пригостити. Певно, і вона наслухалася вовкулачих байок про кровожерних відьми́нів, що їх тільки мука тішить.

— Даруйте їй, пане Геральте. А того борщу ще покуштуєте. Едвіна пресмачний борщ варить.

— Може краще, — відьми́н похитав головою, — щоб я їй не набивався. Не хочу дітей лякати, ані дружину твою дратувати. Я ж для неї — розбійник з мечем, трудно чекати, щоб відразу зі мною заприязнилася. Сказала, що кров’ю тхну. В переносному значенні, звісно.

— Не конче. Тільки не образьтеся, але й справді страшенно чути від вас кров’ю.

— Я не мав контакту з кров’ю вже…

— Вже два тижні, я б сказав, — закінчив вовкулака. — То була засихаюча кров, мертва кров, ви торкалися до когось пораненого… І давніша кров є, з-перед місяця. Холодна кров. Зміїна. Самі теж кровоточили. З рани, живою кров’ю.

— Я вражений.

— Ми, вовкулаки, — Дуссарт гордо випрямився, — трішки тонший нюх маємо, ніж люди.

— Я знаю, — усміхнувся Геральт. — Знаю, що вовкулачий нюх — то справжнє чудо природи. Тому саме приходжу до тебе і про послугу прошу.

* * *

— Землерийки, — понюшив Дуссарт. — Землерийки, значиться, мідиці. І полівки. Багато полівок. Лайно. Сила-силенна лайна. Найбільше куничого. І ласичого. Нічого більше.

Відьми́н зітхнув, після чого сплюнув. То була вже четверта печера, в якій Дуссарт не занюхав нічого, крім гризунів і хижаків, що на цих гризунів полювали. І сили лайна тих та інших.

Перейшли до наступного отвору, зяючого в скальній стіні. Каміння сповзало з-під ніг, сипалося вниз по схилу. Схил був крутий, йшлося тяжко. Геральт вже починав відчувати втому. Дуссарт, залежно від терену, змінювався у вовка або залишався в людській подобі.

— Ведмедиця. — Заглянув до чергового гроту, потягнув носом. — З ведмежатами. Була, але пішла, вже її там немає. Є бабаки. Землерийки. Кажани. Багато кажанів. Куниця. Росомаха. Сила-силенна лайна.

Наступна печера.

— Тхориця. В тічці. Ще росомаха… Ні, двоє. Пара росомах.

— Підземне джерело, вода злегка сірчана. Гремліни, ціла група, напевно, десятеро. Якісь плазуни, наче саламандри… Кажани….

З розміщеного десь високо скального виступу злетів величезний орел, кружляв над ними, клекочучи.

Вовкулака підняв голову, глянув на гірські вершини. І на темні хмари, що сунули з-за них.

— Гроза наближається. От літо видалося, — ані дня без грози… Що робимо, пане Геральте? Наступна діра?

— Наступна діра.

Щоб добратися до тої наступної, вони мусили перейти буркун-водоспад, не надто великий, але достатній, щоб неабияк промокнути. Порослі мохом скелі були тут слизькі, як мило. Дуссарт, щоб мати змогу йти, перетворився у вовка. Геральт, кілька разів небезпечно послизнувшись, переміг себе, вилаявся і здолав тяжку дорогу на чотирьох. Добре, що нема тут Горицвіта, подумав, ото б він баладу склав. Спереду лікантроп у вовчій подобі, ззаду відьми́н рачки. Мали б з чого люди потішитися.

— Велика діра, пане відьми́не, — занюшив Дуссарт. — Велика й глибока. Там гірські тролі, п’ятеро чи шестеро дорослих тролів. І кажани. Сила-силенна кажанячого лайна.

— Йдемо далі. До наступної.

— Тролі… Ті самі тролі, що й раніше. Печери сполучені.

— Ведмежá. Було там, але пішло. Недавно.

— Бабаки. Кажани. Листконосові.

Від наступної печери вовкулака відскочив, як обпечений.

— Горгон, — прошепотів. — В глибині ями сидить великий горгон. Спить. Нікого, крім нього, нема.

— І не дивно, — пробурмотів відьми́н. — Відходимо. Тихенько, а то ще прокинеться.

Вони відійшли, неспокійно оглядаючись. До чергового гроту, на щастя, розміщеного далеко від лігвиська горгона, наближалися дуже поволі, розуміючи, що обережність не завадить. Не завадила, але й потреби в ній не було. Кілька чергових печер не ховали у своїх глибинах нікого, крім кажанів, бабаків, мишей, землерийок і полівок. І ще сили-силенної лайна.

Геральт був втомлений і розчарований. Як виглядало, Дуссарт теж. Але, треба визнати, тримав фасон, не виявляв втоми ні словом, ні жестом. Однак відьми́н не мав ілюзій. Вовкулака сумнівався в успіху операції. Згідно з тим, що Геральт колись чував, і що підтвердила бабка-травниця, гора Кремона була зі східного стрімкого боку порожниста, як сир, продірявлена безліччю печер. Печер, і справді, вони знайшли без ліку. Але Дуссарт виразно не вірив, щоб вдалося винюхати ту потрібну, що була підземним переходом до середини скельного комплексу Цитаделі.

На додачу до всього, блиснуло. Загриміло. І почало падати. Геральт мав щирий замір плюнути, брудно вилаятися і оголосити кінець походу. Стримався.

— Рушаємо, Дуссарте. Наступна діра.

— Як накажете, пане Геральте.

І раптом, біля чергового отвору, зяючого у скалі, наступив, — зовсім як у поганій книжці, — перелом дії.

— Кажани, — оголосив вовкулака, нюшачи. — Кажани і… І кіт.

— Рись? Лісовий кіт?

— Ні, — випрямився Дуссарт. — Звичайний домашній.

* * *

Отто Дуссарт з цікавістю приглядався до пляшечок еліксирів, дивився, як відьми́н їх випиває. Спостерігав, як змінюється вигляд Геральта, і очі йому розширилися від подиву й страху.

— Тільки не наказуйте мені, — промовив, — входити з вами до тієї ями. Не образьтесь, але не піду. Як подумаю, що там може бути, то аж шерсть дибки стає від страху.

— Я й гадки не мав про це тебе просити. Вертайся додому, Дуссарте, до жінки й дітей. Ти вже й так дуже мені допоміг, зробив все, про що я просив, більше вимагати не можу.

— Я почекаю, — запротестував вовкулака. — Почекаю, доки вийдете.

— Не знаю, — Геральт поправив меч на спині, — коли я звідти вийду. І чи вийду взагалі.

— Не кажіть так. Зачекаю. Зачекаю до смеркання.

* * *

Дно печери було покрите товстим шаром кажанячого лайна. Самі кажани — бурі вухані, — цілими гронами висіли біля склепіння печери, крутячись і сонно попискуючи. Склепіння спершу було високо над головою Геральта, по рівному дні він міг йти досить швидко і зручно. Однак зручність швидко закінчилася — спершу він мусив схилятися, чимраз нижче схилятися, врешті, не залишилося нічого іншого, як пересуватися на чотирьох. А потім повзти.

Був момент, коли зупинився, вирішивши повертатися, — стало так тісно, що міг застрягнути.

Але почув шум води, а на обличчя наче повіяло холодним повітрям. Розуміючи, що ризикує, протиснувся через щілину, полегшено зітхнув, коли вона почала розширюватися. Коридор зненацька став похилим, він з’їхав по ньому вниз, просто в русло підземного струмка, що випливав з-під однієї скали, а зникав під протилежною. Звідкись зверху сочилося слабке світло і це звідти — з великої висоти — віяв холодний вітерець.

Понор, в якому зникав струмок, виглядав на повністю затоплений водою. Хоча відьми́н підозрював, що він наскрізний, пірнати йому не хотілося. Вибрав дорогу вгору по струмку, проти швидкої течії, підіймаючись по схилу. Доки вибрався зі схилу до великого залу, змок до нитки і вишмарувався мулом вапняних осадів.

Зал був неосяжним, весь у величних патьоках, бурульках, завісах, сталагмітах, сталактитах і сталагнатах. Струмок плив по дні, глибоко проритому меандром. Тут теж згори сочилося світло і відчувався слабкий протяг. Відчувалося ще щось. Нюх відьми́на не міг конкурувати з вовкулачим, але тепер і відьми́н чув те саме, що й вовкулака раніше — слабкий запах котячої сечі.

Він постояв хвилину, роздивився. Тяга повітря вказала йому вихід, прикрашений колонами могутніх сталагмітів, наче палацова арка. Тут же збоку побачив коритце, заповнене дрібним піском. Саме від цього коритця чути було котом. На піску залишилися численні сліди котячих лапок.

Перевісив через плечі меч, який мусив зняти в тісняві щілин. І вступив між сталагміти.

Коридор, що слабо піднімався вгору, був сухим і мав високе склепіння. На дні лежали численні каменюки, але йти можна було. Аж до моменту, коли дорогу йому загородили двері. Солідні й зачинені.

Досі він все ще не знав, чи йшов правильною дорогою, не мав жодної певності, що ввійшов до саме тієї печери. Двері наче підтверджували, що так.

В дверях, при самому порозі, був маленький, недавно випиляний отвір. Прохід для кота.

Штовхнув двері — навіть не здригнулися. Натомість здригнувся — ледь-ледь — амулет відьми́на. Двері були магічні, захищені чарами. Однак, судячи зі слабкого тремтіння медальйону, чари не були сильними. Він наблизив обличчя до дверей.

— Друг.

Двері безшумно розчинилися на змазаних завісах. Він правильно відгадав, що слабке магічне забезпечення і фабричний пароль були до них додані стандартно, як для серійної продукції, нікому — на його щастя — не захотілося вмонтувати в них щось вигадливе. Їх призначенням було відгороджувати від комплексу печер і від істот, нездатних скористатися навіть такою простою магією.

За дверима, які він для певності заблокував каменем, закінчувалися природні печери. Починався коридор, пробитий в скалі кирками.

Попри все, далі не був певен. Аж до моменту, коли побачив перед собою світло. Мерехтливе світло факела чи каганця. А через мить почув добре йому знайомий сміх. Регіт.

— Бууег-гггррр-ееееггг-буеееег!

Як виявилося, світло і регіт доносилися з чималого приміщення, освітленого прикріпленою до залізного держака скіпкою-лучиною. Під стінами в кілька поверхів стояли скрині, коробки й бочки. При одній зі скринь, використовуючи бочки замість крісел, засіли Буе і Банг. Грали в кості. Реготав Банг, видно, йому більше очок випало.

На скрині неподалік стояв глечик з оковитою. При ньому лежала закуска.

Печена людська нога.

Відьми́н добув меча з піхов.

— Добридень, хлопці.

Буе і Банг якийсь час витріщалися на нього, роззявивши роти. Потім заревли, зірвалися, перевертаючи бочки, вхопили зброю. Буе — косу, Банг — широкий булат. І кинулися на відьми́на.

Здивували його, хоч він здогадувався, що буде непереливки. Але не сподівався, що потворні велетні виявляться такими швидкими.

Буе низько махнув косою, якби Геральт не стрибнув угору, міг би втратити обидві ноги. Ледве ухилився від удару Банга, булат викресав іскри з кам’яної стіни.

Відьми́н умів справлятися зі швидкими противниками. З великими теж. Швидкі чи повільні, великі чи малі, всі мали місця, вразливі на біль.

І поняття не мали, яким швидким стає відьми́н, випивши еліксири.

Буе завив, уражений в лікоть, уражений в коліно Банг завив ще голосніше. Відьми́н обдурив його швидким вольтом, перескочив над вістрям коси, самим кінцем клинка вцілив Буе у вухо. Буе заревів, трусячи головою, махнув косою, напав. Геральт склав пальці і вдарив його знаком Аард. Приголомшений чарами Буе упав задом на підлогу, його зуби голосно клацнули.

Банг широко змахнув булатом. Геральт спритно пірнув під вістрям, в прольоті хльоснув велетня у друге коліно, крутнувся, дострибнув до Буе, що намагався встати, різонув його по очах. Однак Буе встиг відхилити голову, удар пройшов мимо, влучив у дуги брів, кров відразу ж залила обличчя огротроля. Буе заревів, зірвався, наосліп кинувся на Геральта, Геральт відскочив, Буе налетів на Банга, стукнувся з ним. Банг відштовхнув його і, скажено ревучи, кинувся на відьми́на, з розмаху ударяючи булатом. Геральт швидким фінтом і півоборотом уникнув вістря, вдарив огротроля двічі, в обидва лікті. Банг завив, але булата не випустив, знову замахнувся, вдарив широко й безладно. Геральт викрутився з зони досяжності вістря. Фінт виніс його за спину Банга, він не міг не скористатися таким шансом. Відвернув меч і ляснув знизу, вертикально, рівно між сідницями. Банг вхопився за зад, завив, заскавулів, задріботів ногами, зігнув коліна і обмочився.

Осліплений Буе замахнувся косою. І влучив. Але не відьми́на, який викрутився в піруеті. Влучив у свого колегу, що все ще тримався за сідниці. І зніс йому голову з пліч. З перерізаної трахеї з голосним шипінням вийшло повітря, кров з артерії бухнула, наче лава з кратеру вулкану, високо, аж до стелі.

Банг стояв, бухаючи кров’ю, наче безголова статуя в фонтані. Лише завдяки величезним плоским стопам тримався рівно. Але врешті перехилився і впав, як колода.

Буе протер залиті кров’ю очі. Коли врешті зрозумів, що трапилося, заревів, як буйвіл. Затупав ногами, махнув косою. Закрутився на місці, шукаючи відьми́на. Не знайшов. Бо відьми́н був за його спиною. Вдарений під пахву, випустив косу з рук, кинувся на Геральта голіруч, кров знову залила йому очі, отож врізався у стіну. Геральт доскочив і вдарив.

Буе, очевидячки, не знав, що його артерії перерізані. І що вже давно повинен померти. Ревів, крутився на місці, вимахував руками. Аж доки під ним підломилися коліна, і тоді вклякнув у калюжі крові. Стоячи навколішки, ревів і вимахував далі, але чимраз тихше і повільніше. Геральт, щоб закінчити, підійшов і вдарив його стилетом під груднину. То була помилка.

Огротроль застогнав і вхопився за клинок, гарду і руку відьми́на. Сліпаки вже йому заходили туманом, але тримав він міцно. Геральт приставив йому чобіт до грудей, зібрався з силами, шарпнув. Але Буе не випустив, хоч кров текла йому з руки,.

— Ти, дурний курвинсину, — процідив, входячи до печери Паштор, прицілившись до відьми́на зі свого дволожного арбалету. — По смерть сюди приліз. Вже й по тобі, дідьче насіння. Тримай його, Буе!

Геральт шарпнувся, Буе застогнав, але не випустив. Горбань вищирив зуби і натиснув на спуск. Геральт зігнувся, ухиляючись, тяжкий болт обтерся йому об бік оперенням, вдарив у стіну. Буе випустив меч, лежачи на животі, вхопив відьми́на за ноги, знерухомив. Паштор тріумфально заскреготів і підняв арбалет.

Але вистрілити не встиг.

До печери, наче сіра блискавка, влетів здоровенний вовк. Вдарив Паштора по-вовчому, в ноги, ззаду, розриваючи підколінні сухожилля і артерії. Горбань вереснув, упав. Тятива випущеного арбалету клацнула. Буе закашляв. Болт влучив йому просто у вухо і ввійшов аж по оперення. А вістря вийшло другим вухом.

Паштор завив. Вовк роззявив страшну пащу і вхопив його за голову. Виття перетворилося у харчання.

Геральт відштовхнув від ніг врешті мертвого огротроля.

Дуссарт, вже у людській подобі, підвівся з-над трупу Паштора, обтер губи й підборіддя.

— Пробувши сорок два роки вовкулакою, — сказав, зустрівшись поглядом з відьми́ном, — я оце вперше мав нагоду когось загризти.

* * *

— Я мусив прийти, — виправдовувався Дуссарт. — Я знав, пане Геральте, що конче мус вас перестерегти.

— Перед ними? — Геральт витер клинок, вказав на нерухомі тіла.

— Не тільки.

Відьми́н ввійшов до приміщення, на яке вказав вовкулака. Й рефлекторно відсахнувся.

Кам’яна підлога була чорною від засохлої крові. Посередині приміщення зяяла чорна оцембрована діра. Біля неї лежала скирта трупів. Голих і покалічених, покраяних, почетвертованих, інколи навіть обдертих зі шкіри. Важко оцінити, скількох.

З діри, з глибини, чути було виразно, долинали відголоси хрумтіння, тріск розламуваних костей.

— Я раніше не міг того почути, — прошепотів Дуссарт голосним повним відрази. — Щойно як ви ті двері відкрили, там, внизу, тоді я занюхав… Тікаймо звідси, пане. Подалі від цієї трупарні.

— Я ще маю тут одну справу. Але ти йди. Дяка тобі, що прийшов з поміччю.

— Не дякуйте. Я борг перед вами мав. Щасливий я, що зміг його повернути.

* * *

Вгору вели закручені гвинтом сходи, в’ючись по вибитій у стіні циліндричній шахті. Оцінити точно було складно, але Геральт прикинув, що, коли б то були сходи звичайної вежі, він піднявся б на другий, може, третій верхній поверх. Нарахував шістдесят дві сходинки, коли врешті його перепинили двері.

Як і ті внизу, мали вирізаний прохід для кота. Як і ті внизу, зачинені, однак магічними не були, легко відкрилися, ледь натиснув клямку.

Приміщення, до якого він ввійшов, не мало вікон і було слабо освітленим. Під стелею висіло кілька магічних куль, але активною була лише одна. Страшенно смерділо хімією і всеможливим паскудством. З першого ж погляду видно було, що це за приміщення. Банки, бутлі й флакони на полицях, скляний посуд і труби, сталеві інструменти й знаряддя, словом, лабораторія, помилка виключена.

На полицях відразу біля входу рядами стояли великі банки. Найближча була повна людських очей, що плавали в золотій рідині, наче мірабельки[42] в компоті. У другій банці був гомункул, маленький, не більший, ніж два складені разом кулаки. У третій…

У третій банці в рідині зависла людська голова. Не можна було розпізнати рис обличчя, спотворених скаліченням, набряком і втратою кольору, слабо помітних через каламутну рідину і товсте скло. Але голова була зовсім лиса. Тільки один чародій голив голову на лисо…

Як виявилося, Гарлан Цара так і не доїхав до Повіссу.

В інших банках теж щось плавало, різна синя і бліда погань. Але більше голів у них не було.

Середину приміщення займав стіл. Сталевий овальний стіл зі зливним дренажем.

На столі лежав голий труп. Трупик. Останки дитини. Білявої дівчинки.

На останках був розріз у вигляді літери Y. Внутрішні органи вийняті і поскладані по обидва боки тіла, рівно і порядно. Виглядало це зовсім як ілюстрація в анатомічному атласі. Бракувало тільки підписів: Рис.1, Рис. 2 і так далі.

Краєм ока Геральт помітив рух. Великий чорний кіт пробіг під стіною, глянув на нього, засичав, втік через привідкриті двері. Геральт пішов слідом за ним.

— Пане…

Зупинився. І обернувся.

В куті стояла клітка, низька, схожа на коєць для курей. Він побачив тонкі пальці, затиснуті на залізних ґратах. А потім очі.

— Пане… Рятуйте…

Хлопчик, не старший десяти років. Скулений і тремтячий.

— Рятуйте…

— Мовчи. Ніщо тобі не загрожує, але ще потерпи. Я зараз до тебе повернуся.

— Пане! Не йдіть!

— Кажу ж, мовчи.

Спершу була бібліотека — від куряви в ній аж у носі крутило. Потім наче салон. А потім спальня. Велике ліжко з чорним балдахіном на гебанових штандартах.

Він почув шелест. Обернувся.

У дверях стояв Сорель Дегерлюнд. Накучерявлений, в опанчі, гаптованій золотими зірками. Біля Дегерлюнда стояло щось невеличке, зовсім сіре і озброєне зерріканською шаблею.

— Я маю напоготові банку з формаліном, — сказав чародій. — На твою голову, відміно. Вбий його, Бето!

Дегерлюнд ще закінчував речення, насолоджуючись звучанням свого голосу, а сіре створіння вже перейшло в атаку, несамовито швидке сіре створіння, звинний і безшумний сірий пацюк, зі свистом і блиском шаблі. Геральт ухилився від двох ударів, заданих класично, навхрест. За першим разом почув коло вуха рух розтятого клинком повітря, за другим — легенький дотик до рукава. Третій удар відбив мечем, на якусь мить вони зчепилися. Побачив обличчя сірого створіння, великі жовті очі з вертикальними зіницями, вузькі щілини на місці носа, шпичасті вуха. Рота створіння взагалі не мало.

Вони розчепилися. Створіння вправно обернулося, відразу ж напало, легким танцювальним кроком, знову навхрест. Знову передбачувально. Було нелюдськи рухливим, несамовито гнучким, пекельно швидким. Але дурним.

Поняття не мало, яким швидким стає відьми́н, випивши еліксири.

Геральт дозволив йому тільки на один удар, від якого ухилився з допомогою маневру. Потім вдарив сам. Рухом вивченим і випробуваним сотні разів. Швидким півоборотом обійшов сіре створіння, зробив обманний фінт і вдарив його по ключиці. Ще не встигла потекти кров, як обернув меча й ударив створіння під пахву. І відскочив, готовий до більшого. Але більше не треба було.

