Матю Удринг Стоувър

Острието на Тишал

Книга 2 от "Приключенията на Каин ( Отвъдие)"

Тази книга се посвещава на паметта на някои от най-добрите приятели, за които един човек може да си мечтае. Мога само да съжалявам, че не доживяхте да прочетете това.

На Иванджелин, Алистър и Фридрих; на Лев, Джон, Клайв и Терънс; на Роджър, Фриц и двамата Боб (Робърт А. и Робърт Е.)

Дори и днес някои все още слушат.

Но ние се утешавахме с мисълта, че внезапната промяна е нещо, което се случва извън нормалния ход на нещата, че тя е нещо непредвидено като автомобилните катастрофи или нещо, което не зависи от нас, като смъртоносните болести. Ние не възприемаме внезапната, крайна, необяснима промяна като част от самото съществуване. И все пак е точно така. А теорията на хаоса ни учи, че правата линейна зависимост, която сме свикнали да приемаме за даденост във всички области, от физиката до художествената проза, просто не съществува…

Животът всъщност представлява поредица от сблъсъци, при което едно събитие може да променя следващите по съвсем непредвидим, почти унищожителен начин…

Това е дълбока истина за устройството на нашата Вселена, но поради някаква причина ние упорито я пренебрегваме.

Иън Малкълм (из „Юрски парк“ на Майкъл Крайтън)[1]

Прави каквото искаш да бъде — това е целият Закон.

Алистър Кроули, „Книга на закона“

Нула

Една приказка разказва за близнаци, родени от различни майки.

Единият е с тъмна, а другият — със светла природа. Единият е богат, а другият — беден. Единият е жесток, другият — хрисим. Единият е вечно млад, другият — преждевременно остарял.

Единият е смъртен.

Те не са сродни по кръв или по дух, но въпреки това са близнаци.

Те живеят, без да знаят, че са братя.

И двамата загиват в схватка със Слепия бог.

1.

Единственият начин да ви обясня защо никога няма да ме видите отново, е, като ви разкажа за Хари.

Ето как си представям разговора, който ме вкара в живота на Хари Майкълсън. Аз не съм присъствал — не знам подробностите, — но образите в главата ми са ярки като шамар през устата; за да бъдеш добър магьосник, въображението ти трябва да е силно, с усет към детайлите — а аз съм най-добрият, завършвал някога Консерваторията.

Ето как си го представям:

— Всичко е тук, в телеметрията — казва Администратор Уилсън Чандра, ректорът на Консерваторията на Студията. Избърсва потните си длани в подгъва на хламидата си и примигва от парещия облак цигарен дим. После облизва устните си — те са месести и винаги сухи — и поглежда надолу към редиците от обучаващи се магьосници, които медитират, ужасно концентрирани. Аз не съм в този клас между другото; тези са начинаещи.

— Той се справя много добре по академичните дисциплини, знаете — продължава Чандра. — Разбира отлично западния диалект и овладява прекрасно културните традиции на Първия континент, но както виждате, той едва успява да поддържа алфа-съзнание, да не говорим за преминаването към бета-съзнание, което е необходимо за успешно заклинателстване, и ние, ние работим само с второ ниво на Разсейване, приблизително каквото е например, когато сме в стая в някоя градска странноприемница, и при такива обстоятелства аз просто не вярвам…

— Какво ще кажеш да млъкнеш малко? — казва другият мъж зад техническия пулт. — Божичко, колко ме отегчаваш!

— Аз, ъъъ… — Администратор Чандра прекарва ръка през оредяващата си коса, мокра от пот въпреки климатика. — Да, Бизнесмен.

Бизнесмен Марк Вило, патронът на въпросния студент, премества тънката воняща пура от единия край на устата си в другия и се навежда над стъкления панел, за да го види по-добре.

Бизнесмен Вило е ниско, мършаво, кривокрако човече с маниерите на хамалин и енергията на изнервен боен петел. Неведнъж съм го виждал из мрежата: невзрачна фигура, облечена с традиционния си спортен екип и наметало, човек веднага си спомня, че е роден в семейството на Търговци. Той беше поел семейния бизнес — транспортна фирма с три камиона — и на негова основа беше изградил могъщата корпорация „Вило Интерконтинентал“. Още на четиридесет и няколко годишна възраст беше откупил договора на семейството от техния Бизнес патрон и сега се смяташе за един от най-богатите — извън семействата на Незаетите — жители на Западното полукълбо. Из мрежата го наричаха Късметлията милиардер.

Ето защо Администратор Чандра сега е тук; обикновено той си има много по-важна работа, отколкото да забавлява гостуващите Патрони. Но протежето на Вило — първият студент в Консерваторията, който той спонсорираше — здравата се дъни и е на път да бъде изхвърлен, така че Администраторът иска да смекчи разочарованието на Бизнесмена и може би в някаква степен да запази благоразположението му с надеждата, че в бъдеще Вило може да спонсорира и други студенти. В края на краищата това също е бизнес. Спонсорирането на Актьор може да бъде изключително доходно, ако Актьорът постигне успех — ако не вярвате, попитайте баща ми. Администраторът иска да обясни на Вило, че една отделна неуспешна инвестиция не означава, че и бъдещите подобни инвестиции също ще претърпят несполука.

— А също така има и, ъъъ… редица проблеми с дисциплината…

— Мисля, че ти казах да си затваряш устата.

Вило продължава да гледа надолу към протежето си — деветнайсетгодишен младеж с не особено впечатляваща физика, Работник от Сан Франциско.

Младежът стои на колене върху протрития си синтетичен килим с големина метър на метър, сплел ръцете си в техниката на Трите пръста. От трийсетте студенти в стаята само той е със затворени очи. Останалото го разказва потокът от данни, който тече от датчиците на слепоочията му към централния компютър на Консерваторията: въпреки бавния ритъм на дишането му — три вдишвания за минута — пулсът му е над осемдесет удара в минута, равнището на адреналин надвишава оптималните 78 процента, а пиковете в електроенцефалограмата му наподобяват строшено стъкло.

Вило изважда угарката от устата си.

— Защо, по дяволите, изобщо сте го вкарали в курса по магия?

— Бизнесмен, вече обсъждахме това при приемането му. Неговата памет и резултатите от теста за пространствено визуализиране са близки до равнището на гений. Безспорно той има интелектуалната основа да стане великолепен адепт. Обаче е емоционално нестабилен, склонен към ирационален гняв и е, ъъъ… неконтролируемо агресивен. Знаете, в семейството му има случаи на душевни заболявания, баща му е понижен от Професионалист в по-долна каста след поредица от нервни сривове.

— Е, и? — пита Вило. — Какво от това? Аз познавам това хлапе; той работи за мен от две години. Разбира се, че е избухлив. Кой не е? Но той е умен и е корав като проклетия ток на обувката ми. — Той се усмихва хищнически, показвайки зъбите си. — Напомня ми за мен на неговите години.

— Нали разбирате, Бизнесмен, че предприемаме тези стъпки само за да ви избавим от разходите по спонсорирането на младеж, който почти със сигурност ще загине при първото си прехвърляне?

— И? Това е негова грижа, не моя. Парите… — той плюе късче тютюн на пода — не са проблем.

— Той просто никога няма да стане ефикасен заклинател. Съжалявам, но има определени ограничения, наложени от Студията. Изпитите, провеждани от Дипломната комисия, са доста тежки.

Чандра посяга към Вило, сякаш иска да го хване за ръката и да го отведе оттук.

— Може би ще искате да ви покажа новата ни експериментална програма — школата за жреци? Този вариант на заклинателството има предимството, че практикуващият влиза в транс само при строго контролирани условия — под маскировката на религиозен ритуал…

— Стига с тия глупости. — Вило отново пъхва пурата в устата си. — Вложил съм куп пари в това момче. Куп. Не ми пука за ограниченията на Студията или за шибаните изпити. Хлапето ще завърши успешно тоя кенеф и после отива в Отвъдие.

— Боя се, че това просто е невъзможно.

— Лъжец ли се опитваш да ме изкараш? — Очите на Вило сякаш се отдръпват назад в лицето му, стават дребни и опасни. Той стоварва следващата дума като удар с чук: — Администратор?

— Моля ви, Бизнесмен, трябва да разберете, той е в програмата за магьосници от четиринайсет месеца, ние трябва или, или, ъъъ… да го изпитаме, или да го изхвърлим поне за още десет месеца, и такова, неговият напредък…

Вило се извръща към прозореца; той е по-заинтересован от огънчето на върха на пурата си, отколкото от пелтеченето на Чандра.

— Родителите ти къде живееха, в Чикаго, нали? В онзи красива дървена къща на Фулъртън, западно от Кларк?

Чандра застива. По гърба му потича струйка ледена пот.

— Да, Бизнесмен…

— Нали си наясно, че аз не правя лоши инвестиции? Следиш ли ми мисълта? Хари ще получи своя шанс.

— Бизнесмен, аз… — изрича Чандра отчаяно, после с колосално усилие на волята овладява гласа си. — Има и други възможности, които може да бъдат разгледани…

— Слушам те.

— Бизнесмен, може би избързах с предположението, че Майкълсън няма да се справи. В края на краищата той е в потока по Бойна магия, която е най-сложната дисциплина, но е единственото място, където неговата, ъъъ… агресивна натура може да проработи в негова полза. Моята идея — с ваше разрешение — е да му осигурим наставник.

— Той няма ли си наставници? За какво, по дяволите, ви плащам?

— Има, разбира се, сред учителите. Но Майкълсън не реагира добре на преки заповеди. Той, ъъъ… — Чандра решава да не разказва за бруталния побой на Майкълсън над инструктора Пулман. Аз знаех за това, както и повечето от студентите в Консерваторията; това беше клюката на годината. Чандра смята, че проблемът е разрешен и че преподавателят в края на краищата си е получил заслуженото. Според Администратора да задиряш момче с психосексуални разстройства като тези на Майкълсън, е направо престъпна безотговорност. От гледна точка на студентите Пулмън беше противен дребен опипвач и повечето от нас искаха да направят това, което направи Майкълсън. — Имах предвид по-скоро друг студент — някой, който няма власт над него, но който би могъл, такова, да му бъде приятел.