Як виявилося, створіння мало рота. Розкритого на сірому обличчі ніби розтята рана, широко, від вуха до вуха, але не більше, ніж на півпальця. Створіння не видало ні голосу, ні звуку. Впало на коліна, потім на бік. Якусь хвилю дригалося, рухало руками і ногами наче собака, якому щось сниться. Потім померло. В тиші.

Дегерлюнд зробив помилку. Замість того, щоб тікати, підняв обидві долоні і почав скандувати заклинання, шаленим, гавкучим, переповненим люттю і ненавистю голосом. Довкола його долонь заклубилося полум’я, формуючи вогненну кулю. Це трохи нагадувало виготовлення цукрової вати. Навіть смерділо подібно.

Дегерлюнд не встиг створити повну кулю. Поняття не мав, яким швидким стає відьми́н, випивши еліксири.

Геральт доскочив, вдарив мечем по кулі й долонях чародія. Гахнуло, наче розгорялася піч, посипалися іскри. Дегерлюнд заверещав, випустив вогненну сферу із стікаючих кров’ю рук. Куля згасла, наповнюючи приміщення запахом паленої карамелі.

Геральт відкинув меча. Вдарив Дегерлюнда в обличчя, широко замахнувшись, відкритою долонею. Чародій крикнув, скулився, відвернувся спиною. Відьми́н силоміць підвів його, вхопив у захвáт, обійняв шию передпліччям. Дегерлюнд знову вереснув, почав вириватися.

— Ти не можеш! — завив. — Не можеш мене вбити! Не маєш права. Я людина! Людина!

Геральт затиснув передпліччя на його шиї. Для початку не надто сильно.

— Це не я! — вив чародій. — Це Ортолан! Ортолан мені наказав! Примусив мене! А Бірута Ікарті про все знала! Вона! Бірута! Це вона придумала, з медальйоном! Це вона наказала мені його зробити!

Відьми́н притиснув сильніше.

— Рятууууууйте! Лююююююююди! Рятууууууйте!

Відьми́н притиснув сильніше.

— Лююю… Помо… Ніііі…

Дегерлюнд хрипів, з його рота потоком стікала слина. Геральт відвернув голову. Притиснув сильніше.

Дегерлюнд знепритомнів, обвис… Сильніше. Тріснула під’язикова кістка. Сильніше. Зламалася гортань. Сильніше. Ще сильніше.

Тріснули і змістилися шийні хребці.

Геральт потримав Дегерлюнда ще хвилю. Потім сильно шарпнув його голову вбік, для цілковитої певності. Потім випустив. Чародій зсунувся на підлогу, м’яко, наче шовкова тканина.

Відьми́н витер обслинений рукав шторою.

Великий чорний кіт з’явився нізвідки. Обтерся об тіло Дегерлюнда. Полизав нерухому руку. Нявкнув, жалібно заплакав. Ліг біля трупа, притулився до його боку. Дивився на відьми́на широко розкритими золотими очима.

— Я мусив, — сказав відьми́н. — Так треба було. Хто як хто, але ти повинен зрозуміти.

Кіт примружив очі. На знак того, що розуміє.

То посідаймо долі, ради бога,

Нехай про смерть англійських королів

Сумні історії в уяві зринуть.

Тих скинуто, ці в битвах полягли;

Тих дух здолав, кого вони згубили;

Одні отруєні жінками, інших

Заколото було, як мирно спали.

Всі вбиті…

Вільям Шекспір, Річард ІІ, переклав В.Струтинський

Розділ вісімнадцятий

День королівського весілля з самого ранку тішив погодою, блакить над Кераком не була затьмарена жодною хмаркою. День заповідався на дуже теплий, але спеку пом’якшував бриз, що віяв з моря.

З самого ранку у Верхньому Місті був чималий рух. Вулиці й сквери старанно підмітали, фасади будинків прикрашали стрічками і гірляндами, на мачтах піднімали прапорці. Дорогою, що вела до королівського палацу, вже зранку промандрувала низка постачальників, навантажені вози та візки миналися з тими, які поверталися впорожні, догори бігли носії, ремісники, торгівці, гінці й посланці. Трохи нижче дорога роїлася від лектик, на яких до палацу прибували весільні гості. Король Белогун начебто заявив, що його шлюб — це не марничка, люди мусять цю подію запам’ятати, а славна вона має бути у всьому світі. Згідно з королівським наказом, урочистості повинні були розпочатися зранку і тривати до пізньої ночі. Протягом всього цього часу гостям пропонувалися небачені розваги.

Керак був королівством маленьким і, загалом, не надто важливим, отож Геральт сумнівався, щоб світ особливо перейнявся шлюбом Белогуна, навіть якби він вирішив балювати цілий тиждень і вигадав невідь-які забави. Але було загальновідомим, що для Белогуна центром світу був Керак, а світом — околиця, не дуже віддалена від Кераку.

Вони обидва з Горицвітом вирядилися так пишно, як тільки зуміли і змогли. Геральт при цій нагоді навіть придбав куртку з телячої шкіри, схоже, сильно переплативши. Щодо Горицвіта, то спершу він оголосив, що на королівське весілля йому плювати і він туди не піде. Бо у список гостей його вписали як родича королівського інстигатора, а не як всесвітньо відомого поета й барда. І не запропонували йому виступити. Горицвіт вирішив, що це зневага, й образився. Як звичайно в нього, образа довго не тривала, всього лиш півдня.

Вздовж всієї дороги до палацу, яка вилася по узбіччю узгір’я, поставили мачти, на них, ліниво ворушені бризом, висіли жовті прапорці з гербом Кераку, блакитним дельфіном nageant з червоними плавниками і хвостом.

Перед входом на палацову територію на них чекав родич Горицвіта, Феррант де Леттенгоф, у супроводі кількох королівських гвардійців, форма яких була в кольорах гербового дельфіна, себто блакитно-червоною. Інстигатор привітався з Горицвітом і покликав пажа, що мав товаришити поету і відвести до місця торжеств.

— А ви, мостивий Геральте, звольте йти за мною.

Вони пішли бічною парковою алейкою, минаючи щось схоже на господарську частину, звідки долинав брязкіт казанів та іншого кухонного начиння, а також брудна лайка, якою кухарі обсипали кухарчуків. Мило і смаковито пахло їжею. Геральт бачив меню і знав, чим будуть пригощати гостей під час весільного бенкету. Кілька днів тому вони з Горицвітом відвідали остерію «Natura Rerum». Фебус Равенґа, не приховуючи гордості, похвалився, що спільно з кількома рестораторами організовує учту і складає список страв, приготуванням яких займеться еліта місцевих шеф-кухарів. На сніданок, повідомив він, будуть подані устриці, морські їжаки, креветки і соте з крабів. На другий сніданок м’ясо в желе і різноманітні паштети, копчені й мариновані лососі, холодець з качок, овечі й козячі сири. На обід буде ad libitum бульйон м’ясний чи рибний, флячки з печінковими фрикадельками, морський чорт з рожна, зарум’янений медом, а ще морські окуні з шафраном і гвоздикою.

Потім, декламував Равенґа, керуючи диханням як вмілий оратор, подаватимуть куски м’яса з білим соусом з каперцями, яйцями і гірчицею, лебедине коліно з медом, каплунів, обкладених солониною, куріпок з айвовим варенням, печених голубів та торт з баранячої печінки і ячмінної каші. Різні салати й овочі. Тоді карамельки, нугати, тістечка з начинкою, смажені каштани, варення і мармелад. Вина з Туссенту, само собою, будуть сервіровані постійно і без перерви.

Равенґа описував так образно, аж слинка текла. Однак Геральт сумнівався, чи він зуміє покуштувати хоч щось з цього чималого меню. Він на цьому шлюбі зовсім не гість. Був у ситуації ще гіршій, ніж бігаючі пажі, яким все-таки вдавалося відщипнути хоч щось з несених полумисків чи бодай всунути палець у крем, соус або паштет.

Головною територією урочистостей був палацовий парк, давніше храмовий сад, який королі Кераку перебудовували і розбудували, додавши колонади, альтанки й святині задуми. Сьогодні серед дерев і будівель додатково розставили численні кольорові павільйони, а охорону від гарячого сонця і спеки забезпечували полотнища, розіп’яті на жердинах. Тут вже зібрався гурток гостей. Їх мало бути не надто багато, сумарно зо дві сотні. Як сповіщала чутка, список складав сам король, запрошення дісталися грону обранців, винятково еліті. Як виявилося, до еліти Белогун включав переважно своїх родичів та свояків. Крім того, були запрошені представники вищого світу та вершки товариства, ключові урядники адміністрації, найбагатші місцеві та закордонні підприємці і дипломати, себто шпигуни з сусідніх держав, які видавали себе за торговельних аташе. Список доповнювала численна група улесливців, підлабузників та майстрів влазити у монарший зад без вазеліну.

Перед одним з бічних входів до палацу чекав принц Еґмунд, одягнений в чорний каптан з багатим срібно-золотим гаптуванням. Його супроводжувало кілька молодиків. Всі мали довге і накучерявлене волосся, всі носили супермодні ватовані дублети і штани в обтяжку з надміру напханими мішечками для геніталій. Геральтові вони не сподобалися. Не лише через глузливі погляди, які кидали на його одяг. Надто вже нагадували Сореля Дегерлюнда.

Побачивши інстигатора і відьми́на, принц відразу ж відіслав почет. Залишився тільки один придворний. Волосся в нього було коротке, а штани нормальні.

І все-таки Геральтові він не подобався. Мав дивні очі. Недобрі.

Геральт вклонився принцу. Принц, звичайно ж, на поклін не відповів.

— Віддай мені меча, — наказав Геральтові відразу після вітання. — Не можеш тут розгулювати зі зброєю. Не бійся, хоч меча і не бачитимеш, постійно буде в тебе під руками. Я наказав. Коли б щось трапилося, його тобі відразу ж подадуть. Цим займеться тут присутній капітан Ропп.

— А яка ймовірність того, що щось трапиться?

— Коли б її не було чи була невисокою, я б тебе не клопотав. Ого! — Еґмунд приглянувся до піхов та клинка. — Меч з Віроледи! Не меч, а витвір мистецтва. Знаю, бо й сам колись такий мав. Його вкрав у мене зведений брат, Віраксас. Коли батько його вигнав, він перед від’їздом привласнив собі чимало чужих речей. Мабуть, на пам’ять.

Феррант де Леттенгоф кашлянув. Геральт згадав слова Горицвіта. Вимовляти ім’я вигнаного первородного при дворі було заборонено. Але Еґмунд, схоже, не переймався заборонами.

— Витвір мистецтва, — повторив принц, все ще оглядаючи меч. — Незалежно від того, як він тобі дістався, поздоровляю зі здобутком. Бо якось не можу повірити, що ті вкрадені були кращі, ніж цей.

— Справа звички, смаку й уподобань. Я волів би повернути вкрадені. Принц і пан інстигатор ручалися словом, що знайдуть винуватця. Дозволю собі нагадати, що саме з цією умовою я згодився зайнятися охороною короля. І ця умова, очевидно, не була виконана.

— Очевидно, не була, — холодно підтвердив Еґмунд, передаючи меч капітанові Роппові, тому з недобрим поглядом. — Отож я відчуваю обов’язок якось це компенсувати. Замість трьохсот корун, якими я збирався оплатити твої послуги, одержиш п’ятсот. Додам також, що слідство в справі твоїх мечів не закрите і вони ще можуть бути тобі повернуті. Феррант начебто вже має підозрюваного. Правда, Ферранте?

— Слідство, — сухо заявив Феррант де Леттенгоф, — однозначно вказало на особу Никифора Мууса, магістратського і судового урядника. Він утік, але схопити його — це лише питання часу.

— Думаю, недовгого, — засміявся принц. — Не надто воно складно, піймати урядничка, вишмаруваного чорнилом. На додачу, в нього, мабуть, від сидячої роботи геморой розвинувся, а ця хвороба утруднює втечу хоч верхи, хоч пішки. Як він взагалі зумів утекти?

— Маємо справу, — кашлянув інстигатор, — з людиною непередбачуваною. І, мабуть, з божевільним. Перш, ніж зникнути, спричинив якусь огидну авантюру в ресторані Равенґи, йшлося, даруйте, про людські екскременти… Ресторан мусили тимчасово закрити, бо… Краще не уточнювати. Під час обшуку в домі Мууса мечів не знайдено, натомість знайдено… Перепрошую… Шкіряний ранець, повнісінький…

— Не кажи, не кажи, здогадуюся, що в ньому було, — скривився Еґмунд. — Так, це справді багато каже про його психічний стан. Що ж, відьми́не, схоже, твої мечі і справді пропали. Навіть якщо Феррант його врешті піймає, то про що можна довідатися від безумця? Таких навіть на тортури не беруть, вони й на дибі марять без ладу і складу. А тепер вибачте, обов’язки вимагають…

Феррант де Леттенгоф повів Геральта до головного входу на територію палацу. Вони відразу опинилися на вимощеній кам’яними плитами площі, де сенешалі вітали прибуваючих гостей, а гвардійці і пажі супроводжували їх далі, в глибину парку.

— Чого я можу сподіватися?

— Прошу?

— Чого я можу сьогодні сподіватися. Яке з цих слів незрозуміле?

— Принц Ксандер, — знизив голос інстигатор, — хвалився при свідках, що завтра буде королем. Але він не раз так говорив у нетверезому стані.

— Він може організувати замах?

— Навряд. Але має камарилью, підшіптувачів і фаворитів. Ці можуть.

— Наскільки правдивим є те, що Белогун вже сьогодні оголосить спадкоємцем престолу сина, зачатого з новою дружиною?

— Доволі правдивим.

— А Еґмунд, втрачаючи шанси на престол, дивіться й захоплюйтесь, наймає відьми́на, щоб той пильнував і охороняв батька. Дивовижна синівська любов.

— Не дивуйся. Ти взявся за роботу. То й виконуй її.

— Взявся і виконаю. Хоча вона дуже неясна. Не знаю, хто у випадку чого буде проти мене. Ще я мушу знати, хто мене у випадку чого підтримає.

— У випадку чого, меч, як обіцяв принц, тобі подасть капітан Ропп. Він же тебе й підтримає. А я теж допоможу, наскільки зумію. Бо я тобі добра бажаю.

— Відколи?

— Прошу?

— Ми ніколи досі не розмовляли наодинці. З нами завжди був Горицвіт, а я не хотів піднімати цю тему в його присутності. Детальна письмова інформація про мої начебто зловживання. Звідки вона в Еґмунда? Хтось це все підробив. Хто саме? Адже не він власноручно? Ти їх підробив, Ферранте.

— Я не мав з цим нічого спільного. Запевняю, що…

— Поганий з тебе брехун, як на охоронця права. Аж дивно, як ти видряпався на таке становище.

Феррант де Леттенгоф закусив губи.

— Я був вимушений, — сказав. — Виконував наказ.

Відьми́н довго дивився на нього.

— Ти б не повірив, — сказав врешті, — скільки разів я чув таку фразу. Одне тішить — найчастіше з уст людей, яких от-от мали повісити.

* * *

Літта Нейд була серед гостей. Він одразу ж її помітив. Ще б пак — впадала в око.

Дуже відкриту сукню з соковито-зеленого крепдешину спереду оздоблювала вишивка у формі величезного метелика, іскристого від маленьких цехінів. Знизу сукня була обшита щлярками. Шлярки в одязі жінок, старших десяти років, як правило, викликали у відьми́на іронічне співчуття, однак у сукні Літти вони гармоніювали з рештою, притому у спосіб більш ніж привабливий.

Шию чародійки охоплювало кольє зі шліфованих смарагдів. Жоден не був менший за мигдаль. Один був навіть значно більшим.

Її руде волосся палало, як лісова пожежа.

Біля Літти стояла Мозаїк. У чорній і приголомшливо сміливій сукні з шовку й шифону, на передпліччях і рукавах цілком прозорого. Шию і декольте дівчини прикривало щось типу фантастично прикрашеної шифонової кризи[43], що в поєднанні з довгими чорними рукавичками надавало її постаті аури екстравагантності й таємничості.

Обидві мали черевички на каблуках у чотири пальці заввишки. Літта зі шкіри ігуани, Мозаїк — чорні лакові.

Геральт якусь мить вагався, чи підійти. Але тільки мить.

— Доброго дня, — стримано привіталася вона. — Яка зустріч, я рада тебе бачити. Мозаїк, ти виграла, білі мештики твої.

— Парі, — здогадався він. — А про що?

— Про тебе. Я думала, що ми вже тебе не побачимо, побилася об заклад, що ти більше не з’явишся. Мозаїк прийняла заклад, бо думала інакше.

Обдарувала його жадеїтовим поглядом, виразно чекаючи на коментар. На слова. Все одно, які. Геральт мовчав.

— Вітаю прекрасних дам! — Горицвіт вискочив, як з-під землі, справжній deus ex machina. — Низько кланяюсь, моє шанування вроді. Пані Нейд, панно Мозаїк. Даруйте, що я без квітів.

— Даруємо. Що нового у світі мистецтва?

— Як звичайно в мистецтві, все і нічого. — Горицвіт зняв з таці пробігаючого мимо пажа келихи з вином, вручив дамам. — Свято дещо нуднувате, правда? Але вино добре. Ест Ест, сорок за пінту. Червоне теж непогане, я скуштував. Тільки гіпокрасу не пийте, вони його неправильно підправляють. А гості сходяться, помічаєте? Як воно звичайно у вищому світі, це такі гонки навпаки, змагання a rebours, виграє і дістає приз той, хто з’явиться останнім. І ввійде з шиком. Вже, мабуть, і фініш. Лінію мети перетинає власник мережі тартаків з дружиною, тим самим програючи управителю порту з дружиною, що йде відразу ж за ним. Але цей теж програє якомусь незнайомому мені моднику.

— Це шеф ковірського торговельного представництва, — пояснила Корал. — З дружиною. Цікаво, чиєю.

— До чільної групи, гляньте, приєднується Пирал Пратт, старий бандит. З гарненькою партнеркою… А, щоб ти здох!

— Що трапилося?

— Ця жінка біля Пратта… — захлинувся Горицвіт. — Це ж… Це Етна Ясідер… Вдовичка, яка продала мені меч.

— Так вона тобі представилася? — пирснула Літта. — Етна Ясідер? Банальна анаграма. Насправді вона Антея Дерріс. Найстарша Праттова донька. Ніяка вона не вдовичка, бо й замужем ніколи не була. Ходять такі чутки, що мужчин не любить.

— Праттова донька? Неможливо! Я ж у нього бував…

— І там її не зустрічав, — закінчила замість нього чародійка. — Нічого дивного. Антея має не найліпші стосунки з родиною, навіть прізвища не вживає, користується замінником, складеним з двох імен. З батьком підтримує тільки ділові контакти, але вони в них дуже навіть інтенсивні. Я й сама дивуюся, побачивши їх разом.

— Це, напевно, діловий контакт, — проникливо зауважив відьми́н.

— Аж страшно подумати, який. Антея офіційно займається торговельним посередництвом, але її улюблений спорт — це афери, шахрайство і фальшування. Поете, про щось тебе попрошу. Ти людина бувала, а Мозаїк — ні. Прогуляйся з нею поміж гістьми, представ тим, кого варто знати. Покажи тих, кого не варто.

Запевнивши, що бажання Корал є для нього наказом, Горицвіт взяв Мозаїк під руку. Залишилися самі.

— Ходімо, — Літта обірвала затяжне мовчання. — Пройдемося. Туди, на горбок.

З горбка, зі святині задуми, звисока, відкривався вид на місто, на Пальміру, порт і море. Літта притінила очі долонею.

— Що там випливає на рейд? І кидає якір? Трищогловий фрегат цікавої конструкції. Під чорними вітрилами, гм, це досить небуденно.

— Облишмо фрегати. Горицвіт і Мозаїк відійшли, ми самі й на узбіччі.

— А ти, — відвернулася вона, — намагаєшся здогадатися, чому. Чекаєш, що я тобі скажу. Чекаєш на питання, які я тобі задам. А, можливо, я просто хочу розповісти тобі свіжі плітки? З середовища чародіїв? Ах, ні, не лякайся, це не про Єнніфер. Про Ріссберг, місце, трохи тобі знайоме. Там останнім часом трапилися великі зміни… Чомусь не бачу в твоїх очах блиску інтересу. Продовжувати?

— О, будь ласка.

— Все почалося після смерті Ортолана.

— Ортолан помер?

— Помер майже тиждень тому. Згідно з офіційною версією, смертельно отруївся добривами, з якими працював. Але є така чутка, що насправді то був мозковий удар, викликаний звісткою про наглу смерть одного з його вихованців, який загинув внаслідок невдалого і дуже підозрілого експерименту. Йдеться про певного Дегерлюнда. Ти його пригадуєш? Ви зустрічалися, коли ти відвідував замок?

— Не виключено. Я тоді багато з ким зустрічався. Не всіх варто було запам’ятовувати.

— Кажуть, що Ортолан звинуватив у смерті вихованця все керівництво Ріссбергу, розлютився — ну й трапився з ним удар. Він був дуже літнім, давно вже страждав від артеріальної гіпертензії, його залежність від фіштеху теж не була таємницею, а фіштех і гіпертензія — це вибухова суміш. Але мало трапитися і ще щось, бо в Ріссбергу відбулися серйозні кадрові зміни. Ще перед смертю Ортолана дійшло до конфлікту, окрім іншого, змусили піти у відставку Альджерона Гвінкампа, більш відомого як Пінеті. Його ти напевно пам’ятаєш. Якщо був там хтось вартий, щоб його запам’ятати, то саме він.

— Факт.

— Смерть Ортолана, — Корал значуще на нього глянула, — викликала швидку реакцію Капітулу, до вух якого вже раніше дійшли якісь тривожні звістки про вибрики небіжчика і його вихованця. Що цікаво, а в наш час чим далі, тим більше прикметно, всю цю лавину спричинив маленький камінчик. Чоловік без значення, з простолюду, якийсь надміру старанний шериф чи констебль. Він змусив до дії свого начальника, бейліфа з Горс Веллену. Бейліф переказав звинувачення далі, і так, щабель за щаблем, справа дійшла до королівської ради, а звідти — до Капітулу. Щоб не тягнути: знайшли винних у недостатньому нагляді. Бірута Ікарті мусила вийти з керівництва, повернулася до академії, до Аретузи. Вийшли Аксель Рябий і Сандоваль. Зангеніс своє становище зберіг, навіть здобув прихильність Капітулу, донісши на тих і зваливши на них всю провину. І що ти на це скажеш? Можеш щось мені розповісти?

— А що ж я можу розповісти? Це ваші справи. І ваші афери.

— Афери, які вибухнули в Ріссбергу невдовзі після твого візиту туди.

— Ти мене переоцінюєш, Корал. І мої засоби впливу.

— Я ніколи нікого не переоцінюю. І рідко недооцінюю.

— Мозаїк і Горицвіт от-от повернуться, — глянув він їй в очі зблизька. — А ти ж не без підстави наказала їм відійти. Скажи врешті, в чому справа.

Вона витримала погляд.

— Ти добре знаєш, в чому справа, — відповіла. — Отож не ображай мого інтелекту, вдавано принижуючи свій. Ти не був у мене вже більше місяця. Ні, не думай, що я прагну чутливого мелодраматизму чи патетично-сентиментальних жестів. Від зв’язку, який закінчується, не очікую нічого, крім приємної згадки.

— Ти вжила, здається, слово «зв’язок»? Дійсно, дивує семантична місткість цього поняття.

— Нічого, — вона пропустила його слова мимо вух і не відвела погляду, — крім приємної згадки. Не знаю, як це у твоєму випадку, але, якщо йдеться про мене, що ж, буду щирою, в мене з цим не надто добре. Варто б, здається, докласти старань в цьому напрямку. Думаю, що потрібно небагато. От, якась дрібниця, незначна, але приємна, милий кінцевий акорд, що залишить любий спогад. Ти спроможний на щось таке? Захочеш мене відвідати?

Він не встиг відповісти. Гучно забив дзвін на кампанілі, вдарили десять раз. Потім зазвучали труби, лункими, мосяжними і не дуже милозвучними фанфарами. Блакитно-червоні гвардійці розділили натовп гостей, утворивши прохід. Під портиком при вході до палацу з’явився мажордом, з золотим ланцюгом на шиї і великим як довбня жезлом в руках. За мажордомом марширували герольди, за герольдами сенешалі. А за сенешалями, в соболиному ковпаку на голові і з берлом в руках власною кістлявою і жилавою особою виступав Белогун, король Кераку. Поряд з ним йшла тендітна блондиночка в серпанку, — нею могла бути лише королівська обраниця, в найближчому майбутньому дружина й королева. Блондиночка була одягнена у білосніжну сукню і обвішана діамантами, швидше надмірно, швидше крикливо і швидше без смаку. Подібно до короля, мала на плечах горностаєвий плащ, підтримуваний ззаду пажами.

За королівською парою, однак на промовистій дистанції у кільканадцять кроків після пажів, що підтримували горностаїв, дефілювала королівська родина. Там, звісно, був Еґмунд поруч з кимось таким ясноволосим, що майже альбіносом, — очевидно, зі своїм братом Ксандром. За братами йшла решта кревних, кілька мужчин, кілька жінок, крім того, кілька хлоп’ят і дівчаток, мабуть, законних і позашлюбних потомків.

Серед гостей, що зігнулися в поклоні чи присіли у реверансі, королівська процесія добралася до мети, себто підвищення, конструктивно трохи схожого на ешафот. На підвищенні, зверху накритому балдахіном, з боків занавішеному гобеленами, встановили два трони. На них опустилися король і наречена. Решта родини мусила стояти.

Труби вдруге вдарили по вухах металічним ревінням. Мажордом, махаючи руками наче диригент перед оркестром, спонукав гостей до криків, поздоровлень і тостів. З усіх боків залунали і слухняно посипалися бажання міцного здоров’я, щастя, всеможливого успіху, всього найкращого, многая літа, якнайбільш многая і ще многіше, гості й придворні намагалися перевершити одні одних. Король Белогун не змінив пихатого і бундючного виразу обличчя, задоволення з побажань, компліментів та пеанів демонстрував тільки легкими помахуваннями берлом.

Мажордом втихомирив гостей і промовив, промовляв довго, плавно переходячи від красномовності до патетичності і навпаки. Геральт був повністю поглинутий спостереженням за гостями, отож з промови почув п’яте через десяте. Король Белогун, оголосив всім і вся, дуже тішить прибуття такої численної групи, радий вітати, в такий урочистий день бажає гостям того ж, що й вони йому, шлюбна церемонія почнеться в пообідню пору, а до того часу нехай гості їдять, п’ють і веселяться при численних розвагах, влаштованих з цієї нагоди.

Ревіння труб оголосило кінець офіційної частини. Королівська процесія покинула сади. Серед гостей Геральт встиг помітити кілька доволі підозрілих груп. Особливо не подобалася йому одна, бо й кланялася не так низько, як решта, і намагалася пропхатися до палацової брами. Він підійшов трохи ближче до проходу з блакитно-червоних солдат. Літта йшла поруч з ним.

Белогун крокував, дивлячись собі під ноги. Наречена розглядалася, часом кивала головою до гостей, які її вітали. Порив вітру на якусь мить підняв її серпанок. Геральт побачив великі блакитні очі. Побачив, як ці очі знаходять серед натовпу Літту Нейд. І як в цих очах спалахує ненависть. Чиста, без домішок, попросту дистильована ненависть.

Це тривало секунду, потім зазвучали труби, процесія пройшла, гвардійці промарширували. Підозріла група, як виявилося, проривалася лише до столу з вином і закусками, який облягла і обчистила, випереджаючи інших. На влаштованих там і сям імпровізованих сценах почалися виступи — заграли оркестри з гусел, лір, дудок і сопілок, заспівали хори. Жонглерів змінили фокусники, силачі поступилися місцем акробатам, після канатохідців з’явилися скупо одягнені танцівниці з тамбуринами. Ставало все веселіше. Щоки дам покрилися рум’янцем, чола панів заблищали від поту, мова і тих, і інших зробилася надто голосною. І дещо незв’язною.

Літта відтягнула його за павільйон. Вони сполохали пару, яка сховалася там, без сумніву, з сексуальною метою. Чарівниця не перейнялася і майже не звернула уваги на сполоханих.

— Я не знаю, що тут готується, — сказала. — Не знаю, хоч здогадуюся, чому і нащо ти тут. Але будь насторожі і все, що робиш, роби обережно. Бо королівська наречена — то ніхто інший, як Ільдіко Брекль.

— Не питаю, чи ти її знаєш. Я бачив той погляд.

— Ільдіко Брекль, — повторила Літта. — Так вона зветься. Її витурили з Аретузи на третьому році навчання. За дрібні крадіжки. Як бачу, дала собі раду в житті. Чародійкою не стала, але через кілька годин буде королевою. Вишенька на кремі, грім тебе побий. Сімнадцять років? Старий дурень. Ільдіко не менше двадцяти п’яти.

— І, схоже, вона тебе не любить.

— Взаємно. Вона природжена інтриганка, де не повернеться, там золоті верби ростуть. Але й це ще не все. Той фрегат, який вплив до порту під чорними вітрилами. Я вже знаю, що це за корабель, чула про нього. Це «Ахеронтія». Має дуже погану репутацію. Там, де з’являється, звичайно щось трапляється.

— Що, наприклад?

— Це екіпаж найманців, яких, кажуть, можна найняти до всього. А нащо, як ти думаєш, наймають найманців? Для будівельних робіт?

— Я мушу йти. Вибач, Корал.

— Що б не мало трапитися, — сказала вона повільно, дивлячись йому в очі. — Що б не сталося, я не можу бути в це вплутана.

— Не бійся. Я не збираюся кликати тебе на допомогу.

— Ти неправильно мене зрозумів.

— Звичайно. Вибач, Корал.

* * *

Відразу ж за колонадою, оброслою плющем, він наткнувся на Мозаїк, що саме поверталася. Дивовижно спокійна і холодна серед спеки, гамору і розгардіяшу.

— Де Горицвіт? Залишив тебе?

— Залишив, — зітхнула вона. — Але дуже перепрошував і у вас теж просив вибачення. Його попросили виступити приватно. В палацових кімнатах, для королеви і її двору. Він не міг відмовити.

— Хто його попросив?

— Мужчина, на вигляд солдат. З дивним виразом очей.

— Я мушу йти. Даруй, Мозаїк.

За прикрашеним кольоровими стьожками павільйоном зібрався гурток гостей, сервіровано їжу, паштети, лососів і холодець з качок. Геральт пробивав собі дорогу, шукаючи капітана Роппа або Ферранта де Леттенгофа. Замість цього, натрапив просто на Фебуса Равенґу.

Ресторатор виглядав як аристократ. Був одягнений у парчевий дублет, на голові мав капелюх, оздоблений пучком пишного страусового пір’я. Його супроводжувала донька Пирала Пратта, шикарна й елегантна в чорному чоловічому одязі.

— О, Геральт! — втішився Равенґа. — Дозволь, Антеє, представити тобі Геральта з Ривії, славетного відьми́на. Геральте, це пані Антея Дерріс, факторка. Випий з нами вина.

— Даруйте, — перепросив, — але я поспішаю. З пані Антеєю я вже познайомився, хоч не особисто. На твоєму місці, Фебусе, я б у неї нічого не купував.

Портик над входом до палацу якийсь вчений лінгвіст оздобив транспарантом, що проголошував: CRESCITE ET MULTIPLICAMINI. А Геральта затримали перехрещені руків’я алебард.

— Вхід заборонений.

— Мені конче необхідно побачитися з королівським інстигатором.

— Вхід заборонений, — з-за алебард з’явився командир варти. В лівій руці він тримав еспонтон. Брудний палець правої скерував Геральтові просто в ніс. — Заборонений, розумієш, мостивцю?

— Якщо не забереш пальця з-перед мого обличчя, переламаю його тобі в кількох місцях. От-от, відразу ж краще. А тепер веди мене до інстигатора.

— Як тільки ти зустрічаєшся з охороною, негайно починається скандал, — обізвався з-за спини відьми́на Феррант де Леттенгоф, напевно, йшов слідом за ним. — Це серйозна хиба. Може мати неприємні наслідки.

— Не люблю, коли хтось забороняє мені вхід.

— А охорона й сторожа саме для цього і є. Не були б потрібні, якби всюди був вільний вхід. Пропустіть його.

— Ми дістали накази від самого короля! — зморщив чоло командир варти. — Нікого не впускати без обшуку.

— То обшукайте його.

Обшук був пильним, вартові не лінувалися і обшукували докладно, не обмежуючись побіжним обмацуванням. Нічого не знайшли, стилета, який він звичайно носив у халяві, Геральт на весілля не взяв.

— Задоволені? — інстигатор зверхньо глянув на командира. — А тепер відійдіть і пропустіть нас.

— Ваша милість зволить дарувати, — процідив командир. — Наказ короля був недвозначним. Стосувався всіх.

— Що таке? Не забувайся, простаку! Знаєш, перед ким стоїш?

— Нікого без обшуку. — Командир кивнув до охоронців. — Наказ був виразним. Нехай ваша милість не робить амбарасів. Нам… і собі.

— Що тут сьогодні відбувається?

— Прошу звертатися до тих, хто вище. Мені наказали обшукувати.

Інстигатор вилаявся під носом, дозволив себе обшукати. Не мав при собі навіть складаного ножика.

— Хотів би я знати, що це все означає, — промовив, коли вони врешті пішли коридором. — Я всерйоз занепокоєний. Всерйоз занепокоєний, відьми́не.

— Ти бачив Горицвіта? Його начебто запросили до палацу виступити зі співом.

— Мені про це нічого невідомо.

— А відомо тобі, що до порту впливла «Ахеронтія»? Ця назва щось тобі говорить?

— Ще й як багато. А мій неспокій зростає. З хвилини на хвилину. Поспішаймо!

По вестибюлю — колишньому храмовому біжгаю — крутилися озброєні протазанами гвардійці, блакитно-червоні уніформи миготіли також на галереях. З коридору долинали гупання чобіт і схвильовані голоси.

— Гей! — інстигатор кивнув до солдата, що проходив мимо них. — Сержанте! Що відбувається?

— Даруйте, ваша милосте… Наказано поспішити…

— Стій, кажу! Що відбувається? Я вимагаю пояснень! Чи щось сталося? Де принц Еґмунд?

— Пан Феррант де Леттенгоф.

У дверях, під корогвами з блакитним дельфіном, у супроводі чотирьох здорованів-охоронців у шкіряних накидках стояв король Белогун власною особою. Він позбавився від королівських атрибутів, отож не мав вигляду короля. Мав вигляд селянина, якому саме отелилася корова. Привівши на світ гарнесеньке телятко.

— Пан Феррант де Леттенгоф, — в голосі короля теж відчувалася радість з прибутку. — Королівський інстигатор. Себто, мій інстигатор. А, може, не мій? Може, мого сина? Ти з’являєшся, хоч я тебе не кликав. Загалом, бути тут в цей момент — то твій службовий обов’язок, але я тебе не кликав. Подумав собі, хай Феррант розважиться, хай з’їсть, привабить якусь і виграє її в альтанці. Я Ферранта не кликатиму, не хочу його тут. Чи знаєш, чому я тебе не хотів? Бо не мав певності, кому ти служиш. Кому ти служиш, Ферранте?

— Служу, — інстигатор глибоко вклонився, — Вашій Королівській Величності. І я повністю відданий Вашій Величності.

— Всі чули? — Король театрально роздивився.

— Феррант мені відданий! Добре, Ферранте, добре. Я на таку відповідь і сподівався, королівський інстигаторе. Можеш залишитися, пригодишся. Зараз обтяжу тебе завданнями, в сам раз для інстигатора… Гей! А отой? Хто він такий? Зараз, зараз! Чи то не той відьми́н, що шахраював? На якого вказала чародійка?

— Він виявився невинним, чародійку ввели в оману. Донесли на нього…

— На невинних не доносять.

— Було судове рішення. Справу закрито через брак доказів.

— Але справа була, значить, і сморід був. Судові рішення і вироки беруться з фантазій і фанаберій судових урядників, а сморід походить з самої суті справи. Досить про це, не марнуватиму часу на лекції про юриспруденцію. В день власного шлюбу можу виявити великодушність, не накажу його ув’язнити, але нехай цей відьми́н негайно йде мені з очей. І ніколи більше на очі не навертається!

— Ваша Королівська Величносте… Я занепокоєний. До порту начебто вплила «Ахеронтія». В цій ситуації міркування безпеки диктують, щоб запевнити охорону… Відьми́н міг би…

— Що міг би? Закрити мене власними грудьми? Вдарити змовників відьми́нськими чарами? Адже саме це доручив йому Еґмунд, мій коханий син? Охороняти батька і запевнити його безпеку? Зволь за мною, Ферранте. Га, чорт забирай, зволь і ти, відьми́не. Щось вам покажу. Побачите, як слід дбати про власну безпеку і як запевнити собі охорону. Придивіться. Послухайте. Може, чогось навчитеся. І дещо довідаєтеся. Про себе. Далі, за мною!

Вони пішли, кваплені королем і оточені охоронцями у шкіряних накидках, Ввійшли до великого залу, під розмальованим морськими хвилями і потворами плафоном на підвищенні стояв трон, де й засів Белогун. Навпроти, під фрескою, що представляла стилізовану мапу світу, на лаві, під вартою чергових стражників, сиділи королівські сини. Принци Кераку. Чорний, як ворон, Еґмунд, і білий, як альбінос, Ксандер.

Белогун розсівся на троні. Дивився на синів згори, поглядом тріумфатора, перед яким навколішках стоять розгромлені у битві вороги, благаючи про помилування. На картинах, які бачив Геральт, тріумфатори звичайно мали на обличчях повагу, гідність, шляхетність і шану для переможених. На обличчі Белогуна даремно було шукати чогось такого. Малювалося на ньому винятково їдке глузування.

— Мій придворний блазень, — промовив король, — вчора розхворівся. Срачку дістав. От, я думав, безталання, не буде ні жартів, ні розваг, не буде смішно. І помилився. Смішно, та ще як. Так смішно, що аж боки тріщать. Бо це ви, ви обидва, мої сини, такі смішні. Жалюгідні, але смішні. Цілі роки, обіцяю вам, з моєю жінкою в одрині, після фіглів і любовних герців, як згадаємо цей день, то реготатимемо до сліз. Бо нема нічого смішнішого, ніж дурень.

Як легко було помітити, Ксандер боявся. Бігав очима по залу і сильно пітнів. Еґгмунд, навпаки, страху не відчував. Дивився батькові просто ввічі і так само їдко.

— Як твердить народна мудрість, сподівайся на краще, будь готовий до найгіршого. От я й був готовим до найгіршого. Бо що може бути гірше, ніж зрада рідних синів? Серед ваших найдовіреніших приятелів я втулив своїх агентів. Ваші спільники негайно ж вас зрадили, як тільки я їх притис. Ваші довірені особи й фаворити саме тікають з міста.

— Так, синочки мої. Ви думали, що я сліпий і глухий? Старий, недолугий і мохом поріс? Думаєте, я не бачу, що ви обидва прагнете трону й корони? Що жадаєте їх так, як свиня трюфелів? Свиня, як занюхає трюфелі, дуріє. Від жадоби, від захланності, від охоти і дикої оскоми. Свиня шаліє, кувікає, риє, ні на що не зважає, лиш би дорватися до трюфелів. Щоб її відігнати, треба бити києм. І ви, синочки, саме виявились свиньми. Але гімно дістанете, а не трюфелі. А кия, овшім, посмакуєте. Ви проти мене, синочки, виступили, замахнулися на мою владу й особу. Здоров’я людей, які виступають проти мене, як правило, різко погіршується. Це факт, підтверджений медичною наукою.

— В порту кинув якір фрегат «Ахеронтія». Він приплив на мій наказ, це я найняв капітана. Суд збереться завтра вранці, вирок буде винесено до полудня. А опівдні ви обидва будете на кораблі. Я дозволю вам зійти з борту щойно тоді, як фрегат промине морський маяк у Пайш де Мар. На практиці це означає, що ваше нове місце проживання — це Назаїр. Еббінг. Мехт. Або Нільфгаард. Або сам кінець світу і передпокій пекла, як буде ваша воля туди помандрувати. Бо сюди, в ці околиці, ви вже не повернетеся. Ніколи. Якщо вам голови на шиях дорогі.

— Ти хочеш нас вигнати? — завив Ксандер. — Так, як вигнав Віраксаса? Наші імена теж заборониш вимовляти при дворі?

— Віраксаса я вигнав у гніві і без вироку. Це не означає, що не накажу його стратити, коли б посмів повернутися. Вас обох засудить до вигнання трибунал. Легально і згідно з правом.

— Ти в цьому впевнений? Побачимо! Побачимо, що на таке безправ’я скаже суд!

— Суд знає, на який вирок я сподіваюся, і саме такий ухвалить. Одноголосно і одностайно.

— Ні, не одноголосно! В цій країні суди є незалежними!

— Суди — так. Але судді — ні. Дурний ти, Ксандре. Твоя мати була дурна, як чобіт, а ти в неї вдався. Навіть цю змову ти, напевно, не сам змайстрував, все запланував хтось з твоїх фаворитів. Але загалом тішуся, що ти змовлявся, позбудуся тебе з радістю. Еґмунд — інша справа, так, Еґмунд спритний. Відьми́н, якого дбайливий син найняв охороняти батька, ах, як же спритно ти це затаював, так, щоб всі довідалися. А потім отрута через дотик. Хитра річ така отрута, мої напої та їжу куштують, але хто б подумав про кочергу до каміна в королівській спальні? Кочергу, якою тільки я користуюся і до якої нікому не дозволяю доторкнутися? Хитро, хитро, сину. Але твій труїтель тебе зрадив, так вже воно є, що зрадники зраджують зрадників. Чому ти мовчиш, Еґмунде? Нічого тобі сказати?

Очі Еґмунда були холодними, в них так і не з’явилася навіть тінь остраху. Його зовсім не лякає перспектива банітування, зрозумів Геральт, він і не думає про вигнання чи животіння на чужині, не думає про «Ахеронтію», не думає про Пайш де Мар. То про що ж він думає?

— Сину, — повторив король, — нічого тобі сказати?

— Тільки одне, — процідив Еґмунд. — Одна з народних мудростей, які ти так любиш. Нема більшого дурня, ніж старий дурень. Згадаєш мої слова, любий батечку. Коли надійде час.