— Той, какво, няма ли си достатъчно приятели?

— Бизнесмен — рече Чандра, нервно усмихвайки се, — той изобщо няма приятели.

И точно тогава той решава да ме повика.

2.

Отвъдие.

Когато „Уинстън Трансфер“ за пръв път отвориха проход от Земята до Отвъдие, Студията вече стоеше зад гърба им, готова да направи първата стъпка. Отвъдие е страна на дракони и демони, хипогрифи и сирени, съмнителни магьосници и крадци, могъщи заклинатели и благородни рицари.

Безброй фантазии станаха истина.

Аз мечтаех за него. Жадувах Отвъдие, както фанатиците копнеят за Божието докосване.

Когато бях на седем години, баща ми ме взе да гледам директно едно от ранните Приключения на Реймънд Стори и докато Стори изричаше Думата на Мощта и Чукът на Дал’канит удряше злото огре и сплескваше мозъка в зловещо усмихната му десетгалонова глава, аз усетих замайващото ехо от насладата на Актьора от битката и полъха от използваната магия, и… знаете — това не може да се изрази с думи.

За десетия ми рожден ден баща ми ми подари куб със запис на епичното тридневно сражение на Стори с безумния дракон Ша-Рикинтеър. Когато го гледах за пръв път, знаех, че ще го превъртя още хиляди пъти.

Трябваше да го направя. Трябваше да отида там.

Последвалите десет години само засилиха решимостта ми.

Всичко в живота ми вървеше идеално. Бях първенецът на потока, имах най-високия психорейтинг, постиган някога в Консерваторията, пластичните операции за превръщането ми в елф вървяха перфектно и аз бях на върха на щастието си, когато Чандра ме извика в офиса си, за да ми отнеме всичко.

Когато влязох при него и седнах на предложеното ми кресло, си нямах никаква представа какъв разговор беше имал той току-що. Очаквах поредната похвала за впечатляващия ми напредък, затова новината, че ще стана новият наставник на този антисоциален, раздразнителен Работник, ме зашемети.

Обаче с нищо не го показах; ние, Бизнесмените, сме обучавани да приемаме лошите новини хладнокръвно.

— Съжалявам, Администратор — казах му, потупвайки предпазната си маска. — Не мисля, че ще имам време за това. Дипломирам се след четири месеца и ми предстоят още шест операции.

Когато го нарекох Администратор, Чандра видимо потрепна; той мразеше да му напомням, че съм от по-висша каста. А аз го правех от време на време, когато беше необходимо да го поставя на мястото му.

Но този път той само поклати глава.

— Не ме разбра, Крис. Това не е молба. Момчето се нуждае от наставник. Нуждае се от най-добрия наставник, а ти си първенецът на потока по магия. Ще му подадеш ръка и ще го научиш на всичко, което е необходимо да знае, за да си вземе изпитите по Бойна магия. Точка по въпроса.

— Не съм заинтересован, Администратор. — Кога тази мърша най-накрая ще се научи? — Попитайте някой друг.

Той се изправи, заобиколи голямото си бюро от розово дърво, облегна се с лакти на него и събра пръстите на двете си ръце.

— Независимостта на Дипломната комисия е неприкосновена. Не мога да им повлияя да пропуснат неподготвен студент, но определено мога да не допусна някой студент до изпитите, ако реша. Без моя подпис никога няма да припариш до Комисията.

Той ме гледаше толкова вторачено, сякаш искаше да надникне във вътрешността на черепа ми, и в очите му имаше нещо мрачно и плашещо — зловещ, безличен глад, който накара стомаха ми да се свие.

Изглеждаше някак познато, но не можех да си спомня къде съм го виждал преди.

— Сега разбра ли ме? — попита той. — Ако Майкълсън не се дипломира, няма да се дипломираш и ти.

Светът под мен се разклати и аз се вкопчих в облегалките на креслото, за да не полетя в междузвездното пространство.

Да не се дипломирам? Никога да не отида в Отвъдие? Това не беше дори смъртна присъда — това беше полъхът на брадвата на палача. Причерня ми пред очите. Когато отново бях в състояние да говоря, първото, което ми хрумна, беше да блъфирам.

— Не можете да направите това! Дори само да си помислите да ме изхвърлите, баща ми…

— Ще ми бъде благодарен, знаеш добре това.

Това ме накара да млъкна за момент. Знаех, че е прав.

— Но аз? Хайде, Ад… ъъъ, ректоре. Искам да кажа… Божичко, трябваше да се дипломирам още миналия семестър, но се забавих заради операциите… Ако ме изхвърлите, ще ходя с тая физиономия до края на живота си! Ако съм Актьор, е друга работа, но…

Главата на Чандра се поклати върху тънкия му врат; той изглеждаше много стар и слаб, но все още беше опасно отмъстителен, като изкуфял крал.

— Това момче Майкълсън — рече той, — патронът му е Марк Вило.

— Гангстерът? — попитах аз смаяно.

Баща ми говореше за него от време на време, за това как позори цялата ни каста.

— Той беше, ъъъ… тук днес. Той е… той е много заинтересован Майкълсън да продължи напред. Крайно заинтересован. Той, ъъъ… той… — Чандра се извърна и се изкашля, за да скрие треперенето в гласа си. — Той ме попита за семейството ми.

— Аха. — Сега вече разбрах. Администраторът беше решил да се справи с проблема, като го прехвърли на моите рамене. Глупаво — баща ми би му се изсмял и би направил някои оскърбителни коментари за цялата каста на Администраторите, с тяхното малодушие и склонността им да прехвърлят отговорността в чужди ръце.

Но на мен не ми беше до смях. Спомних си дочутия разговор между двама от Работниците на баща ми, когато единият помагаше на другия да се измъкне от наказателния кафез: „Предполагам, че най-доброто, на което можеш да се надяваш, е да оставаш незабележим.“

Мен ме бяха забелязали. И простият факт, че той беше от по-нисша каста, нищо не значеше. Това мекотело държеше бъдещето ми в ръцете си и не можех да направя нищо друго, освен да се усмихна и да приема нещата, както подобава на един Бизнесмен.

— Добре, ректоре — казах аз, стараейки се да изглеждам колкото се може по-уверен. — Дайте да видя досието му.

3.

Облегнах се на набраздената с канелюри колона на арката, отделяща фитнесзалата от основното помещение на физкултурния салон, и надникнах вътре. Потърках еластичната бяла предпазна маска, покриваща резултата от последната ми операция; през невронните блокировки се процеждаха достатъчно усещания, че да имам постоянен сърбеж чак до костите. Някой ден, в Отвъдие, тези операции щяха да ми позволят да се представям за един от Първия народ, елфоподобните туземци от северозападния континент. Те бяха най-великите магьосници на Отвъдие; може би никога нямаше да мога да се сравнявам с тях, но и аз си имам някои таланти.

Залата зад гърба ми беше пълна със студенти от потока по Бойно майсторство, млатещи се по сорботановите[2] брони с утежнени ратанови мечове.

Майкълсън се открояваше в претъпканата фитнесзала. Студентите по магия избягваха да идват тук преди късния следобед, когато неандерталците от Бойния поток отиваха на занятия или излизаха на турнирните арени. Майкълсън беше единственият в залата, който е под сто килограма; дори няколкото присъстващи жени бяха с поне десет-единайсет кила по-тежки от него. Той лежеше по гръб на лежанката и вдигаше тежести с изкривено от напрежение лице.

Когато започнах да си проправям път през фитнесзалата, един от неандерталците сръчка съседа си в ребрата.

— Гле’й! — Той ми прегради пътя. Хипертрофиралите му гръдни мускули играеха. Издигаше се може би на около трийсет сантиметра над мен. — К’во става, магьосничке? Не трябва ли да стоиш някъде на колене?

Озъбих се под маската си, докато го заобикалях.

— Иска ти се да бях момиче. Така щеше да имаш избор между три дупки вместо двете, между които трябва да избира твоето приятелче. — Отминах нататък, оставяйки намръщения студент от Бойния поток да се опитва да проумее по какъв точно начин са го обидили.

Майкълсън се беше вторачил с невиждащ поглед в тавана, докато се трудеше на лежанката; вените на челото му бяха изпъкнали. Признавам си, че той донякъде ме заинтригува: докато четях досието му, установих, че баща му е Дънкан Майкълсън, антропологът — същият онзи Дънкан Майкълсън, чиято книга за западния диалект беше стандартният учебник на Консерваторията по този език.

Дънкан Майкълсън вече беше оказал голямо влияние на живота ми; бях прочел десетки пъти „Предания на Първия народ“ — записи на устните разкази на северозападните първородни за историята им.

Обаче не можех да спомена за това пред Хари — бях прочел в досието му, че той никога не говори за баща си.

Хари беше почти с десет сантиметра по-висок от мен, но едва ли беше много по-тежък. Тъмни очи и мургава кожа, черна коса, мускули като корабни въжета. Той изпъшка, докато вдигаше щангата за пореден път; устата му, обрамчена от неравна черна брада, се сви в гримаса.

Погледнах към индикатора за тежестта на щангата: осемдесет килограма. Изсумтях шумно, неволно впечатлен — знаех от досието, че Майкълсън тежи около шейсет и пет. После погледнах към брояча. Докато Майкълсън бавно изправяше ръце, в прозорчето се появи числото петнайсет.

Чандра беше казал, че Майкълсън прекарва много време във фитнесзалата; но се чудех дали дори ректорът знае точно колко много.

Двамата набързо бяхме направили план как да спечеля доверието на Майкълсън; съдейки по психооценката му, решихме, че в случая честността не би била най-добрата политика. Директното ми предложение да му стана наставник щеше да бъде посрещнато в най-добрия случай с враждебен отказ; планът ни предвиждаше постепенно изграждане на взаимоотношения — първо да се сприятелим, после може би някой друг съвет относно стратегиите за медитация при предстоящия на Майкълсън семинар по Виртуални приключения и накрая непринудено положение да му помогна в ученето. Никакъв натиск.

Но сега, докато наблюдавах как Майкълсън увеличава числото на брояча до двайсет, всеки път вдигайки все по-бавно, с по четири-пет вдишвания и издишвания през стиснатите си зъби, аз се прехвърлих в него.