— Забрати їх, замкнути і стерегти, — наказав Белогун. — Це твоє завдання, Ферранте, твоя роль інстигатора. А тепер прикликати мені кравця, мажордома і нотаря, всі інші геть. А ти, відьми́не… Навчився ти чогось сьогодні, правда? Чогось про себе довідався? А саме того, що ти наївний фраєр? Якщо ти це зрозумів, то з твого візиту сюди буде якась користь. Котрий візит саме закінчився. Гей, там, двоє до мене! Випровадити відьми́на до брами і викинути за неї. Припильнувати, щоб він раніше не свиснув чого зі срібної застави!

* * *

В коридорі за вестибюлем їм перегородив дорогу капітан Ропп. В товаристві двох чоловіків зі схожими очима, рухами і поставою. Геральт міг би побитися об заклад, що всі три служили колись в одному підрозділі. Раптом зрозумів. Раптом здогадався, що станеться, як розвиватимуться події. Тому не здивувався, коли Ропп заявив, що бере на себе нагляд за ескортованим і наказав гвардійцям відмарширувати. Знав, що капітан накаже йому йти за собою. Так, як він і очікував, двоє інших залишилися ззаду, за його спиною.

Передчував, кого застане в кімнаті, до якої вони ввійшли.

Горицвіт був блідий як мрець і виразно переляканий. Але, мабуть, неушкоджений. Сидів на кріслі з високою спинкою. За кріслом стояв худий тип з волоссям зачесаним і зв’язаним у косичку. Тип тримав у руці мізерикордію з довгим, тонким, чотиригранним вістрям. Вістря було націлене в шию поета, під нижню щелепу, скісно вгору.

— Тільки без дурниць, — попередив Ропп. — Без дурниць, відьми́не. Один необачний крок, навіть один рух, а пан Самса заколе музи́ку як вепра. Не завагається.

Геральт знав, що пан Самса не завагається. Бо очі пана Самси були ще паскудніші, ніж у Роппа. То були очі з дуже особливим виразом. Людей з такими очима можна було часом зустріти в трупарнях і прозекторіях. Вони туди наймалися зовсім не заради плати, а щоб мати нагоду реалізувати свої приховані нахили.

Геральт вже розумів, чому принц Еґмунд був спокійним. Чому без остраху дивився в майбутнє.

І в очі батька.

— Ми тільки хочемо, щоб ти був слухняним, — промовив Ропп. — Будеш слухняним, то обидва врятуєтеся.

— Зробиш те, що ми накажемо, — брехав далі капітан, — то відпустимо і тебе, і віршокрута на свободу. А як опиратимешся, то обох вб’ємо.

— Ти робиш помилку, Роппе.

— Пан Самса, — Ропп не перейнявся попередженням, — залишиться тут з музи́кою. Ми, себто ти і я, вирушимо до королівських кімнат. Там буде охорона. Як бачиш, я маю твій меч. Вручу його тобі, а ти займешся охороною. І відсіччю, яку охорона встигне викликати, перш ніж ти всіх їх позабиваєш. Почувши рубанину, лакей виведе короля через таємний вихід, а там чекатимуть панове Ріхтер і Твердорук. Вони дещо змінять тутешнє успадкування трону та історію тутешньої монархії.

— Ти робиш помилку, Роппе.

— Тепер, — сказав капітан, підходячи дуже близько. — Тепер ти підтвердиш, що зрозумів завдання і його виконаєш. Якщо ти цього не зробиш перш, ніж я подумки порахую до трьох, пан Самса проткне музи́ці перетинку в правому вусі, а я рахуватиму далі. Як не буде очікуваного ефекту, пан Самса штрикне в друге вухо. А потім виколе поетові око. І так далі. Аж до кінця, яким буде проколювання мозку. Починаю рахувати, відьми́не.

— Не слухай його, Геральте! — Горицвіт якимсь чудом видобув звук зі стиснутої горлянки. — Вони не насміляться до мене доторкнутися! Я знаменитий!

— Він, — холодно оцінив Ропп, — схоже, не сприймає нас всерйоз. Пане Самса, праве вухо.

— Стій! Ні!

— Отак краще, — кивнув головою Ропп. — Так краще, відьми́не. Підтвердь, що ти зрозумів завдання. І що виконаєш його.

— Спершу відведи стилет від вуха поета.

— Ха, — реготнув пан Самса, піднімаючи мізерикордію високо над головою. — Так добре?

— Так добре.

Геральт лівою рукою вхопив Роппа за зап’ястя, правою за руків’я свого меча. Ривком притягнув капітана і з усіх сил вдарив його чолом в обличчя. Хруснуло. Перш ніж Ропп упав, відьми́н вирвав меч з піхов, одним плавним рухом, з короткого повороту відрубав пану Самсі підняту руку з мізерикордією. Самса вереснув, звалився на коліна. Ріхтер і Твердорук кинулися до відьми́на з видобутими стилетами, він стрибнув між ними піввольтом. В прольоті розтяв шию Ріхтера, кров бухнула аж на звисаючу зі стелі люстру. Твердорук напав, звиваючись у ножових фінтах, але спіткнувся об лежачого Роппа, на мить втратив рівновагу. Геральт не дозволив йому її відновити. Зробивши швидкий випад, вдарив знизу в пахвину, і вдруге, зверху, в сонну артерію. Твердорук впав, згорнувся в клубок.

Пан Самса здивував. Хоч без правої руки, хоч стікаючий кров’ю з обрубка, лівою знайшов на підлозі мізерикордію. І замірився нею на Горицвіта. Поет скрикнув, але зберіг притомність думки. Впав з крісла і відгородився ним від напасника. А Геральт не дозволив пану Самсі на більше. Кров знову забризкала стелю, люстру і недогарки свічок у люстрі.

Горицвіт звівся на коліна, сперся чолом об стіну, після чого почав сильно і фонтаноподібно блювати.

До кімнати вбіг Феррант де Леттенгоф і з ним кілька гвардійців.

— Що тут відбувається? Що трапилося? Юліане? З тобою все гаразд, Юліане?

Горицвіт підняв руку, показуючи, що відповість пізніше, бо зараз має інші справи. Після чого знову почав блювати.

Інстигатор наказав гвардійцям вийти, зачинив за ними двері. Придивився до трупів, обережно, щоб не наступити на пролиту кров, і пильнуючи, щоб кров, яка капотіла з люстри, не поплямила його дублета.

— Самса, Твердорук, Ріхтер, — розпізнав. — І пан капітан Ропп. Довірені особи принца Еґмунда.

— Вони виконували накази, — знизав раменами відьми́н, дивлячись на меч. — Як і ти, підкорялися наказам. А ти ні про що не знав. Підтвердь, Ферранте.

— Я нічого про це не знав, — поквапом підтвердив інстигатор і відступив, сперся спиною об стіну. — Клянуся! Ти ж не підозріваєш… Не вважаєш…

— Коли б я вважав, ти вже був би трупом. Я тобі вірю. Ти б не ризикував життям Горицвіта.

— Треба повідомити короля. Боюся, що для принца Еґмунда це може означати поправки й доповнення до звинувачувального акту. Здається, Ропп живий. Засвідчить…

— Сумніваюся, чи зможе.

Інстигатор придивився до капітана, який лежав, напружений, в калюжі сечі, дуже слинився і весь час тремтів.

— Що з ним?

— Уламки носової кістки в мозку. І ще кілька відприсків у очних яблуках.

— Ти надто сильно вдарив.

— Я так і хотів. — Геральт обтер клинок меча стягнутою зі столу серветкою. — Горицвіте, як ти? Все гаразд? Встати можеш?

— Гаразд, гаразд, — белькотів Горицвіт. — Мені вже краще… Значно краще…

— Щось ти не виглядаєш на краще.

— До дідька, таж я щойно ледве смерті уникнув! — Поет встав, тримаючись за комодик. — Холера, я ніколи в житті так не боявся… Здавалося мені, що денце в дупі відривається. І що зараз все з мене низом витече, і зуби теж. Але щойно тебе побачив, то знав, що ти мене врятуєш. Себто, не знав, але дуже на це розраховував. Трясця, скільки тут крові… Як тут смердить! Мабуть, знову зблююся…

— Ходімо до короля, — сказав Феррант де Леттенгоф. — Дай мені свого меча, відьми́не. І трохи обчисться. Ти, Юліане, лишися.

— Коби не так! І на хвилину не залишуся тут сам. Краще триматимуся біля Геральта.

* * *

Вхід до королівських передпокоїв охороняли гвардійці, але вони пізнали і пропустили інстигатора. З входом до самих кімнат так легко не пішло. Нездоланним бар’єром виявилися герольд, два сенешалі і їх супровід, що складався з чотирьох здорованів.

— Король, — сповістив герольд, — приміряє шлюбну одіж. Заборонив йому заважати.

— Наша справа важлива і не терпить зволікання!

— Король категорично заборонив йому заважати. А пану відьми́ну, скільки пам’ятаю, взагалі було наказано покинути палац. Чого він ще тут?

— Я це поясню королеві. Будь ласка, пропустіть нас!

Феррант відштовхнув герольда, пхнув сенешаля.

Геральт пішов слідом за ним. Але й так зуміли добратися лише до порогу кімнати, за плечі кількох придворних, які тут з’юрмилися. Дальшу дорогу перегородили охоронці в шкіряних накидках, з наказу герольда притиснувши їх до стіни. Поводилися вони аж ніяк не делікатно, але Геральт, за прикладом інстигатора, не опирався.

Король стояв на ослінчику. Кравець зі шпильками в роті поправляв йому плюдри[44]. Біля нього стояв мажордом і ще хтось, одягнений в чорне, наче нотар.

— Відразу ж після весільної церемонії, — казав Белогун, — я оголошу, що спадкоємцем трону буде син, якого народить мені нині пошлюблена дружина. Цей крок забезпечить мені її прихильність і покірність, ге, ге. А ще дасть трохи часу і спокою. Мине з двадцять літ, доки молокосос дійде до віку, коли можна починати плести інтриги.

— Але! — король скривився і підморгнув мажордому, — як захочу, то все відміню і зроблю спадкоємцем когось зовсім іншого. Як би там не було, це ж морганатичний союз, діти від таких шлюбів титулів не успадковують, хіба ні? І хто може передбачити, скільки я з нею витримаю? Чи то нема інших дівок на світі, гарніших і молодших? Треба буде скласти потрібні документи, інтерцизу чи щось такого. Сподівайся найліпшого, готуйся до найгіршого, га, га, га.

Лакей подав королеві тацю, на якій горою лежали коштовності.

— Геть їх, — скривився Белогун. — Не буду обвішуватися брязкальцями, як фірцик або вискочка. Тільки це вдягну. Подарунок від моєї обраниці. Це її слова: знак країни на шиї, благо країни в серці.

Пройшло кілька секунд, перш ніж притиснутий до стіни Геральт згадав і здогадався.

Кіт, що пацав лапкою медальйон. Золотий медальйон на ланцюжку. Блакитна емаль, дельфін. D’or, dauphin nageant d’azur, lorré, peautré, oreille, barbé et crêté de gueules.

Було вже надто пізно щось зробити. Він не встиг навіть крикнути, застерегти. Побачив, як золотий ланцюжок раптом скорочується, стискається на шиї короля наче зашморг. Белогун почервонів, розкрив рота, не встиг ні перевести подих, ні крикнути. Обіруч вхопився за шию, намагаючись зірвати медальйон або принаймні всунути під ланцюжок пальці. Це йому не вдалося, ланцюжок глибоко врізався в тіло. Король впав з ослінчика, закрутився, штовхнув кравця. Кравець заточився, закашлявся, схоже, ковтнув свої шпильки. Впав на нотаря, впали обоє. Тим часом Белогун посинів, витріщив очі, звалився на землю, кілька раз дригнув ногами, напружився. І застиг.

— Рятуйте! Король захворів!

— Лікаря! — заволав мажордом. — Кличте лікаря!

— Боги! Що сталося? Що з королем?

— Лікаря! Негайно!

Феррант де Леттенгоф притис долоні до скронь. Мав дивний вираз обличчя. Вираз обличчя того, хто поволі починає розуміти.

Короля поклали на канапу. Прикликаний лікар довго його оглядав. Геральтові не дали підійти ближче, не дозволили придивитися. Попри це, він знав, що ланцюжок встиг видовжитися і розтиснутися, перш ніж прибіг медикус.

— Апоплексичний удар, — діагностувавав лікар, вставши. — Викликаний задухою. Шкідливі повітряні випари дісталися всередину тіла і отруїли гумори. У всьому винні ці безперервні грози, які підвищують температуру крові. Наука безсила, нічого вдіяти не можу. Наш добрий і милостивий король покинув нас. Він мертвий.

Мажордом скрикнув, закрив обличчя долонями. Герольд обіруч вхопився за берет. Хтось із придворних захлипав. Кілька стало на коліна.

Раптом коридор і вестибюль задудніли луною тяжких кроків. В дверях з’явився велетень, здоровань не менше семифутового зросту. В мундирі гвардійця, але з відзнаками старшого офіцера. Велетня супроводжували люди в хустках на головах і з сережками у вухах.

— Панове, — промовив велетень серед загальної тиші, — звольте перейти до тронного залу. Негайно.

— До якого ще тронного залу? — вибухнув мажордом. — І нащо? Чи ви розумієте, пане де Сантіс, що тут відбулося? Яке нещастя трапилося? Ви не розумієте…

— До тронного залу. Це наказ короля.

— Король помер!

— Нехай живе король. До тронного залу, прошу. Всі. Негайно.

У тронному залі, під морським плафоном з тритонами, сиренами і гіпокампами, зібралося кільканадцять мужчин. Дехто мав на головах кольорові хустки, дехто матроські капелюхи зі стрічками. Всі були засмаглі, всі мали сережки у вухах.

Найманці. Легко було здогадатися. Екіпаж фрегату «Ахеронтія».

На троні на підвищенні сидів темноволосий і темноокий чоловік з сильно виступаючим носом. Він теж був засмаглим. Але сережки у вусі не носив.

Біля нього, на приставленому кріслі, сиділа Ільдіко Брекль, далі у білосніжній сукні і далі обвішана діамантами. Недавня королівська наречена і обраниця дивилася на темноволосого мужчину обожнюючим поглядом. Геральт ще задовго до цього зрозумів і розвиток подій, і їх причини, співставив факти і додав два до двох. Але тепер, в цю мить, навіть хтось доволі тупий міг би здогадатися, що Ільдіко Брекль і темноволосий мужчина знайомі між собою. Причому добре знайомі. І вже тривалий час.

— Королевич Віраксас, принц Кераку, ще хвилину тому спадкоємець трону і корони, — лунким баритоном оголосив велетень, де Сантіс. — А в цю мить — король Кераку, законний володар країни.

Першим зігнувся в поклоні, а потім став на одне коліно мажордом. Після нього почесті віддав герольд. Їх приклад наслідували сенешалі, низько схиливши голови. Останнім схилився Феррант де Леттенгоф.

— Ваша Королівська Величність.

— Тимчасово достатньо «Ваша Милість», — поправив Віраксас. — На повний титул я матиму право після коронації. З якою, зрештою, не зволікатимемо. Чим швидше, тим краще. Правда, пане мажордоме?

Було дуже тихо. Чутно було, як одному з придворних бурчить в животі.

— Моєї святої пам’яті батько мертвий, — промовив Віраксас. — Відійшов до своїх славних предків. Обидва мої брати звинувачені в державній зраді, що мене ніскільки не дивує. Процес відбудеться згідно з волею покійного короля, обох братів визнають винними і, за вироком суду, вони назавжди покинуть Керак. На борту корабля «Ахеронтія», найнятому мною… і моїми могутніми покровителями й протекторами. Наскільки мені відомо, покійний король не залишив ні законного заповіту, ні офіційного розпорядження щодо наступництва престолу. Я б вшанував королівську волю, якби такі розпорядження були. Але їх немає. Отож, я є законним спадкоємцем корони. Чи хтось з присутніх хотів би це заперечити?

Ніхто з присутніх не хотів. Всі присутні були у достатній мірі обдаровані як здоровим глуздом, так інстинктом самозбереження.

— Отож прошу розпочати приготування до коронації, нехай ними займуться ті, до чиїх обов’язків це належить. Коронація буде проходити одночасно зі шлюбом. Я вирішив воскресити споконвічний звичай королів Кераку, закон, освячений століттями. Згідно з цим законом, якщо наречений помер перед шлюбом, з нареченою одружується найближчий нежонатий родич.

Як видно було з сяючого обличчя Ільдіко Брекль, вона готова була виконати вимоги споконвічного звичаю хоч би й негайно і не сходячи з місця. Інші зібрані мовчали, мабуть, намагаючись нагадати, хто, коли і з якої оказії встановив цей звичай. І як він міг бути встановлений споконвіку, якщо королівство Кераку не існувало й століття. Однак зморщені від розумових зусиль лоби придворних швидко розгладилися. Всі як один зробили належний висновок. Що, хоча ще не було коронації і хоча він ще тільки Його Милість, Віраксас практично вже король, а король завжди має рацію.

— Зникай звідси, відьми́не, — шепнув Феррант де Леттенгоф, вкладаючи до рук Геральта його меч. — Забирай Юліана. Зникайте обидва. Ви нічого не бачили, нічого не чули. Хай ніхто вас з цим не пов’язує.

— Я здогадуюся, — Віраксас змірив зібраних придворних поглядом, — і можу зрозуміти, що для багатьох з тут присутніх ситуація може видатися приголомшливою. Що для декого зміни відбуваються надто несподівано й раптово, а події проходять надто швидко. Не можу теж виключити, що для декого з тут присутніх стан речей є неприємним і неприйнятним. Полковник де Сантіс відразу ж перейшов на бік справедливості й склав мені присягу на вірність. Я чекаю того ж від решти тут зібраних.

— Почнемо, — кивнув, — від вірного слуги мого святої пам’яті батька. А також виконавця наказів мого брата, який вчинив замах на батькове життя. Почнемо від королівського інстигатора, пана Ферранта де Леттенгофа.

Інстигатор схилився в поклоні.

— Слідство тебе не обмине, — попередив Віраксас. — І виявить, яку роль ти зіграв у змові принців. Змова завершилася фіаско, отже, змовники виявилися нездарами. Я б міг вибачити помилку, але не нездарність. Не в інстигатора, охоронця закону. Але це пізніше, почнемо від базисних справ. Підійди ближче, Ферранте. Ми хочемо, щоб ти показав і довів, кому служиш. Хочемо, щоб ти склав нам належні почесті. Щоб ти укляк біля підніжжя трону. І поцілував нашу королівську руку.

Інстигатор слухняно рушив у напрямку підвищення.

— Зникай звідси, — встиг ще шепнути. — Зникай звідси, відьми́не.

* * *

Розваги в садах йшли повним ходом.

Літта Нейд відразу ж запримітила кров на манжеті сорочки Геральта. Мозаїк теж помітила, на відміну від Літти, зблідла.

Горицвіт вхопив з таці пажа, що проходив мимо, два келихи, одним духом випив перший, тоді другий. Вхопив два наступні, запропонував дамам. Вони відмовилися. Горицвіт випив один, другий, повагавшись, вручив Геральтові. Корал, мружачи очі, не зводила погляду з відьми́на, помітно напружена.

— Що трапилося?

— Зараз дізнаєшся.

Дзвін на кампанілі почав бити. Бив так зловісно, так похоронно і так жалібно, що всі бенкетуючі гості затихли.

На підвищення, схоже на ешафот, піднялися мажордом і герольд.

— Переповнений жалем і скорботою, — промовив посеред тиші мажордом, — мушу сумну вістку сповістити панству. Король Белогун Перший, наш улюблений, добрий і ласкавий владар, вражений немилосердною рукою долі, помер раптово і цей світ покинув. Але королі Кераку не вмирають! Король помер, нехай живе король! Нехай живе Його Королівська Величність король Віраксас! Первородний син покійного короля, законний спадкоємець трону і корони! Король Віраксас Перший. Тричі нехай живе! Нехай живе! Нехай живе! Многая літа!

Хор підлабузників, вазелінщиків і дуполизів підхопив крик. Мажордом втихомирив їх жестом.

— Король Віраксас у жалобі, а з ним і весь двір. Бенкет відміняється, просимо гостей покинути територію палацу. Невдовзі король планує власний шлюб, тоді бенкет буде повторено. Щоб їжа не пропала, король наказав перенести її до міста і виставити на ринку. Їжею буде обдароване також населення Пальміри. Для Кераку настає час щастя й добробуту.

— Що ж, — заявила Корал, поправляючи волосся. — Є чимало правди в народній мудрості, що смерть молодого може внести неабияке замішання у весільні урочистості. Белогун мав свої вади, але й найгіршим теж не був, хай спочиває в мирі, а земля хай буде йому пухом. Ходімо звідси. Зрештою, і так почало робитися нудно. Оскільки ж день гарний, прогуляймося по терасах, помилуймося морем. Поете, будь таким милим і візьми мою ученицю під руку. Я ж піду з Геральтом. Схоже, він має дещо мені розповісти.

Було раннє пообіддя. Щойно. Аж вірити не хотілося, що так багато трапилося за такий короткий час.

Розділ дев’ятнадцятий

— Гей, дивіться! — закричав раптом Горицвіт. — Пацюк!

Геральт не відреагував. Добре знаючи поета, звик, що той лякається всякої дурниці, захоплюється всякими дурницями і шукає сенсацій там, де абсолютно ніщо не заслуговує назви сенсації.

— Пацюк! — не здавався Горицвіт. — О, другий! Третій! Четвертий! До лиха! Геральте, глянь!

Зітхнув, глянув.

Підніжжя крутосхилу під терасою аж роїлося від пацюків. Територія між Пальмірою та узгір’ям жила, рухалася, хвилювалася і попискувала. Сотні, а, може, тисячі гризунів утікали з району порту й гирла ріки, мчали вгору, вздовж палісаду, на горби, в ліси. Інші перехожі теж помітили це явище, звідусіль долинали крики здивування і страху.

— Щури тікають з Пальміри й порту, — промовив Горицвіт, — бо перелякалися. Я знаю, що сталося! Напевно, приплив корабель із щуроловами.

Коментувати нікому не хотілося. Геральт обтер піт з повік, спека була пекельною, гаряче повітря забивало подих. Глянув у небо, прозоре, без жодної хмаринки.

— Шторм іде, — Літта вголос сказала те, що він сам подумав. — Сильний шторм. Пацюки це відчувають. І я теж відчуваю. Чую це в повітрі.

І я теж, подумав відьми́н.

— Буря, — повторила Корал. — Буря надійде від моря.

— Яка ще буря? — Горицвіт обмахнувся капелюшком. — Звідки? Погода як скло, небо чисте, найменшого вітерцю нема. Жаль, при такій спеці здався б вітерець. Морський бриз…

Ще він не закінчив речення, а вже завіяло. Легкий бриз ніс запах моря, давав приємну прохолоду, освіжав. І швидко наростав. Прапорці на мачтах, які недавно сумно обвисали, ожили й залопотіли.

Небо не горизонті потемніло. Вітер посилювався. Легкий шелест змінився шумом, шум перейшов у свист.

Прапорці на мачтах затріпотіли і різко забилися. Заскрипіли півники на дахах і вежах, загрюкали і забряжчали бляшані насадки на димарях. Заломотали віконниці. Піднялися хмари куряви.

Горицвіт ледве встиг обіруч притримати капелюшок, а то б він полетів за вітром.

Мозаїк обхопила сукню, раптовий порив задер шифон майже до бедер. Доки вгамувала шарпану вітром тканину, Геральт з приємністю приглянувся до її ніг. Вона помітила його погляд. Не спустила очей.

— Буря… — Корал мусила відвернутися, щоб змогти говорити, вітер дув так, що заглушував слова. — Буря! Йде шторм!

— Боги! — крикнув Горицвіт, який у жодних богів не вірив. — Боги! Що відбувається? Чи це вже кінець світу?

Небо швидко темніло. А горизонт з темно-лілового ставав чорним.

Вітер наростав, тривожно свистячи.

На рейді за мисом море покрилося бурунами, хвилі билися об хвилеріз, розбризкувалася біла піна. Морський шум сильнішав. Потемніло як вночі.

Кораблі, що стояли на рейді, зарухалися. Кілька, в тому числі поштовий кліпер «Ехо» і новіградська шхуна «Пандора Парві», поспіхом піднімали вітрила, готуючись втекти у відкрите море. Решта кораблів спускала вітрила, кидаючи якорі. Геральт деякі з них пам’ятав, бачив їх з тераси вілли Корал. «Альке», ког з Цидарису, «Фуксія», не пам’ятав звідки. І галеони: «Гордість Цинтри» під прапором з блакитним хрестом. Трищогловий «Вертіго» з Лан Ексетеру. Реданський «Альбатрос», сто двадцять стоп між штевнями. Кілька інших. Також фрегат «Ахеронтія» під чорними вітрилами.

Вітер вже не свистів. Завивав. Геральт побачив, як у Пальмірі злітає в небо перша стріха, як розпадається в повітрі. Недовго довелося чекати на другу. Третю. Четверту. А вітер весь час наростав. Лопотіння прапорців перейшло у безперервне ляскання, билися віконниці, градом спадали ґонти з дахів та ринви, звалювалися димарі, розбивалися об брук квіткові горщики. Дзвін на кампанілі, розгойданий вітром, почав бити — уривисто, залякано, тривожно.

А вітер віяв, віяв чим далі сильніше. І гнав до берега все вищі хвилі. Морський шум наростав, ставав усе гучнішим. Незабаром це вже був не шум. То був безперервний глухий гуркіт, ніби дудніння якоїсь диявольської машини. Хвилі, увінчані білою піною, росли, валилися на берег. Земля тремтіла під ногами. Вітер завивав.

«Ехо» і «Пандора Парві» не встигли втекти. Повернулися на рейд, кинули якорі.

Крики зібраних на терасах людей, повні подиву і жаху, зазвучали голосніше. Витягнуті руки вказували на море.

Морем йшла велика хвиля. Колосальна водяна стіна. Висота її, здавалося, сягала щогл галеонів.

Корал вхопила відьми́на за плече. Щось казала, а, швидше, намагалася сказати, вихор затикав їй рота.

—… тікати! Геральте! Мусимо звідси тікати!

Хвиля впала на порт. Люди кричали. Під напором води мол був розбитий на друзки і щіпки, полетіли балки й дошки. Завалився док, зламалися і впали підйомні крани та лебідки. Човни і баркаси при набережній злетіли вгору, як дитячі іграшки, як човники з кори, що їх вуличні хлопчиська пускають у канавах. Ближчі до пляжу хати і шопи дослівно змило, від них не залишилося й сліду. Хвиля вдерлася в гирло ріки, миттю перетворивши його у пекельний вар. Із затоплюваної Пальміри тікали натовпи людей, більшість — до Верхнього Міста, до вартівні. Ті врятувалися. Частина вибрала для втечі берег ріки. Геральт бачив, як вода поглинула їх.

— Друга хвиля! — крикнув Горицвіт. — Друга хвиля!

Справді, надійшла друга. А потім третя. Четверта. П’ята. І шоста. Стіни води насувалися на рейд і порт.

Хвилі з величезною силою вдарили у заякорені кораблі, ті дико здригнулися на ланцюгах, Геральт побачив, як за борт падають люди.

Кораблі, повернуті носами проти вітру, відважно змагалися. Якийсь час. Втрачали щогли, одну за одною. Потім хвилі почали їх накривати. Вони щезали в піні і з’являлися, щезали і з’являлися.

Першим не з’явився поштовий кліпер «Ехо». Просто зник. Через хвилю така сама доля спіткала «Фуксію», галера буквально розпалася. Натягнутий якірний ланцюг розірвав корпус «Альке», ког за якусь мить пропав у безодні. Ніс і форкастель «Альбатроса» обірвалися під напором, розбитий корабель каменем пішов на дно. Якір «Вертіго» обірвався, галеон затанцював на хребті хвилі, розвернувся і розбився об хвилеріз.

«Ахеронтія», «Гордість Цинтри», «Пандора Парві» і два невідомі Геральтові галеони підняли якорі, хвилі понесли їх до берега. Цей захід лише на вигляд був розпачливим самогубством. Капітани вибирали між певною смертю у варі і ризикованим маневром, що дав би їм змогу вплисти у гирло ріки.

Невідомі галеони шансів не мали. Жоден не зумів навіть правильно розвернутися. Обидва розбилися об пірс.

«Гордість Цинтри» і «Ахеронтія» перестали слухатися стерна. Зіткнулися, зчепилися, хвилі кинули їх на берег і розбили на друзки. Залишки поглинула вода.

«Пандора Парві» танцювала і стрибала на хвилях як дельфін. Але тримала курс, несена просто в кипляче як котел гирло Адалатте. Геральт чув крики людей, що підбадьорювали капітана.

Корал крикнула, показуючи.

Йшла сьома хвиля.

Попередні, висотою як щогли кораблів, Геральт оцінював у п’ять-шість сажнів, тридцять-сорок стоп. Те, що йшло зараз з моря, закриваючи собою небо, було вдвічі вище.

Втікачі з Пальміри, скупчені біля вартівні, закричали. Вітер збивав їх з ніг, кидав на землю, притискав до гостроколу.

Хвиля ринула на Пальміру. І просто стерла її з поверхні землі. Вода вмить досягла палісаду, поглинаючи стиснутих там людей. Несена хвилею маса дерева впала на гострокіл, виламуючи палі. Вартівня звалилася і поплила.

Могутній водяний таран вдарив у крутосхил. Узгір’я затрусилося так, що Горицвіт і Мозаїк упали, а Геральт ледь встояв на ногах.

— Мусимо тікати! — крикнула Корал, вчепившись за балюстраду. — Геральте! Тікаймо звідси! Йдуть наступні хвилі!

Хвиля ринула на них, залила. Люди з тераси, які не кинулися навтьоки раніше, кинулися навтьоки тепер. Тікали, кричачи, вище, якомога вище, в бік королівського палацу. Залишилися нечисленні. Геральт пізнав серед них Равенґу і Антею Дерріс.

Люди кричали, показували. Хвилі підмивали крутосхил справа від них, під кварталом вілл. Перша вілла склалася як будиночок з карт і зсунулася по похилій, просто у вировисько. За першою пішла друга, третя і четверта.

— Місто розпадається! — завив Горицвіт. — Розлітається!

Літта Нейд підняла руки. Проскандувала заклинання. І зникла. Мозаїк вчепилася за Геральтове плече. Горицвіт зойкнув.

Вода вже була під ними, під терасою. А у воді були люди. Згори подавали їм жердини, багри, кидали канати, витягали. Недалеко від них кремезний мужчина стрибнув у вировисько, вплав кинувся на допомогу тонучій жінці.

Мозаїк скрикнула.

Він побачив танцюючий на хвилі уламок даху хати. І дітей, що вчепилися за дах. Трьох дітей. Стягнув меч зі спини.

— Тримай, Горицвіте!

Скинув куртку. І стрибнув у воду.

Це не було звичайне плавання і звичайне вміння плавця тут не допомагало. Хвилі кидали ним вгору, вниз, у різні боки, об нього оббивалися кручені вировиськом балки, дошки і меблі, деревна маса напирала і от-от могла розчавити. Коли він врешті доплив і вчепився за дах, то був уже сильно потовчений. Дах стрибав і крутився на хвилях як дзиґа. Діти відчайдушно лементували.

Троє, подумав він. Ніяк не заберу всіх трьох.

Відчув чиєсь плече біля свого плеча.

— Двох! — Антея Дерріс виплюнула воду, вхопила одну дитину. — Бери двох!

Це було не так просто. Стягнув хлопчика, стиснув під пахвою. Перелякана дівчинка так сильно учепилася за крокви, що він не міг розтиснути їй пальці. Допомогла хвиля, затискаючи їх і накриваючи. Притоплена дівчинка випустила крокву, Геральт стиснув її під другою пахвою. А потім всі троє почали тонути. Діти булькали і виривалися, Геральт боровся.

Не знав, як йому це вдалося, але випірнув. Хвиля кинула ним об мур тераси, забиваючи подих. Дітей не випустив. Люди зверху кричали, намагалися подати щось, за що вони могли б ухопитися. Не зуміли. Вир підхопив їх і поніс. Зіткнувся з кимось, то була Антея Дерріс з дівчинкою в обіймах. Змагалася, але він бачив, що з останніх сил. Ледве утримувала над водою голову дитини і свою.

Біля нього плюскіт, уривчасте дихання. Мозаїк. Вирвала в нього одне з дітей, попливла. Він бачив, як її вдарила несена водою колода. Скрикнула, але дитини не випустила.

Хвиля знову вдарила об мур тераси. Цього разу люди на горі були готові, навіть драбини принесли, висіли на них з витягненими руками. Забрали дітей. Бачив, як Горицвіт втягує на стіну Мозаїк.

Антея Дерріс глянула на нього. Мала гарні очі. Усміхнулася.

Хвиля вдарила в них масою дерева. Великими палями, вирваними з гостроколу.

Одна паля поцілила Антею Дерріс і прибила її до тераси. Антея виплюнула кров. Багато крові. Потім звісила голову на груди і зникла під водою.

Геральта вдарили дві палі, одна в плече, інша в бедро. Удари паралізували його, він миттю і повністю заціпенів. Захлинувся водою і пішов на дно.

Хтось вхопив його залізним болісним захвáтом, рвонув вгору, до ясніючої поверхні. Сягнув рукою, доторкнувся до міцного, твердого як скала біцепса. Богатир працював ногами, поров воду як тритон, вільною рукою відштовхував плаваюче довкола дерево і утоплеників, що крутилися у вирі. Вони випірнули відразу біля тераси. Згори крики, поздоровлення. Витягнуті руки.

Через мить він лежав у калюжі води, кашляючи, випльовуючи, вибльовуючи на кам’яні плити тераси. Біля нього стояв навколішках Горицвіт, блідий, як папір. З іншого боку Мозаїк.

Теж без рум’янців. Зате з тремтячими руками. Геральт насилу сів.

— Антея?

Горицвіт покрутив головою, відвернув обличчя. Мозаїк опустила голову на коліна. Він бачив, як вона здригається від ридання.

Біля нього сидів його рятівник. Богатир. Точніше, богатирка. Безладна щетина на обстриженій під нульку голові. Живіт, як зашнурований сальцесон. Плечі борця. Литки дискобола.

— Завдячую тобі життям…

— Та що там… — Комендантка з кордегардії недбало махнула рукою. — Нема про що говорить. Вобще-то ти сукисин і ми на тебе обіжені, я й дєвки, за ту драку. То ти нам лучче під руки не лізь, бо запинаєм. Пойняв?

— Атож.

— Але треба признать, — комендантка замашно плюнула і витрясла воду з вуха, — що ти храбрий сукинсин. Ти храбрий сукинсин, Геральте з Ривії.

— А ти? Як звешся?

— Віолетта, — сказала комендантка і раптом спохмурніла. — А вона? Та…

— Антея Дерріс.

— Антея Дерріс, — повторила, скрививши губи. — Жалко.

— Жалко.

На терасі побільшало людей, стало тісно. Небезпека вже минула, пояснішало, вихор перестав дути, прапорці обвисли. Хвилі слабшали, вода відступала, залишаючи побойовище та руїни. І трупи, по яких вже лазили краби.

Геральт із зусиллям встав. Кожен рух і кожен глибший подих тупим болем віддавали в боці.

Немилосердно боліло коліно. Обидва рукави сорочки були одірвані, а він не міг згадати, коли саме їх втратив. Шкіра на лівому лікті, правому плечі і, мабуть, на лопатці була здерта до живого м’яса. Багато дрібних порізів кровоточили. Загалом нічого серйозного, нічого, чим слід перейматися.

Сонце продерлося крізь хмари, засяяли відблиски на спокійнішому морі. Блиснув дах морського маяка з краю мису, маяка з білої і червоної цегли, релікту ельфійських часів. Релікту, який не одну таку бурю витримав і, схоже, не одну ще витримає.

Подолавши вже спокійне, хоч дуже завалене плаваючим сміттям гирло ріки, на рейд виходила шхуна «Пандора Парві», під повними вітрилами, як на параді. Натовп вітав її.

Геральт допоміг встати Мозаїк. На дівчині теж небагато одягу залишилось. Горицвіт подав їй плащ накритися. І значущо кашлянув.

Перед ними стояла Літта Нейд. З лікарською сумкою на плечі.

— Я повернулася, — сказала, дивлячись на відьми́на.

— Ні, — заперечив він. — Ти пішла.

Вона глянула на нього. Холодними чужими очима. А потім стала пильно вдивлятися у щось дуже далеке, розміщене дуже далеко за правим плечем відьми́на.

— Ти хочеш так це розіграти, — холодно констатувала. — Таку згадку залишити. Що ж, твоя воля, твій вибір. Хоча ти міг вибрати менш патетичний стиль. Тоді бувай. Я йду допомогти пораненим і потерпілим. Ти, очевидно, не потребуєш моєї допомоги. Ані мене самої. Мозаїк!

Мозаїк похитала головою. Взяла Геральта під руку. Корал пирснула.

— Ах, так? Ти хочеш так? В такий спосіб? Що ж, твоя воля. Твій вибір. Прощай.

Повернулася і пішла.

* * *

У натовпі, який почав громадитися на терасі, з’явився Фебус Равенґа. Мусив бути учасником рятункових дій, бо мокре вбрання висіло на ньому в клаптях. Якийсь послужливий посередник підійшов і подав йому капелюха. Точніше, те, що від нього залишилося.

— Що тепер? — спитав хтось з натовпу. — Що тепер, пане раднику?

Равенґа глянув на них. Довго дивився. Потім випрямився, взяв капелюха і одягнув його на голову.

— Поховати померлих, — сказав. — Потурбуватися про живих. І братися за відбудову.

* * *

Вдарив дзвін на кампанілі. Наче хотів похвалитися, що вцілів. Що, хоч багато змінилося, то все ж певні речі є незмінними.

— Ходімо звідси. — Геральт встав, витягнув з-за коміра мокрі водорості. — Горицвіте? Де мій меч?

Горицвіт захлиснувся, вказуючи порожнє місце під муром.

— Щойно… Хвилину тому були тут! Твій меч і твоя куртка! Вкрали! Матір їхню за ногу! Вкрали! Гей, люди! Тут був меч! Прошу віддати! Люди! Ах ви, курчі сини! Щоб вас покрутило!

Відьми́нові раптом стало погано. Мозаїк його підтримала. Зійшов я на пси, подумав. Зійшов я на пси, раз дівчата мусять мене підтримувати.

— Досить з мене цього міста, — сказав. — Досить всього, чим є це місто. І що воно собою являє. Ходімо звідси. Якнайшвидше. І якнайдалі.

Інтерлюдія

Дванадцятьма днями пізніше

Фонтан тихенько плюскотів, цембровиння пахло мокрим камінням. Пахли квіти, пах плющ, що вився по стінах патіо. Пахли яблука на підносі на мармуровій поверхні столика. Два келихи запітніли від охолодженого вина.

За столиком сиділи дві жінки. Коли б випадково поблизу опинився хтось мистецьки вразливий, художньої фантазії повний і до ліричних алегорій здібний, не мав би він проблеми з представленням обох. Вогненно-руда Літта Нейд у циноборово-зеленій сукні була як вересневий захід сонця. Єнніфер з Венгербергу, чорноволоса, одягнена в композицію чорного й білого, нагадувала грудневий ранок.

— Більшість сусідніх вілл, — обірвала мовчання Єнніфер, — зруйновані лежать біля підніжжя крутосхилу. А твоя цілісінька. Навіть жодна черепиця не впала. Щасливиця ти, Корал. Обдумай, раджу, участь в лотереї.

— Жерці, — всміхнулася Літта Нейд, — не назвали б це щастям. Сказали б, що це захист богів і небесних сил. Боги охороняють справедливих і захищають цнотливих. Нагороджують достойних і праведних.

— Звичайно. Нагороджують. Якщо схочуть і якщо саме є поблизу. Твоє здоров’я, подруго.

— Твоє здоров’я, подруго. Мозаїк! Налий пані Єнніфер. Її келих порожній.

— Що ж стосується вілли, — Літта поглядом провела Мозаїк, — то вона продається. Продаю, бо… Бо мушу звідси вибратися. Клімат Кераку перестав мені сприяти.

Єнніфер звела брови. Літта не змусила її довго чекати.

— Король Віраксас, — промовила з ледь помітною гіркотою, — розпочав своє панування істинно королівськими едиктами. Primo, день його коронації оголошується в Кераку державним святом і днем, вільним від праці. Secundo, оголошується амністія… для кримінальних, політичні сидять як сиділи, без права на побачення і листування. Tertio, на сто процентів збільшуються мита і портові сплати. Quarto, на протязі двох днів всі нелюди й метиси, які шкодять господарству і відбирають роботу у чистокровних людей, повинні покинути Керак. Quinto, в Кераку заборонені будь-які заняття магією без дозволу короля, магікам не дозволено володіти землею і нерухомістю. Чародії, що мешкають в Кераку, повинні позбутися нерухомості і здобути ліцензію. Або покинути королівство.

— Чудовий доказ вдячності, — пирснула Єнніфер. — А була чутка, що це чародії підсадили Віраксаса на трон. Що це вони організували і фінансували переворот. І допомогли йому захопити владу.

— Чутка правдива. Віраксас щедро віддячився Капітулу, саме з цією метою піднімає мито і розраховує на конфісковане майно магіків та нелюдів. Едикт стосується особисто мене, жоден інший чародій не має дому в Кераку. Це помста Ільдіко Брекль. І відплата за медичну допомогу тутешнім жінкам, яку радники Віраксаса визнали аморальною. Капітул міг би натиснути на короля у моїй справі, але не зробить цього. Капітулу мало здобутих від Віраксаса торгових привілеїв, паїв у корабельні та морських спілках. Вимагає більшого і не має наміру ослаблювати свої позиції. Отож мені, визнаній persona non grata, доведеться емігрувати в пошуках нових лісів та пасовиськ.

— Що, як я думаю, ти зробиш без особливого жалю. Під теперішнім урядуванням Керак, схоже, не матиме великих шансів у конкурсі на найприємніше місце під сонцем. Продаш цю віллу, купиш іншу. Хоча б у Лірії, в горах. Лірійські гори тепер в моді. Чимало чародіїв перебралося туди, бо й гарно, і податки помірковані.

— Я гір не люблю. Волію море. Боятися нічого, якусь пристань знайду без великих зусиль — завдяки моїй спеціальності. Всюди є жінки і всі мене потребують. Пий, Єнніфер. Твоє здоров’я.

— Припрошуєш мене, а сама ледь губи змочила. Чи ти нездужаєш? Виглядаєш не найкраще.

Літта театрально усміхнулася.

— Останні дні видалися тяжкими. Палацовий переворот, та страшна буря, ах… Крім того, ранкова нудота… Знаю, після першого триместру минеться. Але ж це ще цілих два місяці…

В тиші, яка запанувала, можна було почути дзижчання оси, що кружляла над яблуком.