За един кратък миг се превърнах в намиращия се на лежанката Хари Майкълсън. Превърнах се в деветнайсетгодишния Работник, пропит от спомените за безкрайното пренебрежение на висшите касти и от безпомощното унижение да осъзнавам, че разплатата никога няма да ми бъде по силите, че гневът винаги ще бушува в гърдите ми, захранван от сухото осъзнаване, че съм се провалил.

Това беше един от талантите ми — прехвърлянето. Не някакъв вид екстрасензорно възприятие, а по-скоро мощно и детайлно въображение, работещо на максимални обороти, но служещо ми отлично. В този момент се отказах от плана на Чандра. Имах друг, по-добър.

Когато ръцете на Хари — полусвити и треперещи — достигнаха до предела на силите си, а очите на посинялото му лице едва успяваха да се отворят, аз пристъпих напред, хванах щангата с двете си ръце и я вдигнах заедно с него. Не се наложи да се напрягам — вероятно би ми стигнал и един пръст, за да вдигна онези един-два килограма, които се бяха оказали непосилни за Хари. Когато ръцете му се изправиха догоре, Хари изръмжа:

— Край!

Щангата застина на мястото си.

— Нали знаеш, че не бива да вдигаш без помощник — казах аз, усмихвайки се.

Майкълсън бавно се надигна до седнало положение. Погледът му сякаш ме прогаряше.

— Никой не е искал мнението ти, задник — рече той равнодушно. — Нито пък помощта ти.

— Ако бях чакал да я поискаш — отвърнах аз, — щеше да се наложи да вися тук до следващия ледников период.

— Много смешно. — Той погледна накриво маската ми. — А ти какъв си, Борис Карлов?

— Борис кой? Казвам се Крис…

— Хансен. Знам. Всички в Кочината знаят кой си, по цял ден ни говорят за теб. Какво искаш?

Кочината — това е презрителното прозвище, с което студентите по бойни изкуства наричат Колежа по бойна магия.

— Само две минути от времето ти — свих рамене аз. — Нуждая се от помощта ти.

Майкълсън се извърна към пулта на лежанката.

— Разкарай се.

— Хей, дами! — един от неандерталците от Бойния поток се приближи към нас. — Имате ли нужда от помощ с уреда? Сигурно искате някой мъж да ви покаже как се работи с него?

Майкълсън дори не обърна глава.

— Болинджър, ходи да се шибаш.

— Ъъъ, аха. Извинете ме, мадам.

Той небрежно изблъска Майкълсън от пейката и сам легна под щангата. Майкълсън се изправи бавно и застана с гръб към уреда. Застина напълно — само един мускул в задната част на челюстта му играеше.

Неандерталецът — Болинджър — сграбчи щангата и каза:

— Увеличаване на теглото. Две-нула-нула. Начало. — Когато на дисплея се показаха двеста килограма, той започна плавно да сваля и вдига щангата и рече: — Виждаш ли? Това ти е проблемът, недостатъчната тежест.

— Хайде, Хари, да се махаме оттук — обадих се аз. — Наистина трябва да поговоря с теб.

— Не можеш да ми кажеш нищо, което имам нужда да чуя.

Поех си дълбоко дъх, задържах го и после се хвърлих с главата напред.

— Типично поведение на Работник — изрекох презрително. За миг се почувствах така, сякаш съм баща ми.

Майкълсън се завъртя към мен така, сякаш е качен върху воденичен камък.

— Какво?

— Вие, от нисшите касти, всичките сте еднакви. „Майната му, човеко, това не ми влиза в работата.“ Това ти е по наследство. Ето защо вие, работнически отрепки, никога няма да се измъкнете от гетото.

Майкълсън пристъпи бавно към мен. Очите му горяха.

— Ти просто ме молиш да ти сритам шибания задник.

— Всъщност да — отговорих аз. — Напълно си прав.

Той примигна.

— Я пак?

— Кое точно не ти стана ясно?

Той се вгледа в мен, а същевременно устата му се изкриви в хищническа гримаса: показаха се всичките му зъби и изобщо не изглеждаше да му е забавно.

— Аз съм навит.

— Чудесно. Да вървим тогава в залата за ръкопашен бой.

— Хайде. Само изчакай за момент.

Той се обърна към лежанката, където едрите ръце на Болинджър, сега треперещи, повдигаха щангата за четиринайсети път. Когато те се изправиха напълно, Майкълсън се наведе над него и удари свивките им с ръбовете на дланите си. Ръцете на Болинджър рухнаха и щангата се удари в гърдите му. С опулени очи Болинджър се опита да изпъшка: „Край! Край!“, но не му стигаше въздухът, за да успее уредът да регистрира гласа му.

Майкълсън го потупа по бузата и каза:

— Не трябва да вдигаш без помощник, знаеш ли? — После му се ухили: — След вас, мадам.

Озъбих му се в отговор.

— Много благодаря, госпожице.

Нещата се развиваха в добра посока, но усетих как по тялото ми пробягва хлад. Започвах да разбирам колко опасен може да бъде Майкълсън и знаех, че трябва да съм адски внимателен.

4.

Залите за ръкопашен бой са точно над фитнесзалата, на горния етаж. Двете помещения са с различен размер и конфигурация, но и двете имат подове и стени, покрити с трисантиметров пласт сорботан, за да се сведат до минимум нараняванията от удари. Сорботанът на една от стените е прозрачен и покрива огледало, необходимо, за да може човек да наблюдава движенията си.

Двамата с Майкълсън се срещнахме в една от залите. Аз вече бях намъкнал задължителната полуброня: сантиметър сорботан покриваше лактите ми, коленете, жизненоважните вътрешни органи, главата и врата. Майкълсън носеше своята пропита с пот памучна риза, провиснал черен панталон и нищо друго.

— Не си си сложил броня — казах.

Той ми се усмихна презрително.

— Гениално, Бизнесмомче. Как успя да се сетиш?

За да се успокоя, си представих ярка картина на нощното небе на Отвъдие и силуета на дракон на фона на пълната луна. Ако не успеех да се справя със задачата, тази мислена картината щеше да ми остане единственото нещо, което някога щях да видя.

— Е — започнах аз, — хайде, бронята е задълж…

Но преди да успея да завърша, той ме удари от дузина посоки едновременно.

Усещането беше такова, сякаш съм попаднал във вършачка — той ме блъскаше с колене в незащитените бедра и с юмруци и лакти в ребрата, с чело — в слънчевия сплит, и преди да осъзная какво всъщност ми се случва, предпазната маска на лицето ми беше паднала на пода, ръцете ми и краката ми кой знае защо не можеха да се движат и цялото тяло ме болеше.

— Ще ми кажеш ли отново онова за работническите отрепки, а? — Гласът му звучеше в ухото ми монотонно и рязко и изведнъж осъзнах, че мога да умра тук.

Ако поискаше, той можеше да ме убие. Лесно.

И щеше да му се размине: нещастен случай по време на тренировка; щеше да продължи да си живее живота, а моят щеше да секне мигновено.

И изглежда, много му се искаше да стане така.

Странно е това чувство: вътрешностите ти стават като вода, цялата сила се отдръпва от ръцете и краката ти, очите ти се наливат със сълзи — навярно това е детски инстинкт, да се направиш на слаб и беззащитен, с надеждата да предизвикаш ответния родителски инстинкт. Но по някакъв начин бях сигурен, че точно този инстинкт отсъства у Майкълсън.

Подсмихнах му се подигравателно от пода.

— Ааа, извади късмет.

Миг на смаяно мълчание — и после той ме пусна, защото се смееше твърде силно, за да успее да ме задържи. Аз също успях да се подхилна, после се завъртях, седнах и започнах да попипвам ставите си, за да видя дали всичко си е на мястото.

— Божичко! Не мислех, че някой е способен да направи такова нещо; не и толкова лесно във всеки случай. Знаеш ли, че съм почти най-добрият в класа си по ръкопашен бой?

Майкълсън изсумтя подигравателно.

— Да. Ти си почти най-добрият по всичко в класа си. Но това не означава, че си имаш и най-малка представа за тези неща.

— Знам, Хари. Затова и се обърнах към теб.

Хари приседна и обхвана коленете си с длани.

— Слушам те — каза той, но в очите му се долавяше явна подозрителност, онова вечно „какво искаш от мен?“ на хората от ниските касти.

— Чух, че едвам ще избуташ ръкопашния бой — казах. — И чух още, че единствената причина да не се провалиш — както го казвате вие, Работниците — е, защото можеш да размажеш всеки друг студент в класа си. Аз заминавам за Отвъдие след четири месеца и си мисля, че има някои неща, които мога да науча от теб и които няма как да науча от Толмън.

— Толмън е малоумник — рече Майкълсън. — За него е по-важно да те накара да направиш нещо по неговия начин, отколкото да те научи на нещо, което ще ти помогне да оцелееш.

— Точно на това искам да се науча. Как да оцелея.

— А аз какво печеля от това?

Свих рамене.

— Шанс да скъсваш от бой Бизнесменско синче всеки ден в продължение на четири месеца.

Той ме измерваше дълго време със студен поглед. Борех се с желанието си да се размърдам. Най-накрая Хари с едно плавно движение зае бойна поза.

— Ставай.

— Няма ли да си сложиш бронята?

— А според теб трябва ли да си я слагам?

Въздъхнах.

— Няма значение.

Застанах срещу него и заех неговата поза. Знаех, че няма намерение да ми вика „Готов… Бой!“ като в учебните спаринги, така че бях подготвен, но той изведнъж стрелна поглед надолу, към слабините ми. Веднага свалих ръце, за да се предпазя от ритник там, и той моментално заби такъв шамар в лявото ми ухо, че черепът ми закънтя.

— Първи урок. Това се нарича измама на зрението, Хансен. Всеки път, когато те видя да ме гледаш в очите, ще получаваш по шамар.

Тръснах глава, за да се отърва от звънтенето в ушите ми, и вдигнах ръце. Майкълсън се тупна в гърдите.