— Ха, ха, — обірвала тишу Корал. — Я пожартувала. Жаль, що ти не бачиш власної міни. Я тебе підманула. Ха, ха.

Єнніфер глянула вгору, на оброслий плющем верх стіни. І довго до нього придивлялася.

— Я тебе підманула, — продовжила Літта. — Б’юся об заклад, що твоя фантазія відразу ж запрацювала. Зізнайся, ти відразу зв’язала мій благословенний стан з… Ой, не гримась, не гримась. До тебе напевно доходили звістки, плітки розходилися як кола по воді. Але будь спокійною, в цих поголосах нема й крихти правди. Шансів завагітніти в мене не більше, ніж у тебе, тут все без змін. А з твоїм відьми́ном у мене були виключно ділові взаємини. Професійні справи. Нічого більше.

— Ах.

— Юрба, от як юрба, обожнює плескати язиком. Побачать жінку з мужчиною, одразу ж зроблять з цього любовну аферу. Зізнаюся, відьми́н доволі часто бував у мене. І справді, нас часто бачили разом в місті. Але йшлося, ще раз запевню, винятково про справи.

Єнніфер відклала келих, сперла лікті об поверхню стола, склавши долоні дашком. І глянула рудоволосій чарівниці в очі.

– Primo – Літта ледь кашлянула, але не спустила погляду, — я б ніколи такого подрузі не зробила.. Secundo, твій відьми́н зовсім мною не зацікавився.

— Не зацікавився? — Єнніфер звела брови. — Справді? Як це пояснити?

— Може, — Корал злегка усміхнулася, — його перестали цікавити жінки поважного віку? Незалежно від їхнього теперішнього вигляду? Може, воліє справді молодих? Мозаїк! Будь ласка, підійди до нас. Тільки глянь, Єнніфер. Квітуча молодість. І донедавна невинність.

— Вона? — здригнулася Єнніфер? — Він з нею? З твоєю ученицею?

— Ну, Мозаїк. Будь ласка. Розкажи нам про свою любовну пригоду. Ми з цікавістю послухаємо. Обидві обожнюємо романтичні історії. Розповіді про нещасливе кохання. Чим нещасливіше, тим краще.

— Пані Літто… — Дівчина, замість почервоніти, зблідла як труп. — Прошу… Ти ж мене вже за це покарала… Скільки можна карати за ту саму провину? Не змушуй мене…

— Розповідай!

— Облиш, Корал, — махнула рукою Єнніфер. — Не муч її. Крім того, мені зовсім не цікаво.

— Я в це ніскільки не вірю, — Літта Нейд злобно усміхнулася. — Але гаразд, дівчину я прощаю, справді, я вже їй визначила кару, вибачила провину і дозволила продовжувати науку. І вже мене не розважає те, як вона бурмоче свої визнання. Коротко кажучи: завернула собі голову відьми́ном і втекла з ним. Коли ж вона йому обридла, він її попросту кинув. Певного ранку прокинулася сама. За коханцем постіль остигла і слід пропав. Пішов, бо мусив. Щез, як дим. Розвіяний вітром.

Мозаїк, хоч це видавалося неможливим, ще більше зблідла. Її руки затремтіли.

— Залишив квіти, — тихо промовила Єнніфер. — Китичку квітів. Правда?

Мозаїк підняла голову. Але не відповіла.

— Квіти і лист, — повторила Єнніфер.

Мозаїк мовчала. Але на її обличчя поступово повертався рум’янець.

— Лист, — сказала Літта Нейд, пильно дивлячись на дівчину. — Про лист ти мені не казала. Навіть не згадала.

Мозаїк стиснула губи.

— То це тому, — на вигляд спокійно закінчила Літта. — То це тому ти повернулася, хоча могла очікувати суворої кари, куди суворішої, ніж та, яка тобі дісталася насправді. Це він наказав тобі повернутися. Інакше ти б не верталася.

Мозаїк не відповіла. Єнніфер теж мовчала, накручуючи на палець чорне пасмо. Раптом підняла голову, глянула дівчині в очі. І всміхнулася.

— Він наказав тобі повернутися до мене, — промовила Літта Нейд. — Наказав повернутися, хоча міг собі уявити, що тебе може чекати з мого боку. Зізнаюся, я цього від нього не очікувала.

Фонтан плюскотів, пахнув мокрим камінням. Пахли квіти, пах плющ.

— Він мене здивував, — повторила Літта. — Я цього від нього не очікувала.

— Бо ти не знала його, Корал, — спокійно відповіла Єнніфер. — Ти взагалі його не знала.

What you are I cannot say;

Only this I know full well –

When I touched your face today

Drifts of blossom flushed and fell.

Розділ двадцятий

Стаєнний служник вже звечора дістав півкоруни, отож коні чекали осідлані. Горицвіт позіхав і почухував карк.

— О боги, Геральте… Дійсно мусимо так рано? Адже ще темно…

— Не темно. Те, що треба. Сонце зійде найпізніше за годину.

— Аж за годину, — Горицвіт виліз на сідло валаха. — А я б ту годину краще поспав…

Геральт вискочив на кульбаку, трохи подумавши, вручив стаєнному ще півкоруни.

— Серпень, — сказав. — Від сходу до заходу сонця близько чотирнадцяти годин. Я б хотів за цей час від’їхати якнайдалі.

Горицвіт позіхнув. І немов щойно помітив неосідлану кобилу в яблуках, що стояла у стійлі за перегородкою. Кобила мотнула головою, наче бажаючи про себе нагадати.

— Зараз, — зреагував поет. — А вона? Мозаїк?

— Вона далі з нами не їде. Ми розлучаємося.

— Як це? Не розумію… Може, зволиш пояснити…

— Не можу. Не зараз. В дорогу, Горицвіте.

— Ти дійсно знаєш, що робиш? Цілком розумієш наслідки?

— Ні. Не цілком. Ні слова більше, я не хочу про це говорити. Поїхали

Горицвіт зітхнув. Підігнав валаха. Оглянувся і ще раз зітхнув. Будучи поетом, мав право зітхати доволі.

Заїзд «Таємний шепіт» дуже гарно виглядав на тлі ранкової зорі, в туманному світлі передсвітання. Немов потопаючий у мальвах, обвитий диким виноградом і плющем дім чарівниці, лісова святиня таємного кохання. Поет замислився.

Зітхнув, позіхнув, кашлянув, сплюнув, закутався у плащ, підстьобнув коня. Через ці кілька хвилин задуми відстав. Геральта ледве видно було у напівтемряві.

Відьми́н їхав швидко. І не оглядався.

* * *

— От, прошу, вино, — корчмар поставив на столі фаянсовий жбан. — Яблучне з Ривії, як замовляли. Жінка просила спитати, як знаходите свининку.

— Знаходимо її серед каші, — відповів Горицвіт. — Час від часу. Але не так часто, як хотілося б.

Як повідомляла барвиста вивіска, корчма, куди вони добралися наприкінці дня, звалася «Під вепром і оленем». Але це й була єдина дичина, пропонована закладом, в меню вона не значилась. Тутешньою фірмовою стравою була каша з кусками жирної свинини і густим цибульковим соусом. Горицвіт з принципу трохи покрутив носом на їжу, — як він вважав, надто плебейську. Геральт не нарікав. Свинині нічого не бракувало, соус був стерпним, каша доварена — а це останнє рідко вдавалося кухаркам з придорожніх корчем. Могло бути гірше, тим паче, що вибір мали обмежений. Геральт вперся за день здолати якомога більшу відстань і не хотів зупинятися у тих заїздах, які вони проминали раніше.

Як виявилося, не лише для них корчма «Під вепром і оленем» стала кінцем останнього етапу денної подорожі. Одну з лав під стіною займали проїжджі купці. Купці сучасні, що, на відміну від традиційних, не гордували слугами і не вважали приниженням для себе сісти за один стіл з ними. Звісно ж, сучасність і толерантність мали свої межі — купці займали один кінець столу, слуги інший, їх розділяла чітка демаркаційна лінія. Це стосувалося також страв. Пахолки їли свинину з кашею, спеціальність місцевої кухні, запивали розведеним пивом. Панове купці дістали по курчаті і кілька глеків вина.

За протилежним столом, під напханою кабанячою головою вечеряла пара: світловолоса дівчина і літній мужчина. Дівчина була одягнена багато, але дуже поважно, зовсім не по-дівочому. Мужчина виглядав на урядника не найвищого рангу. Пара спільно вечеряла, вела доволі жваву розмову, однак їхнє знайомство видавалося недавнім і випадковим, це було помітно з поведінки урядника, що вперто залицявся до дівчини в очевидній надії на ближче знайомство, а дівчина чемно й іронічно тримала його на відстані.

Одну з коротших лав займали чотири жриці. Мандрівні цілительки — про це легко було здогадатися з сірого одягу і обтислих каптуриків, що повністю закривали волосся. Як помітив Геральт, вони споживали більш ніж скромну вечерю, щось наче ячну кашу без масла. Жриці ніколи не вимагали грошей за лікування, лікували всіх безплатно, натомість звичай наказував давати їм, коли просили, їжу й нічліг. Корчмар з «Вепра і оленя» звичай знав, але, схоже, збирався викупитися від нього найдешевшим коштом.

На сусідній лаві, під оленячими рогами, розсілося троє місцевих мешканців, зайнятих пляшкою житнівки, мабуть, не першою. Сяк-так заспокоївши щовечірню потребу, шукали собі розваги. Звісно, невдовзі її знайшли. Жрицям не пощастило. Хоча, напевне, вони звикли до таких речей.

Стіл в кутку кімнати займав тільки один гість. Так само, як і стіл, схований в тіні. Як помітив Геральт, гість не їв і не пив. Сидів нерухомо, спершись спиною об стіну.

Троє тутешніх не заспокоювалися, їх зауваження й жарти на адресу жриць ставали все нахабнішими й вульгарнішими. Жриці зберігали стоїчний спокій, зовсім не звертаючи уваги. Тутешніх це почало дратувати, чим далі, тим більше, в міру зменшення житнівки у пляшці. Геральт швидше запрацював ложкою. Вирішив побити фізії горілчаним братам, а не хотів, щоб каша через це захолола.

— Відьми́н Геральт з Ривії.

В кутку, в тіні раптом блиснув вогонь.

Самотній чоловік, що сидів за столом, підняв руки над стільницею. З його пальців вистрелили хвилясті язички полум’я. Мужчина наблизився до свічника, що стояв на столі, по черзі запалив всі три свічки. Дозволив, щоб вони добре його освітили.

Волосся в нього було сіре як попіл, на скронях переткане сніжно-білими пасмами. Мертвотно бліде обличчя. Гачкуватий ніс. І ясно-жовті очі з вертикальною зіницею.

На його шиї блищав у світлі свічок срібний медальйон, випущений з-під сорочки.

Голова кота з вищиреними зубами.

— Відьми́н Геральт з Ривії, — повторив мужчина в тиші, яка запанувала у кімнаті. — Схоже, по дорозі до Визіми? По нагороду, обіцяну королем Фольтестом? По дві тисячі оренів? Я правильно вгадав?

Геральт не відповів. Навіть не здригнувся.

— Не питаю, чи знаєш, хто я. Безперечно, знаєш.

— Вас залишилося мало, — спокійно відповів Геральт. — Неважко здогадатися. Ти Бреген. Званий також Котом з Єлло.

— Прошу, прошу, — реготнув чоловік з котячим медальйоном. — Славетний Білий Вовк зволить знати моє ім’я. Справжня честь. А те, що збираєшся вкрасти мою нагороду, теж маю вважати честю? Маю тобі відступити право першості, вклонитися ще й перепросити? Як у вовчій зграї, відійти від здобичі і чекати, виляючи хвостом, аж доки ватажок зграї насититься? Доки ласкаво зволить залишити недоїдки?

Геральт мовчав.

— Я права першості не відступлю, — продовжив Бреген, Котом з Єлло. — І не поділюся. Не поїдеш до Визіми, Білий Вовче. Не вкрадеш в мене нагороди. Була така чутка, що Весемир виніс мені смертний вирок. Ти маєш нагоду його виконати. Вийди перед корчму. На майдан.

— Я з тобою не битимусь.

Чоловік з котячим медальйоном зірвався з-за столу таким швидким рухом, що розплився в очах. Блиснув схоплений зі стола меч. Чоловік рвонув одну із жриць за каптур, стягнув її з лави, кинув на коліна і приклав клинок до шиї.

— Битимешся зі мною, — холодно промовив, дивлячись на Геральта. — Вийдеш на майдан, перш ніж я дорахую до трьох. Інакше кров жриці оббризкає стіни, стелю й меблі. А потім заріжу інших. По черзі. Хай ніхто не рухається! Хай ніхто навіть не здригнеться!

В корчмі запала тиша, повна і глуха тиша. Всі завмерли. І витріщилися з розкритими ротами.

— Я з тобою не битимусь, — спокійно повторив Геральт. — Але, якщо скривдиш цю жінку, помреш.

— Звісно ж, один з нас помре. Там, на майдані. Але навряд чи я. Була чутка, що в тебе вкрадено твої славні мечі. А нових, як бачу, ти не придбав. Дійсно, велика потрібна гординя, щоб йти красти в когось нагороду, перед тим не озброївшись. А, може, знаменитий Білий Вовк такий вправний, що і сталі не потребує?

Човгнуло відсовуване крісло. Світловолоса дівчина встала. Підняла з-під столу довгастий пакунок. Поклала його перед Геральтом і відступила назад, сіла біля урядника.

Він знав, що там. Ще до того, як розв’язав ремінь і розгорнув войлок.

Меч з сидеритової сталі, повна довжина — сорок з половиною пальців, довжина клинка – двадцять сім і чверть. Вага тридцять сім унцій. Виконання руків’я і гарди просте, але елегантне.

Другий меч, подібної довжини й ваги, срібний. Звичайно, частково, чисте срібло занадто м’яке, щоб його можна було добре вигострити. На гарді магічні гліфи, на всій довжині клинка вигравіювані рунічні знаки.

Експерти Пирала Пратта не зуміли їх прочитати, не дуже знаючими були ці експерти. Прастарі руни утворювали напис. Dubhenn haern am glandeal, morch am fhean aiesin. Мій блиск пробиває темряву, моя ясність морок розсвітляє.

Геральт встав. Видобув сталевий меч з піхов. Вільним плавним рухом. Не дивився на Брегена. Дивився на клинок.

— Відпусти жінку, — спокійно сказав він. — Негайно. Інакше помреш.

Рука Брегена здригнулася, по шиї жриці потік струмочок крові. Жриця навіть не зойкнула.

— Я в нужді! — засичав Кіт з Єлло. — Та нагорода мусить бути моєю!

— Я сказав, відпусти жінку. Інакше вб’ю тебе. Не на майдані, а тут, на місці.

Бреген згорбився. Тяжко дихав. Його очі зловорожо блищали, губи огидно кривилися. Біліли кінчики затиснутих на руків’ї пальців. Раптом пустив жрицю, відштовхнув її. Люди в корчмі затремтіли, наче розбуджені з кошмарного сну. Почулися зітхання і глибоке дихання.

— Зима прийде, — із зусиллям промовив Бреген. — А я, на відміну від декого, не маю де зимувати. Теплий і затишний Каер Морген не для мене!

— Ні, — відповів Геральт. — Не для тебе. І ти добре знаєш, чому.

— Каер Морген тільки для вас, добрих, правильних і справедливих, так? Іпокрити зателепані. Ви такі самі вбивці, як і ми, нічим від нас не відрізняєтесь!

— Вийди, — сказав Геральт. — Залиш це місце і рушай у свою дорогу.

Бреген сховав меч. Випростався. Коли йшов через кімнату, його очі змінювалися. Зіниці заповнили всю райдужну оболонку.

— Те, що Весемир виніс тобі смертний вирок, — брехня, — промовив Геральт, коли Бреген проходив повз нього. — Відьми́ни не воюють з відьми́нами, не схрещують з ними мечів. Але, якщо колись повториться те, що трапилося у Єлло, якщо я щось таке почую… Тоді зроблю виняток. Відшукаю тебе і вб’ю. Сприйми це попередження всерйоз.

Глуха тиша панувала в корчемній кімнаті ще добрих кілька хвилин після того, як двері за Брегеном зачинилися. Полегшене зітхання Горицвіта у цій тиші видалося гучним. Невдовзі почався рух. Тутешні горілчані брати тихцем утекли, навіть не допивши горілки, — до кінця. Купці, хоч стихли і зблідли, виявилися витриманими, однак відіслали челядь від столу, мабуть, із завданням пильнувати вози й коні, — в сусідстві такої компанії не можна бути певними їхньої безпеки. Жриці перев’язали поранену шию товаришки, подякували Геральтові мовчазними поклонами і пішли на нічліг, найімовірніше, в стодолі, бо навряд чи корчмар виділив їм ліжка у спальній кімнаті.

Геральт поклоном і жестом запросив до столу світловолосу, завдяки якій здобув мечі. Вона прийняла запрошення з помітним задоволенням, без найменшого жалю покинула свого дотеперішнього компаньйона, отого урядника, залишаючи його з похмурою міною.

— Я Тиціана Фреві, — представилася, подаючи Геральтові руку і по-чоловічому її потискаючи. — Приємно познайомитися.

— Вся приємність дісталася мені.

— Було дещо неспокійно, правда? Вечори у придорожніх заїздах звичайно бувають нудними, а от сьогодні все вийшло цікаво. В одну мить я навіть почала боятися. Але, як мені здається, це був такий чоловічий герць? Поєдинок тестостеронів? Чи взаємне порівняння, у кого довший? Реальної загрози не було?

— Не було, — збрехав він. — Головним чином через мечі, які я здобув завдяки тобі. Дякую за них. Але не можу збагнути, як вони в тебе опинилися.

— Це мало залишитися таємницею, — невимушено зізналася вона. — Мені доручили підкинути мечі тихцем і непомітно, після чого зникнути. Але умови раптово змінилися. Ситуація вимагала, щоб я віддала тобі зброю явно, так би мовити, з відкритим забралом. Неввічливо було б не пояснити. Тому й поясню, беручи на себе відповідальність за розкриття таємниці. Я отримала мечі від Єнніфер з Венгербергу. Це трапилося у Новіграді, два тижні тому. Я двімвеандра. Зустріла Єнніфер випадково, у майстрині, в якої саме закінчила практику. Коли вона довідалася, що я вирушаю на південь і коли моя майстриня за мене поручилася, пані Єнніфер довірила мені цю місію. І дала рекомендаційний лист до певної магічки у Маріборі, в якої я маю намір продовжити практику.

— Як… — Геральт ковтнув слину, — Як вона почувається? Єнніфер? У неї все в порядку?

— Думаю, що так, — Тиціана Фреві глянула на нього з-під вій. — Почувається чудово, виглядає так, що можна позаздрити. Щиро кажучи, я й заздрю.

Геральт встав. Підійшов до корчмаря, котрий ледь не зомлів від страху.

— Але ж це зайве, — скромно сказала Тиціана, коли через хвилину корчмар поставив перед ними глечик Ест-Ест, найдорожчого білого вина з Туссенту. І кілька додаткових свічок, ввіткнутих у шийки старих пляшок.

— Надмір суб’єкції, справді, — додала, коли ще через хвилину на стіл в’їхали полумиски, один з тонко нарізаними і підсушеними пластівцями шинки, другий з копченими стругами, третій з набором сирів. — Надто багато витратиш, відьми́не.

— Є нагода. А ще — чудове товариство.

Вона подякувала кивком голови. І усмішкою.

Гарною усмішкою.

Кожна чародійка, яка закінчувала школу магії, стояла перед вибором. Могла залишитися в академії як асистентка майстринь-наставниць. Могла просити якусь незалежну майстриню, щоб та прийняла її під свій дах як сталу практикантку. Або могла вибрати дорогу двімвеандри.

Система була скопійована з цехової. У багатьох цехах учень, що вже дійшов до ступеня підмайстра, мав обов’язок здійснити вандрівку[47], під час якої брався за тимчасову роботу в різних майстернях у різних наставників, то тут, то там, а потім через кілька років повертався, щоб добиватися права на екзамен і підвищення до майстра. Однак різниця була. Підмайстрам у вандрівці, якщо вони не знаходили роботи, загрожував голод, а вандрівка часто перетворювалася на бурлакування. Натомість двімеандрами ставали з власної волі та бажання, а чарівницький Капітул створив для мандрівних учениць спеціальний стипендіальний фонд, як чув Геральт, чималий.

— Цей жахливий тип, — втрутився в розмову поет, — носив медальйон, схожий на твій. То був один з Котів, правда?

— Правда. Горицвіте, я не хочу про це розмовляти.

— Сумнозвісні Коти, — поет звернувся до чародійки. — Відьми́ни, але невдалі. Невдалі мутації. Шаленці, психопати й садисти. Вони самі назвалися Котами, бо і справді як коти — агресивні, жорстокі, непевні й ненадійні. А Геральт, як звичайно, применшує, щоб заспокоїти нас. Бо загроза була, ще й велика. Чудом обійшлося без рубанини, крові й трупів. Була б різня як у Єлло, чотири роки тому. Я щомиті чекав…

— Геральт просив не розмовляти про це, — перебила Тиціана Фреві, чемно, але рішуче. — Вшануймо його прохання.

Геральт глянув на неї з симпатією. Вона видалася йому миловидною. І вродливою. Навіть дуже вродливою

Він знав, що зовнішність чародійок корегували, престиж вимагав, щоб магічка не мала вад. Але корекція ніколи не була досконалою, завжди залишалися якісь недогляди. Тиціана Фреві не була винятком. Її чоло, відразу ж під лінією волосся, було позначене кількома ледь помітними слідами віспи, — мабуть, перехворіла в дитинстві, коли ще не мала імунітету. Виріз гарних губ трішки псував малий хвилястий шрамик над верхньою губою. Геральт невідомо вкотре відчув злість, злість на свій зір, на очі, які помічали такі неістотні деталі, дрібнички, що були нічим порівняно з фактом — Тиціана сидить за одним столом з ним, п’є Ест Ест, їсть копчених стругів і всміхається до нього. Відьми́н знав і бачив дуже мало жінок, вроду яких можна було визнати бездоганною. А ймовірність того, щоб якась з них усміхнулася до нього, міг оцінити як нульову.

— Він згадував про якусь нагороду, — Горицвіта, коли вже сів на якогось коника, тяжко було стримати. — Хтось з вас знає, про що це? Геральте?

— Навіть не здогадуюся.

— А я знаю, — похвалилася Тиціана Фреві. — І дивуюся, що ви не чули, бо справа гучна. Отож, Фолтест, король Темерії, пообіцяв нагороду. Якщо хтось зніме чари з його доньки, яку закляли. Її вкололи веретеном і приспали вічним сном, пліткують, що бідолашна лежить у труні в замку, оброслому глодом. Згідно з іншою чуткою, труна скляна і перенесли її на вершину скляної гори. Згідно з ще іншою, королівну перетворили на лебедя. А з іще іншою — що у страшну потвору, в стригу. Це все наслідок прокляття, бо королівна є дитям кровозмісного зв’язку. Такі чутки начебто розпускає Визімир, король Реданії, який має територіальні суперечки з Фолтестом, дуже з ним посварений і зі шкіри вилазить, щоб йому дошкулити.

— Воно й дійсно виглядає на побрехеньку, — оцінив Геральт. — Переказ якоїсь легенди чи казки. Заклята й перетворена королівна, прокляття як кара за кровозмішання, нагорода за зняття чарів. Класика і банальність. Той, хто це вигадав, не надто старався.

— Справа має виразний політичний підтекст, — додала двімвеандра, — тому Капітул заборонив чародіям втручатися в неї.

— Казка чи ні, але той цілий Кіт в неї вірить, — заявив Горицвіт. — Виразно поспішав до Визіми, до тієї зачарованої королівни, щоб зняти прокляття і здобути обіцяну Фолтестом нагороду. Чомусь запідозрив, що й Геральт туди намірився і вирішив його випередити.

— Він помилявся, — сухо заявив Геральт. — Я до Визіми не збирався. Не маю наміру втикати пальці в політичний казан. Це робота в сам раз для когось такого, як Бреген, адже сам він сказав, що є в нужді. А я — ні. Мечі повернув, не мушу витрачатися на нові. Засоби для життя маю. Завдяки чародіям з Ріссбергу…

— Відьми́н Геральт з Ривії?

— Це я. — Геральт змірив поглядом урядника, що стояв біля нього з набурмосеною міною — А хто питає?

— Це неістотно, — урядник задер голову і надувся, намагаючись поважно виглядати. — Істотним є судовий позов. Який я вам вручаю цього дня. При свідках. Згідно із законом.

Урядник вручив відьми́нові сувій паперу, після чого вийшов, не забувши обдарувати Тиціану Фреві презирливим поглядом.

Геральт зірвав печатку, розгорнув сувій.

– Datum ex Castello Rissberg, die 20 mens. Jul. anno 1245 post Resurrectionem – прочитав. — До гродського суду в Горс Веллені. Позивач: об’єднання Ріссберг, громадська організація. Позваний: Геральт з Ривії, відьми́н. Позов стосується: повернення суми 1000 словесно тисячу новіградських корун. Добиваємося: primo: наказу позваному Геральту з Ривії повернути суму в тисячу новіградських корун з належними відсотками. Secundo: сплати позваним судових коштів згідно з вимогами закону. Tertio: надання вироку права негайного виконання. Підстава: позваний виманив у об’єднання Ріссберг, громадська організація, суму у тисячу новіградських корун. Доказ: копії платіжних ордерів. Сума становила плату авансом за послугу, яких позваний у злій волі не виконав і не мав наміру виконати… Свідки: Бірута Анна Маргарита Ікарті, Аксель Мігуель Еспарца, Іго Тарвікс Сандоваль… Засранці.

— Я повернула тобі мечі, — похнюпилася Тиціана. — А заодно накликала на тебе біду. Цей возний обманув мене. Сьогодні зранку підслухав, як я питалася про тебе на поромній пристані. І відразу ж причепився, як реп’ях. Тепер я знаю, чому. Цей позов — моя провина.

— Тобі буде потрібний адвокат, — похмуро констатував Горицвіт. — Але пані адвокатку з Кераку не рекомендую. От поза судовим залом — там вона вправна.

— Очевидно, адвокат вже не допоможе. Ти звернув увагу на дату позову? Б’юся об заклад, що вже відбулося судове засідання і винесено заочний вирок. І що мій рахунок вони вже захапали.

— Дуже перепрошую, — сказала Тиціана. — Це моя провина. Вибач мені.

— Нема чого вибачатися, ти ні в чому не винна. А вони нехай вдавляться, Ріссберг з судом разом. Пане господарю! Глек Ест-Ест, як ваша ласка!

* * *

Незабаром вони залишилися останніми гостями в кімнаті, незабаром корчмар демонстративним позіханням дав їм зрозуміти, що пора вже на спочинок. Першою пішла до себе Тиціана, невдовзі її приклад наслідував Горицвіт.

Геральт не пішов до кімнатки, яку займав на пару з поетом. Замість цього тихенько застукав до дверей Тиціани Фреві. Вона відразу ж відчинила.

— Я чекала, — шепнула, втягуючи його досередини. — Знала, що ти прийдеш. А коли б не прийшов, сама пішла б тебе шукати.

* * *

Мабуть, приспала його магічно, інакше він прокинувся б, коли вона виходила. А вийти мусила перед світанком, ще затемна. Після неї залишився запах. Ніжний запах ірису й бергамоту. І ще чогось. Троянди?

На столику, на його мечах, лежала квітка. Троянда. Біла троянда з квіткового горщика, що стояв перед корчмою.

* * *

Ніхто не пам’ятав, що було колись на цьому місці, хто це збудував і нащо. За корчмою, в долині, зосталася руїна стародавньої будівлі, колись великого і, мабуть, багатого комплексу. З будинків не залишилося майже нічого, залишки фундаменту, зарослі ями, де-не-де кам’яні блоки. Решту розібрали і розграбували. Будівельні матеріали були в ціні, ніщо не марнувалося.

Вони ввійшли під залишки розбитої брами, колись імпозантної арки, що нині виглядала як шибениця; враження підсилював плющ, звисаючи наче відрізаний зашморг. Вони йшли алейкою, наміченою деревами. Деревами засохлими, калікуватими й покрученими, ніби пригніченими тягарем прокляття, що тяжіло над цим місцем. Алейка вела до саду. Точніше, до того, що колись було садом. Клумби барбарису, дроку і витких рож, колись, напевно, декоративно обстрижених, сьогодні були дикою й безладною плутаниною галузок, колючих кущів і сухого бадилля. З плутанини виглядали рештки статуй і скульптур, як виглядало, переважно повнофігурних. Рештки були такими нікчемними, що неможливо було навіть приблизно встановити, кого — чи що — представляли ці статуї. Це, зрештою, і не було істотним. Статуї були минулим. Не вціліли, тому втратили значення. Залишилася руїна і ця, схоже, зберігатиметься довго, руїни вічні.

Руїна. Пам’ятник розтрощеного світу.

— Горицвіте.

— Так.

— Останнім часом все, що могло піти зле, пішло зле. Здається, це я все перекапустив. За що не брався, все зробив не так.

— Так тобі здається?

— Так мені здається.

— То, напевно, так і є. Не чекай на коментарі. Мені обридло коментувати. А тепер поплач над своєю долею тихо, якщо можу про це просити. Я творю, а твій лемент не дає мені зосередитися.

Горицвіт сів на поваленій колоні, зсунув капелюшок на потилицю, заклав ногу на ногу, підкрутив кілки лютні.

Мигоче свічка, вогник згас,

Холодний вітер дме безжально…

Вітер справді повіяв, раптово й різко. А Горицвіт перестав грати. І голосно зітхнув.

Відьми́н обернувся.

Вона стояла при вході до алеї, між тріснутим цоколем нерозпізнаної статуї і поплутаними хащами засохлого дерну. Висока, в обтислій сукні. З головою сіруватої масті, характерною швидше для корсаків, ніж для срібних лисиць. Зі шпичастими вухами і видовженою мордочкою.

Геральт не ворухнувся.

— Я обіцяла, що прийду. — В мордочці заблищали ряди ікол. — Одного дня. Це сьогодні.

Геральт не ворухнувся. На спині чув знайомий тягар обох мечів, тягар, якого йому бракувало цілий місяць. Який звичайно давав спокій і безпеку. Сьогодні, в цю мить, тягар був тільки тягарем.

— Я прийшла… — Агуара блиснула іклами. — І сама не знаю, нащо прийшла. Може, щоб попрощатися. Може, щоб дозволити їй попрощатися з тобою.

З-за лисиці виглянула худенька дівчинка в обтислій сукенці. Її бліде і неприродно нерухоме обличчя все ще було напівлюдським. А все-таки більше лисячим, ніж людським. Зміни відбувалися швидко.

Відьми́н покрутив головою.

— Ти її вилікувала? Оживила? Ні, це неможливо. То вона не померла там, на кораблі? Жила. Прикидалася мертвою.

Агуара голосно дзявкнула. Він не відразу зрозумів, що то був сміх. Лисиця сміялася.

— Колись ми багато уміли. Ми могли наводити ілюзії чарівних островів, показувати багатотисячним натовпам танцюючих в небі драконів. Могли створити подобу величезного війська, що наближається до міських стін… Колись, давніше. Тепер світ змінився, наші здібності зменшилися… а ми деградували. Тепер у нас більше від лисиць, ніж від агуар. Але все ще навіть найменша, навіть наймолодша лисиця спроможна ошукати ілюзією ваші примітивні людські почуття.

— Вперше в житті, — відповів він через мить, — я тішуся з того, що мене ошукали.

— Неправда, що ти все зробив зле. А в нагороду можеш доторкнутися до мого обличчя.

Він кашлянув, дивлячись на гострі зуби.

— Гммм…

— Ілюзії — це те, про що думаєш. Чого лякаєшся. І про що мрієш.

— Прошу?

Лисиця тихо дзявкнула. І змінила подобу.

Темні, фіалкові очі палають на блідому трикутному обличчі. Гайворонськи чорні хвилі волосся каскадом спадають на плечі, виблискують, відбивають світло, як павине пір’я, закручуючись і розпружуючись при кожному русі. Губи, чудово вузькі і бліді під помадою. На шиї чорна оксамитка, на оксамитці обсидіанова зірочка, що іскриться і розсіває довкола тисячі леліток.

Єнніфер усміхнулася. А відьми́н торкнувся її щоки.

А тоді сухий дерен зацвів.

А пізніше повіяв вітер, труснув кущем. Світ зник за завісою вируючих білих пелюсточків.

— Ілюзія, — почув він голос агуари. — Все на світі — ілюзія.

* * *

Горицвіт закінчив співати. Але не відклав лютні. Сидів на уламку зваленої колони. Дивився в небо.

Геральт сидів біля нього. Обдумував різні речі. Подумки впорядковував різні речі. Будував плани. Переважно нереальні. Обіцяв собі різні речі. Дуже сумніваючись, чи зуміє виконати хоч одну обіцянку.

— І чого це ти, — раптом озвався Горицвіт, — ніколи не похвалиш жодної моєї балади. Я ж їх стільки при тобі склав і заспівав. А ти ніколи не сказав: «Гарно вийшло. Я хотів би, щоб ти зіграв це ще раз». Ти так ніколи не сказав.

— Ага, сходиться. Я не казав, що хотів би. А знаєш чому?

— Чому?

— Бо й не хотів.

— То це аж така жертва? — не відступав бард. — Таке зусилля? Сказати: «Зіграй це ще раз, Горицвіте. Зіграй «Як плине час»

— Зіграй це ще раз, Горицвіте. Зіграй «Як плине час»

— Ти якось непереконливо сказав.

— То й що? Ти все одно зіграєш.

— Щоб ти знав.

Мигоче свічка,

Вогник згас,

Холодний вітер дме безжально

І плинуть дні

І плине час

Так непомітно і печально

Ти ще зі мною, все ще нас

Щось лучить, хоч неідеально,

Бо плинуть дні,

Бо плине час

Так непомітно і печально

Перейдених доріг і трас

Живе в нас пам’ять незнищальна,

Та плинуть дні,

Та плине час,

Так непомітно і печально

Давай, кохана, ми ще раз

Підхопим приспів тріумфально,

Хоч дні пливуть,

Хоч плине час

Так непомітно і печально.

Геральт встав.

— Час в дорогу, Горицвіте.

— Так? А куди?

— Чи не все одно?

— Загалом так. Їдьмо.

Епілог

На узгір’ї біліли рештки будівлі, оберненої в руїну так давно, що вже зовсім заросла. Плющ оповив мури, молоді дерева пробилися через потріскані кам’яні брили. Колись то була — Німуе не могла цього знати — святиня, осідок жерців якогось забутого божества. Для Німуе то була лишень руїна. І дороговказ. Знак, що йде доброю дорогою.

Бо відразу за узгір’ям і руїною гостинець розділявся. Один шлях вів на захід, через вересовиська. Інший, той, що йшов на північ, зникав у густому й темному лісі. Заглиблювався в чорній гущавині, тонув у похмурому мороку, розпливався в ньому.

І то була її дорога. На північ. Через славутній Сойчин ліс.

Оповідями, якими її намагалися приголомшити в Івало, Німуе не надто переймалася, бо під час мандрівки чула подібне не раз і не двічі. Кожна околиця мала свій страшний фольклор, локальні жахіття і страхіття, які мали нагнати пуду перехожим і переїздним. Німуе вже лякали водяницями в озерах, берегинями в річках, маною на перехрестях і упирями на цвинтарях. Що другий мостик мав бути криївкою тролів, що друга купа кривих верб — засідкою стриги. Зрештою Німуе звикла, збуденнілі страхи перестали бути страшними. Але ніяк не могла побороти дивний неспокій, що охоплював її перед вступом у темний ліс, на доріжку між курганами в імлі чи стежку серед оснутих випарами багниськ.

Тепер, перед темною стіною лісу, теж відчувала той неспокій, який мурашками лазив по плечах і висушував рота.

Дорога виїжджена, повторювала подумки, вся у коліях від возів, стоптана копитами коней і волів. Що ж з того, що той ліс виглядає страшно — це ж не жодна дика пуща, це людний шлях до Доріану, який веде через останній клаптик колишнього бору, вцілілий від сокир і пилок. Багато хто тут їздить, багато хто ходить. І я перейду. Не боюся.

Я Німуе верх Вледир ап Гвин.

Вирва, Гвадо, Сібелл, Брюгге, Кастерфурт, Монтара, Івало, Доріан, Анхор, Горс Велен.

Оглянулася, чи хтось не над’їжджає. Було б, подумала, веселіше в компанії. Але гостинець, як на злість, саме сьогодні, ото зараз, — не хотів бути багатолюдним. Був наче вимерлим.

Виходу не було. Німуе відкашлялася, поправила вузлик на плечі, міцніше стиснула кийок. І увійшла в ліс.

Серед дерев переважали дуби, в’язи і старі, зрослі один з одним граби, були теж сосни і модрини. А нижче розрісся густий підлісок — переплутані кущі глоду, ліщини та черемхи і жереп. Такий підлісок звичайно аж роївся від лісового птаства, однак в цьому лісі панувала зловорожа тиша. Німуе йшла, втупившись у землю. Полегшено зітхнула, коли в якусь хвилину десь у глибині лісу застукав дятел. Все-таки є тут щось живе, подумала, я не зовсім сама.

Зупинилася і різко повернулася. Не помітила нікого і нічого, але видалося їй, що хтось йде позаду неї. Відчувала, що за нею спостерігають. Таємно слідкують. Страх стиснув їй горло, дрожем сплинув по спині.

Прискорила крок. Ліс, як їй здалося, зрід, стало ясніше й зеленіше, бо серед дерев побільшало беріз. Ще поворот, ще два, подумала гарячково, ще трохи — і ліс закінчиться. Залишу цей ліс за собою разом з тим, що за мною скрадається. А я піду далі.

Вирва, Гвадо, Сібелл, Брюгге…

Не почула навіть шелесту, рух вловила краєм ока. З гущавини папороті вистрибнуло сіре, плоске, багатоноге і неймовірно швидке створіння. Німуе заверещала, побачивши клацаючі щипці, великі, як коси. Наїжені колючками і щетиною лапи. Численні очі, що обростали лоб, наче корона.

Відчула сильний ривок, який підхопив її й різко відкинув. Впала плечима на пружне гілля ліщини, вчепилася в нього, готова зірватися і тікати. Завмерла, дивлячись на дикий танець на дорозі.

Багатоноге створіння стрибало і крутилося, крутилося несамовито швидко, вимахуючи лапами і клацаючи страхітливими щелепами. А довкола нього, ще швидше, так швидко, що аж розпливався перед очима, танцював чоловік. Озброєний двома мечами.

На очах скам’янілої від страху Німуе в повітря злетіла спершу одна, потім друга, потім третя відрубана лапа. Удари мечів сипалися на пласке тіло, з якого заструменіла зелена густа рідина. Потвора шамоталася і кидалася, врешті диким стрибком рвонулася в ліс, навтьоки. Далеко не втекла. Чоловік з мечами догнав її, притоптав, з розмахом прибив до землі обома клинками одночасно. Створіння довго молотило землю обніжжями, врешті застигло без руху.

Німуе притиснула руки до грудей, намагаючись заспокоїти серце, що аж вискакувало. Бачила, як її рятівник схиляється над вбитою потворою, як за допомогою ножа відколупує щось від її панцира. Як витирає клинки мечів і ховає їх до піхов на плечах.

— В порядку?

До Німуе не відразу дійшло, що то її питають. Але й так не могла ні видобути голосу, ні встати з ліщини. Рятівник не поспішав витягати її з кущів, тож мусила вибиратися сама. Ноги тремтіли так, що ледве стояла. Сухість у роті нізащо не хотіла відступати.

— Кепський задум, така самотня мандрівка через ліс, — сказав рятівник, підходячи ближче. Це неможливо, подумала, зовсім неможливо. Це мені, мабуть, сниться.

— Але відтепер, — продовжив біловолосий, оглядаючи почорнілу і заржавілу пластинку, яку тримав в руці, — відтепер ходити тут буде безпечно. Бо що ми тут бачимо? IDR UL Ex IX 0008 BETA. Ха! Бракувало мені тебе до рівного рахунку, вісімко! Нарешті рахунок зійшовся. Як почуваєшся, дівчино? Ах, вибач. Пустиня в роті, так? Язик як кілок? Знаю таке, знаю. От, ковтни, прошу.

Прийняла подану плящину у тремтячі руки.

— Куди ж це ми мандруємо?

— До Д… До До…

— До?

— До… Доріану. Що то було? Оте… там?

— Шедевр. Геніальний твір номер вісім. Зрештою, неістотно, що то було. Істотно те, що воно вже перестало бути. А хто ти? Куди вибралася?

Кивнула головою, ковтнула слину. І зважилася. Сама здивована зі своєї відваги.

— Я… Я Німуе верх Вледир ап Гвин. З Доріану йду до Анхору, а звідти — до Горс Веллену. До Аретузи, школи чарівниць на острові Танедд.

— Ого. А звідки мандруєш?

— З сільця Вирви. Через Гвадо, Сібелл, Брюгге, Кастерфурт…

— Я ту трасу знаю, — перебив він. — Та ти півсвіту перемандрувала, Німуе, дочко Вледира. В Аретузі повинні б тобі за це додати бали на вступному іспиті. Але, мабуть, не додадуть. Амбітну мету ти собі поставила, дівчино з сільця Вирви. Дуже амбітну. Ходи зі мною.

— Добрий… — ноги Німуе все ще переставляла як задубілі…

— Добрий пане…

— Так?

— Дякую за порятунок.

— Це я мав би тобі подякувати. Кілька довгих днів чекав на когось такого, як ти. Хто сюди не йшов, то все більшими групами, шумно і оружно, таких наш шедевр номер вісім не зважувався атакувати, не висував носа зі сховку. Ти його з нього вивабила. Навіть з великої відстані вмів розпізнати легку здобич. Когось, хто мандрує сам. І невеличкого. Не ображайся.

Як виявилося, край лісу був дуже близько. Далі, при самотній купі дерев, чекав кінь біловолосого. Гніда кобила.

— До Доріану, — промовив біловолосий, — звідси якихось сорок миль. Для тебе — три дні дороги. Три з половиною, якщо рахувати ще й сьогодні. Розумієш?

Німуе відчула раптову ейфорію, яка змила отупіння й інші наслідки переляку. Це сон, — подумала. Це мені, мабуть, сниться. Бо наяву такого бути не може.

— Що з тобою? Добре почуваєшся?

Німуе зібрала всю свою відвагу.