— Гледай тук. Винаги гледай тук. Така обхващаш с поглед цялото тяло — очите лъжат, Хансен, но гърдите винаги са честни. А ритникът в слабините не се блокира с ръце, а се поема с бедрото. Всеки път, когато отпуснеш ръце, ще получиш шамар. Разбираш ли ме?

— Да, мисля, че започвам да…

Той ме измлати с десен ъперкът под сърцето и ми изкара въздуха.

— Втори урок. Най-подходящият момент да удариш някого е, когато си е свалил гарда. Най-подходящият момент да спипаш някого със свален гард е, когато дърдори нещо. Когато говориш, мислиш какво ще кажеш след това, а не…

Измлатих го внезапно право в зъбите. Кокалчетата ме заболяха адски. Той отстъпи няколко крачки и докосна устата си. Пръстите му веднага се обагриха в червено и той ми се ухили.

— Знаеш ли — каза, — може би даже има съвсем минимален шанс да започна да те харесвам.

Това започва да се получава — помислих си. — На път към Отвъдие съм.

5.

Седмица по-късно седях в кабинета на Чандра и толкова голяма част от тялото ми беше със зелени, жълти и морави петна, че сякаш някой беше мушнал в душа ми пакет с бои за рисуване.

— Искам разрешение да използвам залата за ВП.

Ректорът ме погледна така, сякаш съм някаква нова разновидност на хлебарка.

— Вило ми видеофонира тази сутрин. Искаше да знае как напредва Майкълсън. Излъгах го. Казах му, че всичко е наред.

— След десет дни — казах аз търпеливо — на Хари му започва втората част по Виртуални приключения. Нали искате да си вземе изпита? Мисля, че трябва да ми окажете малко съдействие.

— Времето ти изтича, Хансен. Не мисля, че можеш да научиш на много неща този студент, като му позволяваш всеки ден да те пребива до несвяст.

— Да позволявам? Администратор, вие никога не сте го виждали да се бие.

— Той е в Колежа по Бойна магия, както и ти. Поне започнахте ли да работите по пропуските му в техниките на визуализация? Започнахте ли да работите по влизането му в транс? Не си постигнал нищо.

— Администратор, виждам се с него всеки ден поне за час или два…

— И не правите нищо, което да е полезно за някой от двамата. Или мислиш, че не съм бил сериозен, когато ти казах какво е заложено?

В този момент избухнах.

— Тогава му намерете някой друг! Не съм молил за тази работа, вие ме принудихте да я върша! Правя каквото мога, мамка му!

Лицето ми гореше. Един истински Бизнесмен никога не би изгубил контрол над себе си пред някой от по-нисша каста. Баща ми никога не би го направил. Може би, след като прекарвах толкова време с Хари, бях започнал да прихващам от неговите маниери.

— Не, не! — поклати глава Чандра. — Ти си най-добрият студент по Бойна магия. Ако те заменя с някой друг, Вило ще си помисли, че искам Майкълсън да се провали.

Той се вторачи в мен и аз се прехвърлих в него.

Аз съм Администратор Уилсън Чандра; прекарал съм всичките си повече от шейсет години в служба, а последните петнайсет от тях като ректор на Консерваторията на Студията — длъжност, съпроводена с огромна отговорност и много малко реална власт. Трябва да целувам задниците на всеки Незает, Инвеститор или Бизнесмен само за да мога да премина през парадния вход; трябва да се умилквам на лигавите им протежета, да се унижавам пред Борда на директорите на Студията, да лаская раздутото его на емоционално осакатените бивши Актьори, които сега са в преподавателския състав, и отгоре на всичко това по някакъв начин трябва да произвеждам Актьори, способни не само да оцелеят в Отвъдие, но и да осигуряват на Студията доход, който да оправдава собственото ми съществуване.

Вършех адски добре тази работа през последното десетилетие и половина и какво получавам? Кръвожаден дребен гангстер ми казва кого мога и кого не мога да дипломирам, казва ми как да си върша работата, а сополиво Бизнесменско синче ми реве, че са го накарали да свърши нещо, за което изнеженият му задник не е в настроение.

Облегнах се назад в креслото си, примигвайки под маската си. Сега вече разбирах. Той искаше Хари да се провали — защото това щеше да уязви Вило. И искаше да провали мен, защото бях Бизнесмен по рождение. Това щеше да бъде двоен удар по висшите касти, при това той си мислеше, че ще може да се измъкне безнаказан. Дребнавост и отмъстителност — това бяха остриетата на ножа, който хората от неговата каста държаха винаги насочен към онези по-горе. Каквито и заплахи да беше отправил Вило към семейството му, той не ги възприемаше сериозно, а Хари беше само една пешка, един пул в играта му.

Аз също не бях нищо повече от една пешка. В неговата злоба нямаше нищо лично. Спомних си как за миг бях зърнал някакъв зловещ, безличен глад в очите му — всъщност на Чандра изобщо не му пукаше за мен. Просто бях имал лошия късмет да бъде удобно включването ми в малката му психодрама, целяща отмъщението му към висшите касти.

Извън Консерваторията всичко щеше да бъде различно. Отвън аз бях Бизнесмен, а той — само Администратор. Достатъчно беше само да подсмръкне в моя посока, и можех да го предам на Социалната полиция за кастово насилие. Само че това нямаше никакво значение тук. Той ме държеше в ръцете си и аз не можех да направя нищо, за да ослабя хватката му.

Започвах да разбирам откъде черпи Хари гнева си.

За момент сякаш почувствах как Хари стои зад мен, до рамото ми, и шепне в ухото ми под какъв именно ъгъл трябва да го ударя с ръба на дланта си в гърлото му, за да раздробя ларинкса му. Тръснах глава да прогоня този образ и си поех дълбоко дъх.

— Искам разрешение да използвам ВП залата — повторих аз.

— Мисля, че това вече е прекалено. Използването на ВП залата без надзор е опасно, а инструктор Хамет…

— Знаете ли — изрекох небрежно, потискайки внезапно появилото се в стомаха ми леко гадене, — баща ми има делови отношения с „Вило Интерконтинентал“.

Тези тънки, характерни за Бизнесмените намеци винаги оставяха лош вкус в устата ми, но аз отчаяно се нуждаех от някаква опора — а двойникът на Хари продължаваше да се спотайва зад рамото ми, шепнейки яростно.

Чандра разбра какво имам предвид, макар и да не го показа с нищо.

— Можете да ми издадете пропуск. Аз ще поема пълната отговорност — казах още по-настойчиво, защото разбирах правилата на тази игра. Чандра трябваше да се прави, че върши каквото е по силите му, за да ми помогне да помогна на Хари, така че после, когато ни провали, да може да клати глава и да стиска устни с невинно съжаление.

Той кимна неохотно.

— Добре. — Извади една карта от слот в бюрото си и обърна настолния си екран към мен. — Това е дубликат на личния ми пропуск. Остави отпечатък от палеца си тук, подпечатай и заявлението ми за отказ от отговорност на дъното на екрана. Всякакви наранявания на някой от вас двамата ще си бъдат изцяло ваша отговорност.

Кимнах.

— Няма да съжалявате.

Той не отговори. Изражението му беше дълбоко скептично.

6.

Хари ме погледна над острието на бокена си — учебен дървен меч, утежнен до три четвърти от масата на сабите в Отвъдие. Сега носеше задължителния минимум броня, както и аз. Бокенът е истинско оръжие и може да убива.

Хари ме нападна без предупреждение, като отби меча ми надолу със своя собствен; когато телата ни влязоха в контакт, един лакът, който дори не забелязах, се вряза в защитната ми маска и ме накара да загубя опора под краката си. Проснах се на земята и бокенът ми се плъзна настрани. Хари стоеше над мен, притиснал върха на дървения си меч към гърдите ми.

— Ти загуби.

Блъснах меча му встрани и ядосано се изправих на крака.

— Мамка му, Хари! Защо трябваше да ме удряш в лицето? Можеше да ми скъсаш шевовете и ти много добре знаеш това. И се очакваше да поработим върху боя с мечове.

Той сви рамене и хвърли бокена си настрани.

— Очаквало се било. А за теб се очакваше да си доста добър в боя в мечовете, поне за стандартите на Кочината. Защо винаги губиш?

— Защото ти винаги мамиш.

За един Бизнесмен това би било смъртна обида. Хари само поклати глава.

— Слушай, когато се биеш за живота си, няма такава дума „мамене“. Един много умен тип някога е казал: „Да победиш, не е най-важното нещо. То е единственото важно нещо.“ — Той пристъпи към мен, гледайки ме странно доброжелателно. — Крис, ти си доста добър боец, знаеш ли? Пъргав си, учиш се бързо и така нататък. И си по-добър с меча от мен. Ако играя по правилата, ще ме победиш. Но ако в Отвъдие започнеш да играеш по правилата, просто ще те убият.

Помислих си: Не ми говори снизходително, долнопробен Работнически боклук, но на глас казах:

— Да, добре. — Отидох при бокена си и го вдигнах. — Да го направим още веднъж.

— Никога не се отказваш, нали? — той ме гледаше донякъде с досада, донякъде с неудобство. — Не мога да не ти го призная, умееш да носиш на бой. Но не мисля, че това ще ти помогне кой знае колко. И мисля, че се нуждая от свободното си време, за да поработя върху влизането ми в транс.

Това беше почти добра новина — Хари най-накрая беше осъзнал, че ще трябва да поработи върху магическите дисциплини, ако иска да се дипломира. Но практиката сама по себе си не е достатъчна — нужна е практика при идеални условия. И аз знаех точно от какво се нуждае той. Единственият начин да попаднем и двамата в Отвъдие беше да убедя Хари да ми позволи да му помогна.

— Измъкваш се, а? Точно когато започнах да схващам?

— Крис, съжалявам, човече. Просто не ти се получава.

Той се зае да сваля бронята си. Всяко скърцане на велкрото сякаш забиваше игла право в сърцето ми.

— Какво значи, че не ми се получава? Кой назначи теб за експерт? Учил съм по същата програма като твоята — може да не съм толкова добър в това, но знам за него не по-малко от теб.

Пронизващият поглед на черните му очи изведнъж стана пуст, сякаш той гледаше през главата ми към стената отзад. Устните му се изкривиха от полуусмивка — сякаш го болеше някой зъб.

— Никога няма да знаеш за това колкото мен. Твърде стар си. И не обичаш да се биеш.

— Престани с тези глупости, Хари. Знам…

— Нищо не знаеш.

Спомних си какво бях чел в досието му — за лудостта на баща му и падането по кастовата стълбица от Професионалист — професор по социална антропология — до временно настанен в работническите гета на Сан Франциско, за побоите, на които почти със сигурност е бил подложен от баща му, и за момент ми се стори, че го разбирам.

— Е, ти си имал тежко детство…

Той се изсмя в лицето ми — зловещ, хриплив звук, в който нямаше нищо весело.

— Имах страхотно детство. Къде мислиш, че се научих да се бия? По времето, когато станах на осем, вече знаех: всяка битка е битка до смърт. Точно това ги прави толкова забавни. Ти още не си осъзнал това и сигурно никога няма да го осъзнаеш. Няма да живееш достатъчно дълго. И съжалявам за това, защото един вид започнах да те харесвам.

— Хубаво тогава! — Започнах да смъквам екипировката си, чувствайки как в мен започва да кипи гняв. — Имаш добър усет към мелодрамата, Хари. Жалко, че си толкова голям гадняр.

— А?

— Този спектакъл тип „аз съм толкова мъдър, а ти си само едно малко дете в гората“. Спести ми го. Виждал съм го и в по-добри изпълнения, баща ми го е докарал до съвършенство.

— Аха, както и да е. — Той събра на куп частите от снаряжението си. — Приятно беше да се работи с теб, Хансен, но ми е време да тръгвам.

— Защо не опиташ да дойдеш да играеш на моето поле? — Вложих такова презрение в гласа си, че той се спря насред крачката си. Може и да не го разбирах изцяло, но знаех, че няма начин да понесе такъв тон от някакво момче от висша каста със съмнителна мъжественост.

Той ме погледна през рамо.

— Твоето поле?

Сърцето ми се беше разтуптяло и положих усилия да потисна треперенето в гласа си.

— Да, здравеняко. — Завъртях като истински фокусник картичката на Чандра между пръстите си. — Щом си толкова як в твоята специалност, защо не дойдеш да опиташ моята?

— Какво държиш там?

— Това е карта за достъп до залата за Виртуални приключения след няколко часа.

В очите му припламна искра на интерес.

— Знаеш ли, следващия петък ми започва курсът по Виртуални приключения…

Свих рамене.

— Това е разликата между нас двамата. Консерваторията е пълна със студенти от Бойния поток, които могат да изметат пода с теб, без да се изпотят…

— Така ли мислиш?

Не му обърнах внимание и продължих:

— … но няма никого, никого, който би могъл да ме бие в залата за Виртуални приключения. Там аз съм най-добрият. Провери записите, ако искаш: аз съм най-добрият, който някога е влизал там. Лесно ти е да раздаваш удари, но да получаваш?

Надявах се, че Хари е от онези момчета, които ги има във всеки квартал — готов да приеме всяко предизвикателство, особено ако шансовете са против него. И наистина смятах, че с моите напътствия той може да премине курса по Виртуални приключения с достатъчно висок успех, за да му позволи да се дипломира. Дарих го с фалшива усмивка, един вид: не ми пука какво ще направиш. Усмивка, която да го накара да се хване за думите ми и да си помисли, че искам да отстъпи. И усмивка, която да му попречи да забележи, че съм задържал дъха си.

Бъдещето ми зависеше от отговора му.

Той се вторачи в мен така, сякаш можеше да прочете мислите ми.

— След няколко часа, а? Като например в колко?

— Да речем, в десет вечерта?

— Ще дойда.

Той излезе от залата за ръкопашен бой, без да се обръща назад, така че не видя как паднах на колене, благодарейки на всички богове за избавлението ми.

7.

Докато си пробивах път към ВП залата между студентите от Бойния поток, потривах смъдящите ме очи. Толкова бях изтощен, че едвам се държах на краката си; в допълнение на раните от операциите ми, възстановяването от тренировките ми с Хари и непрестанните тревоги за бъдещето ми, още имах и да довършвам курсова работа. Допълнителното ми обучение включваше история и култура на Първия народ, да не говорим за техния отвратително елиптичен, метафоричен и флексивен език. И което беше още по-лошо, те нямаха писана история, тъй като всички от Първия народ имаха превъзходна ейдетична памет и нито един Актьор още не беше успял да се инфилтрира успешно в тяхното общество; всичко, което можех да науча, беше от отчети от втора и трета ръка, пълни с културни отпратки, които не разбирах и за които нямаше откъде да намеря информация. Както и при всички Актьори преди мен, щеше да ми се наложи да се правя на елф, който по една или друга причина е избрал да живее сред хората, но и така това си оставаше главозамайващо сложна задача.

Така че не бях в настроение да се занимавам с неандерталците и техните глупости. Тръгващите си студенти от Бойния поток се смееха и се шегуваха помежду си, докато пристъпваха тежко като слонове, но не толкова грациозно; аз правех каквото мога, за да минавам невредим между размахващите се лакти на тези двуметрови колоси.

Всички се насочваха към спалните си помещения или към почитаната от всички бирария — с изключение на един, грамаден, с рамене като гюлета. Той беше обърнат с гръб към мен и изглежда, размахваше юмрук към някого, когото не можех да видя, защото беше скрит зад гигантския му гръден кош. Съдейки по това как стомахът ми се сви, заплашеният вероятно беше Хари.

Враждата между студентите от Бойния и Магическия поток според мен е част от дълга историческа традиция, датираща поне от деветнайсети век, когато е започнало съперничеството между студентите атлети и студентите отличници. Те виждат в нас мекушави книжни плъхове, а ние в тях — безмозъчни горили, които мислят с мускулите си. Ситуацията тук обаче е малко по-различна. Много от нещата, които изучаваме, ни подготвят, по един или друг начин, да убиваме хора.

Това, меко казано, оказва влияние върху мисленето и повишава залозите — сблъсъците стигат далеч отвъд лекото унижение. От време на време се случва някой да пострада — обикновено студентите по Магия. Ние, обучаващите се за адепти, сме почти безпомощни без различните физични закони от другата страна на Портала на Уинстън. А уменията, на които обучават Бойните студенти, вършат една и съща работа и тук, и в Отвъдие.

Освен това те всичките са огромни.

Така че сърцето ми се поразтуптя, докато се приближавах. Последните остатъци от тълпата се разпръсваха и гласовете им заглъхваха в дъното на коридора. Сега вече можех да чуя какво казва неандерталецът.

Това беше онзи тип от фитнесзалата, Болинджър. Той пристъпваше тромаво към Хари и го ръгаше с пръста си, който имаше размерите на наденица.

— Ще те видим колко ще ти е забавно, ситен копелдак. Някой ден, когато те спипам в залата. Ще те видим тогава.

В очите на Хари пламтеше някаква странна, безумна светлина, която изобщо не приличаше на страх.

— Разкарай се, Болинджър. Сега съм зает. Ще те убия по-късно.

Юмрукът на Болинджър с размерите на свински бут сграбчи ризата на Хари и го прикова към стената.

— Може ли да го кажеш пак?

И по-рано бях виждал подобни сблъсъци: на студента по Магия му омръзва непрестанният тормоз и решава да отвърне. И си изяжда боя. Обикновено в такива случаи си стоя настрана, а после помагам на нещастника да отиде до лечебницата. Или, ако видя такъв шанс, се опитвам да разведря обстановката. Но този път…

Срещнах погледа на Хари и му намигнах. А после приклекнах на четири крака точно зад глезените на Болинджър.

Не знам, може би причината беше в тази седмица, която прекарах с Хари, битките ми с него, това, че бях дишал неговия въздух. Може би ме беше заразил по някакъв начин и сега страдах от тежък пристъп на болестта Майкълсън.

Хари изобрази най-широката, открита и щастлива усмивка, която бях виждал върху лицето му.

— Кой е най-подходящият момент за ваканция, Болинджър?

— А?

— Есента[3], мисля. Пожелавам ти приятно пътуване.

Той удари свивките на ръцете на Болинджър, за да го принуди да ослаби хватката си, и после се отблъсна от стената. Болинджър се спъна от мен и се стовари величествено като отсечена секвоя. Горната част на гърба му се блъсна с такъв гръмотевичен трясък в пода, че чак го разтресе. Преди да успея да се изправя, Хари ме заобиколи и изрита застиналия неподвижно гигант със смазваща сила отстрани в главата. Болинджър изстена и се опита да прикрие главата си в ръце, заемайки зародишна поза.

Скочих към Хари и го изблъсках точно когато се канеше да изрита Болинджър във врата.

— Стига, Хари! Ще го убиеш!

Хари ме отблъсна встрани.

— Дяволски си прав, че ще го направя…

В този момент, накуцвайки върху механизираните си крака, в коридора излезе Професионалист Хамет, инструкторът по Виртуални приключения, и спаси живота на Болинджър. Всичко, което трябваше да направи, беше да застане на пътя на Хари, докато той успее да се овладее; дори Хари не би рискувал да удари инструктор.

Хамет беше пенсиониран Актьор, бивш фехтовач, който беше твърде кисел и определено твърде раздразнителен, за да толерира каквито и да е глупости от чиято и да било страна, особено от страна на Болинджър, когато той му се оплака, че Хари го бие. Според Хамет всеки студент Боец, който не може да се справи с двама глезльовци Магове, не заслужава да му се обръща никакво внимание. Той не искаше да ни привежда под отговорност за побоя — това би означавало да си създаде твърде много грижи, да пише разни доклади, — но и не възнамеряваше да позволява никакви щуротии в близост до залата му за ВП. Затова изпрати Болинджър в едната посока, а нас — в другата. Болинджър се препъваше, мърмореше си под носа и ни поглеждаше кръвожадно през рамо. А аз показах на Хамет картата за достъп на Чандра.

На Хамет не му харесваше идеята да пуска някого във ВП залата без надзор, но и не можеше да спори с Чандра. Видеофонира на ректора, за да се увери, че не съм откраднал картата, и с неохота ни пусна вътре. Влязохме и аз затворих вратата подир нас.