— Та кобила, — від хвилювання ледве могла говорити. — Та кобила зветься Рибкою. Бо кожний твій кінь так називається. Бо ти — Геральт з Ривії. Відьми́н Геральт з Ривії.

Він довго дивився на неї. Мовчав. Німуе теж мовчала, втупившись в землю.

— Який зараз рік?

— Тисячу триста… — підняла здивований погляд. — Тисячу триста сімдесят третій після Відродження.

— Якщо так, — біловолосий протер обличчя долонею в рукавиці, — то Геральта з Ривії давно вже нема серед живих. Помер сто п’ять років тому. Але думаю, що тішився б, коли… Тішився б, що після тих ста п’яти років люди ще про нього пам’ятають. Що пам’ятають, ким він був. Ба, пам’ятають навіть ім’я його коня. Так, думаю, що тішився б. Коли б міг про це знати. Ходи. Проведу тебе.

Вони довго йшли мовчки. Німуе гризла губи. Засоромлена, вирішила більше не озиватися.

— Перед нами, — перервав напружену тишу біловолосий, — роздоріжжя і тракт. Дорога до Доріану. Доберешся безпечно…

— Відьми́н Геральт не помер! — випалила Німуе. — Просто відійшов, відійшов до Країни Яблунь. Але повернеться… Повернеться, бо так сказано в легенді…

— Легенди. Небилиці. Казки. Байки. Перекази. Я міг здогадатися, Німуе з сільця Вирви, що йде до школи чародійок на острові Танедд. Ти б не зважилася на таку шалену подорож, якби не легенди й казки, почуті в дитинстві. Але ж це тільки казки, Німуе. Тільки казки. Ти вже занадто далеко відійшла від дому, щоб це зрозуміти.

— Відьми́н повернеться з потойбіччя! — не здавалася Німуе. — Повернеться, щоб боронити людей, коли знову запанує Зло. Доки існуватиме темрява, доти потрібні будуть відьми́ни. А темрява все ще існує!

Він довго мовчав, дивлячись вбік. Врешті повернув до неї обличчя. І усміхнувся.

— Темрява все ще існує, — підтвердив. — Попри наявний прогрес, котрий, як нас запевняють, повинен роз’яснювати морок, ліквідовувати загрозу і відганяти страховиськ. Як досі, прогрес особливого успіху в цих справах не добився. Як досі, прогрес тільки запевняв нас, що темрява — це виключно затьмарюючий світло забобон, що боятися нічого. Але це неправда. Є чого боятися. Бо завжди, завжди існуватиме темрява. І завжди в темряві пануватиме Зло, завжди в темряві будуть ікла й пазурі, вбивства і смерть. І завжди будуть потрібні відьми́нии. І хай би завжди з’являлися там, де потрібні. Там, звідки долинає крик про допомогу. Там, звідки їх кличуть. Хай би з’являлися прикликані, з мечем у руці. Мечем, блиск якого пробива’є темряву, ясність якого морок розсвітляє. Гарна казка, атож? І закінчується гарно, як кожній казці годиться.

— Але… — заїкнулася вона. — Але ж це сто літ… Як можливо, щоб… Як це можливо?

— Таких питань, — перебив він її, все ще посміхаючись, — не можна задавати майбутній адептці Аретузи. Школи, в якій вчать, що нема неможливих речей. Бо все, що сьогодні неможливе, завтра стане можливим. Таке гасло повинне висіти над входом до академії, яка скоро буде й твоєю. Щасливої дороги, Німуе. Бувай. Тут ми розлучимося.

— Але ж… — вона відчула раптове полегшення, а слова попливли рікою. — Але я хотіла б знати… Знати більше. Про Єнніфер. Про Цирі. Про те, як насправді закінчилася та історія. Я читала… Знаю легенду. Знаю все. Про відьми́нів. Про Каер Морген. Знаю навіть назви всіх відьми́нських Знаків. Прошу розповісти мені..

— Тут ми розлучимося, — лагідно перервав він її. — Перед тобою дорога до твого призначення. Переді мною — зовсім інший шлях. Оповідь триває, історія не закінчується ніколи. Що ж до Знаків… Є такий, якого не знаєш. Називається Сомне. Подивися на мою долоню.

Подивилася.

— Ілюзія, — почула звідкись, дуже здалека. — Все на світі — ілюзія.

— Гей, дівчинино! Не спи, бо ще хто вкраде!

Підняла голову. Протерла очі. І зірвалася з землі.

— Я заснула? Спала?

— І то ще як! — засміялася з козел дебела жінка, що правила підводою. — Як камінь! Як забита! Два рази я до тебе кричала, а ти хоч би що. Вже мала-м з возу злазити… Ти сама? Чого так розглядаєшся, шукаєш кого?

— Такого… з білим волоссям… Був тут.. А може… Сама вже не знаю..

— Я нікого не виділа, — відповіла жінка. З-за її плечей виглядали голівки двох дітей.

— Виджу, що ти в дорозі. — Жінка вказала очима вузлик і кийок Німуе. — Я в Доріан їду. Як хочеш, підвезу. Як і ти в той бік.

— Дякую! — Німуе видряпалася на козли. — Стократно дякую.

— Но! — Жінка смикнула віжки. — То поїхали. Ліпше їхати, ніж пішодрала, нє? То-сь ся мусила намучити, так тебе зморило, що при самій дорозі заснула-сь. Так спала, кажу тобі…

— Як камінь, — зітхнула Німуе. — Знаю. Втомилася і заснула. А до того…

— Ну? Що до того?

Оглянулася. За нею був чорний ліс. Перед нею дорога серед ряду верб. Дорога до мети.

Оповідь триває, подумала. Історія не закінчується ніколи.

— А до того снився мені предивний сон.

Післямова

Не так давно численні поклонники творчості Анджея Сапковського одержали несподіваний подарунок. Хоча, здавалося б, історія закінчилася і герої циклу «про Геральта й Цирі» відійшли в засвіти, то все ж АС фантастики знайшов можливим дописати ще одну книгу. Вона є і своєрідним зачином і своєрідним епілогом усіх інших. Ця книга написана найпізніше, але відразу ж після завершення дії «Сезону гроз» Геральт вирушає знімати чари з доньки короля Фолтеста. Як знають пильні читачі циклу, опис цього його подвигу є змістом першого оповідання про Геральта, яке в нас традиційно перекладають «Відьмак».

Традиційно — а от чи існує ця традиція? Як не сумно зізнаватися, але саме відьмацький цикл, що прославив автора і відкрив новий розділ у літературі жанрі фентезі, українською мовою перекладений дуже скупо. Два оповідання — «Відьмак» та «Зерно правди», — надрукованих у журналі «Всесвіт». Кілька самодіяльних електронних перекладів, приступних лише активним користувачам інтернету. Оце й усе, — поза тим, ті українські читачі, які не читають польською мовою, були здані на російські переклади вже покійного Є.П.Вайсброта. Не хочу сказати про них нічого поганого. (Перефразовуючи самого Сапковського: «Щоб виник навіть найгірший переклад, хтось мусив страшенно напрацюватися».) Переклади Євгенія Павловича зроблені талановито і мають численних прихильників. На закиди про не досить точне відтворення оригіналу можна відповісти, що, навіть коли абсолютно точний переклад був би можливим, він вийшов би страшенно нудним. Це, однак, не змінює однієї обставини: саме українська мова і українське культурне середовище належать до тих нечисленних, які можуть відтворити світ відьмацької саги максимально адекватно.

І нічого дивного — адже в своїй основі і попри західноєвропейські, зокрема, кельтські включення, це світ Центрально-Східної Європи. Речі Посполитої, почасти й Австро-Угорщини. А їхній спадок — це те, на що і ми маємо право претендувати. У нас з ним спільна історія, цілі пласти спільної лексики, звичаї і традиції. Звісно, це вже має певний наліт архаїчності, але в цьому і шарм.

Нашими містами теж колись управляли війти, бурмістри та райці-лавники. В містах працювали цехи, щоб стати цеховим майстром, требо було відбути навчання-«термін», а потім ще й здійснити освітню подорож-вандрівку. В нас теж були академії зі студентами-спудеями. Наші вчені люди теж любили закидати з-латинська. Наші предки подібно одягалися і їли подібні страви — недаремно одна з героїнь «Сезону гроз» одягнена в запаску і варить борщ. Більше того, певні епізоди циклу виглядають наче живцем вихопленими з української історії, в тому числі й найновішої…

Виходячи з цих причин, а також з власних літературних смаків, автори представленого перекладу «Сезону гроз» зважилися на свого роду мовно-літературний експеримент: ще більше доместикували оригінальний твір, намагаючись відтворювати не тільки букву, а й дух його. Боїмося, що певні зміни імен персонажів можуть видатися дивними і навіть неприйнятними (особливо ж тим читачам, які досі були знайомі тільки з російським перекладом). Так, наприклад, поет-приятель головного героя, що в оригінальному тексті звався Яскром, в російському перекладі — Лютиком, у нас став Горицвітом. Міркували ми так: дослівно цей Яскер мав би бути перекладений як Жовтець, так він і значиться в одному із згадуваних електронних перекладів. Однак в українській мові жовтець не має жодних поетичних конотацій, не те, що російський лютик чи польський яскер. От у горицвіту таких конотацій предостатньо, а він найближчий ботанічний родич жовтцю, ще й, на додачу, латинню зветься адонісом, а ми у вигляді бонусу одержуємо натяк на те, що наш герой вельми схильний до любовних пригод.

Що ж стосується клички Геральтової кобили, Рибки, то вона була запозичена з українського перекладу оповідання «Зерно правди».

Ставши на такий слизький шлях, ми вже не зуміли стриматися і усугубили гріхи. Надзвичайно цікаву мову персонажів Сапковського ми вирішили відтворювати, якнайширше використовуючи лексичне багатство української мови. Від західноукраїнських діалектів, які нам близькі зроду, до суржику (про цей останній теж не кажемо лихого слова і він дістався хоч і не однозначній, але дуже колоритній і в підсумку непоганій героїні). Як і в оригіналі, у нас теж кожен герой має свою мовну партію у загальній партитурі, отож не здивуйтеся, виявивши, що різні герої вживають різні терміни для окреслення тих самих сутностей. Хто вживає слово «ельфійка», хто — «ельфка», хто — «ельфиня», так само головного героя називають і «відьми́ном» і «відьмаком». Хоча основним окресленням його стану й професії ми обрали таки перше слово і чекаємо, скільки ж то ударів посиплеться на наші бідні голови…

Так само не дивуйтесь, виявивши всередині тексту цитати з творів, начебто з оригіналом не пов’язаних. Справа в тому, що витвір Сапковського наскрізь літературний і містить чимало явних і ледь прихованих цитат з найрізноманітніших джерел — від польської класичної літератури до естрадних пісеньок і гумористичних скетчів. Ці цитати й натяки відразу розшифровуються польським читачем, але що ж робити іншомовному? Якби хтось задався метою пояснити всі подібні фрагменти хоча б коротенькою приміткою, текст приміток міг би вийти довшим за текст оригіналу. Отож, трохи подумавши, ми знову вирішили, що раз козі смерть і час від часу дозволяли собі подальшу натуралізацію, вставляючи в текст ті цитати, які мав би зрозуміти український читач. Про всі ми, звісно, не зізнаємося, але натякнемо, що Аддаріо Бах зовсім не говорив про Фригу, що в неї «саме ухо прехехе», так характеризували зовсім іншу героїню зовсім іншого твору (а ми всі його вивчали в школі).

От з такими почуттями ми випускаємо своє дітище в світ. Як йому там поведеться? — хтозна. Сподіваємося, що навіть тоді, коли він (воно) поповнить лави згадуваних самодіяльних маловідомих електронних перекладів, то бодай підштовхне українських видавців до розуміння того, що фентезі українською мовою, як оригінальне так і перекладне, має свого читача і славне майбутнє.

Настав момент, коли прийнято перелічувати авторів і дякувати всім причетним до перекладу. Насамперед, нас дві, ці конкретні рядки написала Наталя Михайлівська, ініціатором і перекладачем чималої частини оригіналу є Галина Синєока. Практично одночасно з нами свій переклад «Сезону гроз» готувала Аля, вона ж Марсельєза_Марудна, сподіваюся, що читачі побачать його в найближчому майбутньому. Хоча обидва переклади цілковито незалежні і виконані в різних стилях, то все ж ми спілкувалися і обговорювали численні труднощі й деталі (перекладати Сапковського — нелегкий хліб і стільки всього треба знати — від мореплавства до кулінарії). Тому ми з величезною приємністю дякуємо Алі за все, нею зроблене і за щастя бути з нею знайомими.

Кращий мариніст української літератури, Антон Санченко, чимало потрудився, пояснюючи численні мореплавчі терміни особі, яка досі не цілком певно знала, де кіль в корабля і скільки тих кілів має бути . Олесю Терну дуже дякуємо за переклад одного з епіграфів. Раз вже зайшла мова про епіграфи, то, на жаль, нам не вдалося особисто познайомитися ні з Наталею Безсоновою, ні з Арменом А., тому ми змушені «заочно» дякувати їм обом. Пані Наталі — за чудові переклади Емілі Дікінсон, Армену А. — за колосальну працю з перекладу творів Кастанеди українською мовою.

Окрема подяка В’ячеславу Бродовому, як за постійну моральну підтримку, так і за те, що його переклад «Пісні Льоду й Полум’я» був для нас прикладом і джерелом натхнення.

Дякуємо численним бета-рідерам, які самовіддано вичитували і чистили текст, висловлювали свої пропозиції і не боялися критикувати. Особливо ж — Віталію Генику, який приклав чимало зусиль, щоб упорядкувати текст, причесати його і усунути численні помилки.

Last by not least — писався цей переклад в час, неймовірний тяжкий для нашої Батьківщини. Ми не знаємо, що нас чекає вже в найближчому майбутньому. Що ж, тим паче спішимо подякувати тим, завдяки кому ми дихаємо повітрям свободи. Тим, хто, не жаліючи життя свого, стримує агресора й окупанта. Ми присвячуємо свою працю (даруйте за пафосний стиль) нашим солдатам на Донбасі. Якщо раптом читачі вирішать, що ми заслужили якусь винагороду, в тому числі матеріальну, то дуже прошу віддати її одному з таких солдатів. Все одно якому, хоча ми спеціально просимо за Олександра Валерійовича Бондаренка. Номер його рахунку в Приватбанку — 5168 7420 1365 6131, детальніше можна подивитися тут http://divczata.org/articles/do-nashikh-chitachiv.html

Дякую тим, хто дочитав до цього місця і зарані дякую тим, хто відгукнеться на останню просьбу.

Примітки

1

Конкокти — суміші, в даному випадку з трав і зілля.

2

Конфратерство – об’єднання чародіїв, згрубша кажучи, професійна спілка

3

Замтуз — будинок розпусти. Те саме, що бордель чи лупанар

4

Читачі циклу, звісно, пам’ятають, що рудоволосою була майже незнана Геральтові його мати, чародійка Вісенна.

5

Щось середнє між побратимом і колегою по професії.

6

Один з польських гербів, основна його частина — жорна.

7

Дикі ночі!

Ніч, дика ніч!

Де я і ти,

Ночам цвісти

Рубінами!

Емілі Дікінсон, переклала Наталія Безсонова

8

Щодня веду даремну я відправу

Горнусь до неї, припадаю - я мушу бути тут

Зціловую вуста, красі її співаю славу

І зрадником мене у вічі кличе люд.

Леонард Коен, переклав О.Терен

9

Штевні — спільна назва форштевня і ахтерштевня. Перший з них розміщений на носі, другий — на кормі корабля. Старовинна українська назва штевнів – бабки.

10

Папоротеподібна рослина. За деякими гіпотезами, саме звичай натиратися нею став основою легенд про цвіт папороті.

11

Ні Корал, ні, тим паче, Геральт не могли розпізнати картину з майбутнього, але читачі другої книги відьминського циклу, безперечно, згадали один з прикінцевих епізодів «Мечу призначення» і поле першої битви за Содден. Два війська – об’єднана армія королівств Півночі та армія Нільфгаардської імперії — протистояли одна одній, чародії з обох воючих сторін були активними учасники бою, врешті перемогла Північ. Заслуга північних чародіїв у цій перемозі була величезною, але вони дорого за неї заплатили. Двадцять троє їх було, більше половини загинуло (вважалося, що 14, але насправді 13, ім’я Тріс Мерігольд потрапило до списку полеглих помилково).

Читаючи на обеліску на вершині гори імена полеглих чародіїв, Геральт знаходить там також «Літту Нейд на прізвисько Корал» і згадує про обставини їхнього знайомства й подальших стосунків.

12

З відзнакою. Як пам’ятають уважні читачі циклу, це неабияк здивувало екзаменаторів – вони вважали Горицвіта лінивим гульвісою.

13

Від Кошалка-Опалка, одного з персонажів популярної казки М.Конопніцької «Про краснолюдків та сирітку Марисю». Означає людину, цілковито відірвану від реальності і занурену у власні фантазії.

14

Пижмо - мускус

15

Риза — в даному випадку старовинна назва вільного багато оздобленого одягу

16

Мандрівний театр

17

Ваша Вірність — оригінальна староукраїнська титулатура 17-го віку. Невідомо, чи знав її Геральт, але, коли б знав, то обов’язково б використав — хоча б для досягнення іронічного ефекту.

18

Потомство

19

Спадкоємство престолу

20

post Resuscitatio – після Відродження. Як відомо, початком відліку часу в циклі вважається момент Кон’юнкції Сфер, коли люди, майже знищивши власний світ, випадково потрапили у новий – саме той, де й відбувається дія «Відьми́на»

21

Декокти — трав’яні відвари, конкокти — суміші цілющих трав

22

Від слова «мішок». Тупик, призначений для заманювання і блокування ворогів у випадку нападу на замок.

23

Різновид гобелену

24

Розумієш, береш до серця

25

Цінувати

26

В оригіналі — «I to by miało być na tyle», парафраз жартівливого граматично неправильного виразу, яким звичайно закінчував свої виступи сатирик Я.Т.Станіславський

27

Струмкова форель

28

– Смерть – твій довічний супутник, – дуже серйозно сказав дон Хуан. – Вона завжди ліворуч від нас, на відстані витягнутої руки (...)– Смерть – це єдиний мудрий порадник, який у нас є. Коли б ти не відчував, як це часто буває, що все складається геть погано і ти перебуваєш на межі, повернися до своєї смерті і запитай її, чи це так. І твоя смерть відповість тобі, що ти помиляєшся, і що немає нічого дійсно значущого, окрім її дотику. Твоя смерть скаже тобі: «Я ще не доторкнулася до тебе». (Непрофесійний переклад здійснив Армен А.)

29

Переклад Армена А.

30

Заячі гриби, вони ж гіропори каштанові

31

Бокораш – він же плотогін. Слово з гуцульського діалекту, має угорське походження. Я дозволила собі його вжити, оскільки описаний в цьому розділі процес сплавляння лісу точнісінько відповідає карпатському, а саме сплавляння — традиційний гуцульський промисл. Пліт, призначений для лісосплаву, зветься дарабою.

З цього ж діалекту походить слово «шипіт» - пор. Шипітський водоспад.

32

Майстер, що виробляє пояси

33

Кормовий відсік судна.

34

Краснолюди не так часто вживають обсценну лексику. Зате вже як вживуть...

35

Судячи по рослинності, «Пророк Лобода» заплив десь на південь США — до Каліфорнії чи Флориди.

36

Колись ми багато уміли. Ми могли наводити ілюзії чарівних островів, показувати багатотисячним натовпам танцюючих в небі драконів. Могли створити подобу величезного війська, що наближається до міських стін, і всі городяни бачили цю армію однаково — аж до деталей спорядження і написів на знаменах. Але це були великі, незрівнянні лиси давнини, які заплатили за своє чудодійництво життям. А в цілому наш рід з того часу сильно деградував — напевно, через постійну близькість до людей.

В.Пелевін, «Священна книга перевертня».

37

В оригіналі wodjanoj – «водяной».

38

Курдибан — особливий сорт шкіри, позолоченої та розфарбованої, прикрашеної тисненими візерунками

39

Коли вернусь (в одчаї) винуватим,

Ти поцілунком стрінеш крижаним.

П’єр де Ронсар, «Сонет до Астреї»

Переклад Ф.Скляра

40

Морський жовтий півень або тригла жовта

41

Ремінь, на якому підвішувалася зброя.

42

Мірабельки – те саме, що й алича

43

Криза — округлий хвилястий комір.

44

Короткі пишні штани з буфами.

45

Переклад Армена А.

46

Що ти для мене — розказать незмога,

Але одне я твердо знаю — де ти,

Де я торкаюся обличчя твого,

Пелюстки там вкладаються в замети.

47

Зараз більш звичним видається «мандрівка», але в ранньомодерний період така навчальна подорож на наших теренах звалася вандрівкою.

Content

Анджей Сапковський
Сезон гроз

Розділ перший

Інтерлюдія

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Інтерлюдія

Інтерлюдія

Інтерлюдія

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Інтерлюдія

Розділ дванадцятий

Розділ тринадцятий

Розділ чотирнадцятий

Інтерлюдія

Розділ п’ятнадцятий

Інтерлюдія

Інтерлюдія

Розділ шістнадцятий

Інтерлюдія

Розділ сімнадцятий

Розділ вісімнадцятий

Розділ дев’ятнадцятий

Інтерлюдія

Розділ двадцятий

Епілог

Післямова

Примітки