— Божичко, Хари — казах, облягайки се на вратата. — Това вече беше на косъм. Беше си направо страшничко. Ти можеше да го убиеш! Тази твоя избухливост — направо е страховито да те види човек разярен.

Хари въздъхна; раменете му се отпуснаха и той седна със скръстени крака на пода.

— Защо си мислиш, че бях разярен?

— Ами, божичко…

— Трябваше да ме оставиш да го убия. Това беше най-добрият ми шанс. Няма да мога да го спипам друг път насаме.

Зяпнах го смаяно.

Той сви рамене.

— Това нещо между мен и Болинджър назрява от доста време.

— Ти си го провокирал — изрекох слисано. — Ти си искал този бой!

— Крис, нещата са прости — или аз, или той. Ако аз лежах там на пода, сега нямаше да водя този разговор с теб. Нямаше да мога да водя никакви разговори.

— Зарежи тази мелодрама, Хари. Значи сте се сдърпали с този тип веднъж-два пъти и какво от това?

Той разсече въздуха с длан.

— Ти си Бизнесмен, Крис. А това е нещо между Работници. — Хари стисна юмруци и се вторачи в кокалчетата си, сякаш са разписки за неплатени сметки. — Болинджър е от гетата на Филаделфия. Ние се разбираме един друг.

— Не мога да приема това. Не мога да го приема. — Но докато казвах това, се улових как също гледам в кокалчетата му, които бяха покрити с белези като залепнали парчета от стара дъвка.

— Не е и необходимо да го приемаш. Ти си от друг, съвсем различен свят, Крис. Ето защо, когато се измъкнем от тази клоака, аз ще бъда велик Актьор, а ти — елфоподобен труп. — Той се изправи на крака. — Ти май смяташе да ми показваш колко велик си във ВП залата?

8.

Отне ми няколко минути, застанал до Хари в тясната му кабинка, за да му помогна да калибрира индукторите. Костюмът с обратна връзка е доста прост, предимно механичен е — стиска те, ръга те, разтърсва те и така нататък. Но с индукционния шлем човек трябва да свикне.

Той е базиран на същата технология, която използват директните зрители в залите на Студията за наблюдаване на Приключенията, за да споделят усещанията и преживяванията на Актьора в реално време. Калибрирането всъщност е доста простичък процес: настройваш шлема, докато на белия фон не се появи черна точка, която се разпъва в линия, която от своя страна се превръща в добре фокусирано изображение на логото на Студията. По аналогичен начин белият шум преминава в чист тон и така нататък. Във ВП залата даже е по-лесно, отколкото в Студията — тук на индукторите не им се налага да предават и миризма, а данните за докосванията, болката и кинестезията се управляват изцяло от костюма с обратна връзка.

Ала този вид калибриране става лесен едва след като си го правил няколко пъти; за всеки над определено равнище в кастовата стълбица се е превърнало в навик, но Хари беше Работник и разбира се, никога не беше стъпвал в Студията и през живота си не беше настройвал индукционен шлем. Това го правеше раздразнителен и сприхав. Накрая вече ме удряше на сляпо през ръцете — индукционните шлемове имат щитове върху очите, за да не пречи реалната гледка на нервосимулираната — и ме призоваваше да се разкарам.

Оставих го в кабинката и отидох на инструкторския пост: три широки пулта с клавиши, наредени един над друг, като при орган. Над главата ми висяха четири екрана, където ВП компютърът можеше да показва множество гледни точки, за улеснение на потенциалните зрители в празната в момента аудитория зад гърба ми.

Седнах в креслото, наведох глава над най-долния ред от клавиши и най-накрая си позволих да се разтреперя.

Веднъж четох някъде, че ставаш възрастен, когато започнеш да възприемаш бъдещата смърт като камъче в обувката: вече я усещаш при всяка стъпка. Не можех да се освободя от картината на тавана в коридора, какъвто би изглеждал на проснатия на пода Болинджър; не можех да спра да мисля за това колко лесно, почти безгрижно Хари можеше да му отнеме живота. Виждах себе си в Отвъдие, как вървя по една градска улица, и някакъв мъж изскача от странична уличка и забива нож в гърлото ми, без да каже нито дума, без да ми иска пари, без да ми крещи или заплашва, без да ми даде шанс да се защитя.

Никакъв шанс.

Чувал съм че петите на човек удрят в земята, че той се гърчи и се изпуска в гащите си, когато умира по насилствен начин. Аз чувствах това отново и отново, чувствах как моите пети бият по земята, усещах го много по-ярко, отколкото е в обикновените фантазии.

Когато започнах да работя с Хари, се усещах като дресьор, заел се да опитоми нов лъв. Ако не покажех страх, ако не провокирах с нещо рефлексите на хищника, щях да съм в безопасност. Даже се чувствах донякъде герой, гордеех се със себе си, струваше ми се, че чрез силата на волята си сам изковавам съдбата си. Можех да помогна на Хари, можех да победя Чандра и да поставя началото на своята все още неясно очертаваща се, но със сигурност славна актьорска кариера.

Но в момента седях и треперех, защото тази работа не беше безопасна.

Винаги е възможно някой ден да кажеш не каквото трябва на някой от Хари Майкълсъновците — и в следващия момент да рухнеш на пода, издишал последния си дъх.

И даже не точно Хари ме плашеше сега, а светът, в който той живееше, и начинът, по който започнах да виждам моя живот през неговите очи. Ставаше въпрос за вътрешното му осъзнаване колко крехък е неговият собствен живот — и че изобщо не му пука за това.

И той не беше уникален, не беше дори нещо рядко срещащо се. Работническата каста произвежда безброй Хари Майкълсъновци. Сега започвах да разбирам какво е имал предвид Хари, когато казваше, че „не ми се получава“.

Макар че имаше ли значение? Исках ли изобщо да живея без Отвъдие?

Набрах стандартните настройки, после влязох в своята кабинка и бързо се облякох. Не се нуждаех от калибриране — компютърът разпозна биотоковете ми веднага, щом сложих шлема, и автоматично зареди файла ми.

Около мен се оформи ливада, чиито леко поклащащи се тревисти вълни стигаха чак до хоризонта във всички посоки. Небето над главата ми беше безоблачно и изумително синьо, а слънцето висеше неподвижно в него. Това беше Ливадата — най-базисното ниво, често използвано за „дуели“ и всякакъв вид упражнения по магия. Аз самият бях прекарал много часове в тази Ливада. Меката почва е удобна, за да се медитира на колене, и облаците никога не засланят слънцето.

Стандартният манекен на Хари стоеше на около четири метра от мен. Той пристъпи към мен, после се спря и се огледа; внезапно приклекна и прекара пръстите си през тревата.

— Охо!

— Да, знам. Впечатляващо, а?

— Жестоко. Смазващо жестоко! — Изкуствените черти на лицето му не показваха никакви емоции, но можех да усетя веселието в гласа му. — Изглеждаш малко педалски.

Свих рамене с въздишка. Бях програмирал манекена ми да изглежда горе-долу както ще изглеждам аз, след като операциите ми приключат: гъсти, късо подстригани платиненоруси коси, елегантно-деликатна лицева структура, огромни златисти очи, екстравагантно заострени уши, като на рис. Може и да се бях попрестарал.

Той се приближи.

— Знаеш ли, никога не съм те виждал под тази твоя маска. Така ли изглеждаш?

— Може би ще изглеждам така накрая — казах му. — Не съм сигурен. Ще разбера след десет седмици.

Той кимна и внезапно ми се прииска да видя изражението му.

— Добре — рече той. — А сега какво?

Поех си дълбоко дъх. Цяла седмица се мъчих, за да го докарам на това място, а сега, когато вече бяхме тук, ме присвиваше стомахът, имах предчувствие за… не знам какво. Сигурно беше сценична треска.

А може би се боях, че той ще ме победи и тук.

— Този път без заклинания — казах. — Смятам да те улесня. Мога да ти сритам задника, като използвам само Потока. Придържай се към менталното зрение. Компютърът ще улови структурата в биотоковете ти и ще ти покаже симулация на Потока. Би трябвало да видиш и моята Обвивка.

Манекенът му затвори очи и събра върховете на първите три пръста на двете си ръце. Аз, разбира се, вече не се нуждаех от техниката на Трите пръста, за да превключа на ментално зрение — контролирането на дишането и обикновено усилие на волята превключваха съзнанието ми на необходимото равнище. Но ме тревожеше, че Хари, само десет дни преди ВП семинара си, все още се нуждае от физически жестове.

Тревогата се разсея с идването на менталното зрение; когато се занимаваш с магия, е невъзможно да се тревожиш. Целта на сложните медитативни техники, на които ни учат в Консерваторията, е да съсредоточи цялото ни съзнание, дори повърхността на подсъзнанието, върху желаните магически ефекти. След две години тренировки можех да насочвам съзнанието си като хирургически лазер.

Чувал съм да казват, че всеки маг вижда Потока като своя лична метафора: потоци светлина или призрачна река, като дълги сияещи струни, навиващи се и размотаващи се, докато се точат във въздуха, като плаващи кълба от енергия, подобни на кълбовидни мълнии. Нямаше да разбера как ще изглежда Потокът за мен, докато не се озова в Отвъдие. ВП залата показва една и съща симулация на Потока за всички — във вида на блещукаща решетка от енергия, в която по посока на течението се носят разноцветни ярки импулси.

Обвивката на Хари също изглеждаше напълно стандартно: ауроподобна паяжина. Тя леко пулсираше в такт със сърцебиенето му и припламваше около ръцете и краката му. Наблюдавах Потока, чакайки Хари да започне да тегли от него.

Той отвори очи и прошепна благоговейно:

— Виждам го.

Бавно изпуснах въздуха, който не бях забелязал, че съм задържал в гърдите си.

— Добре. Разбирам, че това е нещо ново за теб. Ще ти дам десет секунди, за да изтеглиш достатъчно енергия за защита.

Той протегна ръка в най-плътната част на Потока и Обвивката му се разшири в ленив псевдокрайник, който докосна пулсиращата мрежа и се отвори за бликащата енергия. Потокът се завъртя към него, водовъртежът му изпълни с енергия Обвивката на Хари. Жестовете му подсказваха за бъдещ проблем — адепт, който се нуждае от ръцете си, за да тегли енергия, лесно може да бъде изваден от строя — но за момента това не беше толкова важно.

Преброих бавно до десет, после до петнайсет, наблюдавайки как Обвивката на Хари се изпълва с все по-ярка светлина и се обагря във виолетово. Той щеше да налива сила в Обвивката си, докато успява да я удържи, а после щеше да ме удари с неоформената енергия. Това е най-грубият и безопасен начин на магическо сражение, нещо като дуел с гумени весла, но като за начало беше добре.

Дори не си направих труда да тегля енергия — той не можеше да ми навреди. Обадих се:

— Започни, когато си…

Той ме атакува, както бях очаквал. Бях повече от подготвен за недодялания му поток от енергия, Обвивката ми не само го отрази, но го запрати като ластика на прашка обратно към него. Това, което летеше към мен като хаотичен поток с дебелината на човешка глава, се върна към него като остро копие, което проби Обвивката на Хари при корема му и го накара да се превие на две.

— Можеш да се справиш и по-добре. — Аз дори не помръднах.

Той опита отново и отново — все със същия резултат, но с всеки опит съкращаваше разстоянието между виртуалните ни манекени с крачка или две. За мен, докато го наблюдавах спокойно през менталното си зрение, намеренията му бяха прозрачни. Той възнамеряваше отново да наруши правилата — тези тромави удари с Потока бяха само за отвличане на вниманието, за да може да се приближи достатъчно, че да ме връхлети.

Отворих Обвивката си и започнах да тегля енергия.

Хари теглеше части от Потока и ги използваше за собствените си цели; аз създавах свои собствени — блещукащата мрежа от сила се вливаше в Обвивката ми като фунията на торнадо, спускаща се от буреносен облак. Целият поток, чак до хоризонта, течеше към мен. Кожата ми ехтеше от енергия.

Когато Хари ме връхлетя, му позволих да го направи.

Потокът не взаимодейства директно с материалния свят, докато не бъде насочен от съзнанието на заклинател; в първоначалното си състояние тя може да оказва влияние само върху Обвивките, като изменя енергийното състояние на материалните обекти, особено на живите същества. Най-лошото, което може да се направи със суровия Поток, е да причиниш на някого болезнен спазъм. Направих седем пъти това с Хари.

Ръцете и краката му, гърдите, коремът и гърбът му се свиха конвулсивно по време на скока му. Той изграчи сподавено и рухна в краката ми.

Отстъпих на благоразумно разстояние, преди да му позволя да се изправи.

— Това беше твърде лесно — казах. — Аз съм по-добър боец, отколкото ти си заклинател. Първо, ако искаш да станеш добър в това, трябва да увеличиш обхвата си. Сега Обвивката ти покрива само ръцете и краката ти. Но тя може да има всякакъв размер и форма, каквито можеш да си представиш. Опитай се да достигнеш до Потока, без да използваш ръцете си.

Манекенът на Хари продължаваше да седи в меката виртуална трева, обхванал с ръце свитите си колене. Той погледна към мен и ми се прииска да видя изражението на безличната му физиономия.

— Това беше забавно, Крис. Бях добър партньор и ти позволих да ме пометеш. А сега трябва да тръгвам.

Той се изправи и посегна към главата си, за да напипа бутона за изключване.

— Позволил си ми? — изсумтях аз. — Все едно би могъл да ме спреш.

Той звучеше уморено.

— Да, прав си. Не съм добър в това. Но ще стана.

— И аз мисля така. Мамка му, Хари, с моя помощ можеш да станеш велик!

Той се спря. Главата му се обърна към мен и той дълго време нито помръдна, нито каза нещо. Започнах да се потя под ВП костюма, чудейки се какво ли става в главата му.

Най-накрая той каза:

— Мислиш ме за шибан идиот, нали?

Раздвижих беззвучно устни и най-накрая успях да процедя:

— Хари, аз…

— Мислиш си, че понеже си Бизнесмен, а аз — Работник, можеш да ме въртиш на малкия си пръст, да ме манипулираш както си искаш и аз никога няма да се досетя?

Внезапно се зарадвах, че от истинското, физическото тяло на Хари ме делят две врати във ВП залата.

— Това не е вярн…

— О, я стига! Твоите гадости ми дойдоха твърде в повече. — Манекенът му пристъпи към мен. — Не е толкова обидно, че се мислиш за по-умен от мен. Това може дори да е истина.

Определено е истина, помислих си.

— Онова, което ме безпокои — продължи той, — е, че си мислиш, че си по-умен, защото си от по-висша каста. Мислиш си едва ли не, че ако изобщо съм имал поне малко мозък, съм щял да се родя в по-добро семейство.

— При теб всичко се свежда до кастите, нали? — нападнах го аз. Когато си имаш работа с Хари, е опасно да минаваш в отбрана; това събужда инстинкта му на убиец, както едно куче пазач може да подуши страха. — За всичко имаш един и същ отговор.

— Не се нуждая от отговори — отвърна той и се обърна, сякаш се канеше да си тръгне. — Нямам нужда да знам защо си се залепил за мен през последните една-две седмици; не ми пука дали това е някакъв опит на либерал от висша каста да покаже благосклонност към диво хлапе Работник, или курсова работа по антропология, или си си харесал задника ми. Това няма значение. Ти се опитваш да ме изиграеш и това ми писна. Мамка му, а най-досадното в цялата работа е, че ти си мислеше, че ще ти се получи.

— Знаеш ли — казах бавно, — образът ти на уличен хулиган започва да се пропуква.

— А?

— Защо все още си тук? Има значение колко внушително е едно оттегляне само ако наистина е оттегляне.

— Аха — промърмори той и посегна към клавиша за изключване на ръкава си, но аз бях подготвен за това; при последната си дума бях въздъхнал дълбоко, преминавайки на ментално зрение, и изпратих в ръката му импулс, който би парализирал и кон.

Той изпъшка.

— Още не съм готов да те пусна — казах.

Той отпусна ръката си и обърна към мен празното изражение на манекена; можех да си представя много добре смъртоносния блясък, който излъчваха черните му очи в момента.

— Не навлизай в тези води, Хансен. Не плуваш достатъчно добре.

— Спести си го, а? Аз не съм Болинджър — няма нужда да ме сплашваш, за да ми доказваш колко голям мъж си.

— Не се прави, че разбираш.

— Ще ти кажа какво разбирам. Разбирам, че ще се провалиш. Разбираш ли това ти? Ще се провалиш. Никога няма да видиш Отвъдие. Няма да станеш Актьор. До края на живота си ще бъдеш някакъв анонимен лайнен Работник. Винаги ще лижеш задниците на по-висшите касти — а за теб всеки е от по-висша каста, Хари.

Той сви рамене и се извърна. Знаеше или поне се досещаше, че казвам истината, но не можеше да се изправи срещу нея.

— Какво ти пука? Какво ти пука дали ще живея, или ще умра?

— Изобщо не ми пука какво ще стане с теб! — казах. — Пука ми какво ще стане с мен. Разбра ли? Да, ти си един вид курсова работа за мен. Чандра ме прикрепи към теб. И лично ми обеща, че ако не се дипломираш, никога няма да ме допуснат до изпитите!

— Тогава, предполагам, че имаш голям проблем — каза той и натисна бутона си за изключване, преди да успея да реагирам.

Манекенът му изчезна; аз останах сам във виртуалния свят, вторачен в мястото, където току-що беше стояла моята надежда.

9.

Не помня много неща от последвалата нощ.

Някъде в дъното на мозъка ми се пазят смътни спомени за това как отново и отново идвам на себе си, пробуден от мечтата си за Отвъдие, седнал в спалното си помещение или мотаейки се безцелно из смрачаващите се поляни на кампуса или из храсталаците, под лунната светлина.

Не можех да възприема случилото се; колкото и да си напомнях, че животът ми е приключил, отказвах да го повярвам. Не бях способен да се накарам да разбера, че наистина съм се провалил този път, че някакъв фундаментален дефект в моята природа е поставил на пътя ми преграда, в която съм си разбил мозъка.

Бях прекарал толкова часове в мечти за Отвъдие, че разумът ми машинално се обръщаше към тези видения въпреки студения факт, че никога нямаше да видя тези небеса, никога нямаше да вдишам този въздух, никога нямаше да се доближа до това да усещам как магията преминава през нервите ми — щеше да ми остане само бледата имитация, създадена от ВП костюма.

И всеки път, когато си спомнях, всеки път, когато изваждах това познание от размътените пластове на неподатливия си мозък, ми се налагаше да минавам отново и отново през цялата тази мръсотия, да ругая Чандра, Хари, баща ми, Консерваторията, Студията и себе си, докато най-накрая истината не ме цапардоса.

Аз самият си бях виновен.

Това е потискащо — да си само двайсетгодишен, когато за пръв път в живота си се изправиш срещу непреодолимо препятствие. Надарен по рождение както със способности, така и с висок произход, аз имах и богатство, и високо обществено положение, и физическа красота, бях умен и атлетичен; винаги намирах начин да получа това, което искам: дипломи, момичета, приятели, каквото и да е. Докато не намерих единственото нещо, без което не мога да живея.

Беше адски неподходящ момент за първия ми провал.

Бях допуснал фатална грешка с Хари, и най-лошото от всичко беше, че не можех да разбера какво е трябвало да направя, за да не допускам тази грешка. Наистина хиляди планове и идеи се изливаха от мозъка ми през тази нощ под звездите, сред студения егейски въздух, всички еднакво безплодни — трябвало е да направя това, сигурно съм можел да опитам онова, а защо не и това — докато не дойде сутринта, а аз така и не успях да заспя. Изтичах до стаята си само колкото да изпия на сухо две-три таблетки кофеин, после отидох на занятия, за да прекарам следващите няколко часа и следващите няколко дни, правейки се, че животът ми още не е свършил.

Поне нямах проблем да оставам буден в аудиторията. Не бих заспал дори ако ме ударят с камък по главата.

В един от тези безнадеждни, замъглени дни Чандра отново ме извика в кабинета си. Не помня какво ми каза и какво му отговорих; мисля, че в този момент ми беше останало единствено да блъфирам. Гледах подигравателно палача си, докато гласът на баща ми с презрение ми нашепваше съвети: „Не показвай слабост пред нисшите касти — чувах в главата си. — Майната му. Ако имаше поне малко мозък, щеше да се роди в по-добро семейство.“ Тази фраза продължаваше да кънти в главата ми, отново и отново.

На всичкото отгоре трябваше да живея с мисълта, че Хари ме презира.

По някакъв необясним начин това ме нараняваше едва ли не повече, отколкото всичко останало, взето заедно. Неговата сурова присъда ме глозгаше, както гладно куче гризе кокал. Може би защото бях свикнал с привързаността на равните ми и с уважението на онези, които стоят под мен; може би защото не можех да понеса мисълта, че един нищо и никакъв Работник си позволява да ме осъжда.

Може би защото усещах, че той е по-истински от мен.

Нещо в неговия Работнически живот, в неговия уличен живот, му даваше един вид мистична връзка с някакво ниво на съществуване, което аз можех да наблюдавам само отвън, през гравирано и матирано стъкло. Той беше прав: аз никога нямаше да разбера, не и наистина. Не бях сигурен дори дали искам да разбера.

Но бях сигурен, че мечтая за уважението му повече, отколкото за всичко друго, като изключим попадането ми в Отвъдие.

Още няколко дни изминаха в мъглата на самосъжаление от отвращение от себе си. Маниакално проверявах съобщенията си, надявайки се, че Хари е омекнал; но всичко, което намирах, беше хленченето на момичета, които се чудеха защо не им се обаждам. Аз самият не се опитвах да му звъня или да го издебвам на някое от занятията му — това щеше да изглежда твърде жалко, дори и за мен.

Една сутрин се събудих почти с предишната си решимост и без дори да закусвам или да взема душ, изтичах във фитнесзалата, смътно надявайки се, че може да заваря Хари там.

Не знам какво щях да му кажа, ако го бях намерил. Предполагам, че почти бях готов да падна на колене пред него, надявайки се, че жалката безизразност на следоперационната ми маска може да смекчи механичното му Работническо сърце.

Това би било глупаво; ако можех да мисля ясно, изобщо нямаше да доближавам фитнесзалата през тази сутрин. Преди обяд там се събираха неандерталците — да си размърдат мускулите и да подушат задниците си.

Разбира се, Хари го нямаше там. Той беше твърде умен и опитен, за да бъде спипан като младо зайче от вълчата глутница. А аз влетях, сякаш се намирам у дома си, и когато срещнах погледа на Болинджър, на дребните му червени и по мечешки гладни очи, осъзнах колко глупаво съм постъпил.

Тогава направих втората си грешка за тази сутрин: обърнах се и се опитах да изляза, без да бързам, демонстрирайки спокойна самоувереност. Макар че кръвта бучеше в ушите ми, не възнамерявах да показвам страх пред тези хипертрофирали тъпанари. Хари щеше да бъде по-умен — той би разбрал в каква неприятност се е забъркал.

Той щеше да се изстреля като опарена котка — и щеше да успее да избяга.

Вече бях минал колоните с канелюрите на арката, прекрачвах вратата на главната фитнесзала и се поздравявах с успешното си измъкване, когато една огромна ръка ме сграбчи за косата и ме блъсна в стената.

Коридорът се завъртя около мен; пред очите ми плуваха сиви петна. Болинджър се издигаше над мен като колос, като динозавър, невъобразимо могъщ. Половината от лицето му все още беше подута и лилаво-жълтеникава от ритника на Хари, а в очите му нямаше нищо човешко.

Плъзнах се надолу по стената, опитвайки се да нормализирам дишането си, а устните на Болинджър се изкривиха в подобие на усмивка.

— Хей, това не е ли Крис Хансен? — изрече той с престорено страхопочитание. — Радвам се да те видя, дребно педалче.

После той ме зашлеви, небрежно, сякаш по бащински, колкото да ме постави на мястото ми. Отворената му длан се стовари отстрани на врата ми и ме запрати да се търкалям по пода. Свих се на кълбо и останах да лежа, пъшкайки под градушката от звезди, изливащи се в главата ми.

— Пожелавам ти приятно пътуване — изрецитира той. — Обзалагам се, че това ти беше забавно, нали? Във всеки случай на мен ми беше. Още не мога да спра да се смея.

Той ме сграбчи отпред за туниката и ме вдигна от пода. Отново ме прикова към стената, изкарвайки въздуха ми. Сложи другата си ръка под брадичката ми и започна да извива главата ми назад. Туниката ми, която се беше врязала отзад във врата ми, се разкъса на раменете ми заради дърпането надолу. Задърпах ръката му, но я усещах като камък под безполезните си пръсти и го ударих безсилно в лицето с хилавата си собствена ръка и единственото, което бях способен да си помисля, беше, че всичките часове по ръкопашен бой при Толмън и всичките уроци на Хари, и цялата ми съобразителност, и остроумие, и интелектът ми, и рекордно високата ми оценка по Бойна магия за цялата история на Консерваторията, всичко, което съм и което някога ще бъда, всичко това сега се свеждаше до това колко издръжливи на опън са шийните ми прешлени. В момента най-важното нещо в цялата Вселена беше кое е по-здраво — моята шия или ръцете на Болинджър, и аз знаех, че не е шията ми. Вече чувах как във врата ми нещо пропуква и клокочи. Вълни на болка се спускаха чак до петите ми.

И грешах относно очите му: те не бяха по мечешки гладни. Сега виждах в тях безличен глад, абстрактна и студена страст.

Очите му бяха гладни като тези на Чандра.

Аз нямах нищо общо тук. Болинджър искаше да ме убие не заради самия мен, а за да докаже нещо на Хари и на себе си.

Бях извършил една-единствена глупост — един безумен, фатален акт. Когато бях застанал на четири крака зад него, се бях въвлякъл в ситуация, която не разбирах. И сега щях да умра заради това. Не можех дори да се моля за живота си — натискът на ръката му държеше челюстите ми сключени и ме оставяше без въздух.

Но внезапно натискът отслабна, можех да дишам отново и едва не рухнах под собствената си тежест, когато той ме пусна.

Отне ми няколко секунди, за да разбера какво се е случило. Наоколо се тълпяха хора и един инструктор — мисля, че беше Толмън, но не съм много сигурен — и Болинджър се смееше и се шегуваше с тях, безгрижно давайки си вид, че двамата с него просто сме се закачали. Инструкторът и неговата група студенти вероятно се бяха озовали в коридора точно навреме, за да ми спасят живота.

Някой ме попита дали съм добре и аз успях да изграча нещо от рода, че всичко е наред и Болинджър просто не си знае силата.

Можех да подам оплакване срещу него, но в коридорите системата за видеонаблюдение не е толкова съвършена, колкото в спалните помещения; ние стояхме в „сляпо петно“ и вероятно можех най-много да му издействам няколко дни допълнително натоварване на тренировките.

Когато всички отминаха в посока на фитнесзалата, Болинджър се наведе към мен и каза тихо:

— Ще те спипам, Хансен. Никой още не ми се е измъквал след нещо като това, което направи ти. Предай на онова педалче Майкълсън, че ще спипам и него. И ще ви покажа какво правим с такива като вас в Бойното училище.

В този момент ми хрумна една идея — дойде ми като внезапно развиделяване сред буреносни облаци, сякаш лъч слънчева светлина е озарил мозъка ми, и си помислих: „Да, защо не?“

— Да, ще му предам — отвърнах, ухилвайки се зад маската ми, и приливът на адреналин ме накара да забравя колко съм бил уплашен преди малко. — Ще му кажа, че наистина много искаш да му духаш.

И за част от секундата, докато думите ми се процеждаха през солидната двайнайсетпласова кост към ореховидния му мозък, аз го изритах в топките.

Той опули очи, сподавено изсъска нещо и се преви на две. Протегна ръка да ме сграбчи, но аз се изплъзнах и хукнах с всички сили. Той ме последва няколко крачки, но аз бягам бързо, а него го болеше. Нямаше никакъв шанс.

Зад гърба си чух презрителния смях на останалите Бойни студенти. Въпреки че Болинджър беше превит от болка, съм сигурен, че също го чу.

10.

Не направих грешката да смятам, че Болинджър е глупав само защото е грамаден. Не знаех дали е популярен сред останалите Бойни студенти, или не; предполагах, че е. Допусках, че всеки студент от Бойния поток, който ме срещне някъде из кампуса, веднага ще го уведоми.

Не можех да се дегизирам — през този семестър само петима студенти бяха подложени на същите операции за трансформиране в елф. Почти цяла седмица внимателно избирах къде да ходя и откъде да минавам; пропусках някои занятия, задържах се повече на други, никога не минавах два пъти по един и същ маршрут и се придържах към тълпата, доколкото беше възможно.

Друга грешка, която не направех, беше да се опитам да се разбера с Болинджър разумно, да му обяснявам, че реагира прекалено остро на обикновена училищна лудория. Бях наясно, че следващия път, когато се срещнем насаме, той ще ме убие. И никакви аргументи, никакви предупреждения за възмездието на закона нямаше да го накарат да промени решението си.

Освен това изобщо не смятах, че реагира прекалено остро. Двамата с Хари бяхме поставили под съмнение неговата мъжественост. За Работническо хлапе като Болинджър нямаше по-важно нещо от мъжествеността му. Щеше да я защитава до смърт.

Дори да е неговата собствена.

Нямаше нужда да се питам по какъв начин съм разбрал това; знаех го ясно. Започвах да мисля като Хари.

Оставях съобщения за Хари през цялата тази седмица, но той продължаваше да ме избягва. На няколко пъти го забелязвах из кампуса, ала той свиваше към места, където не смеех да го последвам — безлюдни места, като ветровитите крайбрежни зъбери. Но трябваше по някакъв начин да се добера до него; нуждаех се от място, където да го притисна в ъгъла и да го накарам да ме изслуша.

Сутринта преди първия му семинар по Виртуални приключения причаках Хари пред вратата на ВП залата. Той се движеше в солидна тълпа от студенти по Бойна магия, но както винаги мрачният му вид го караше да изглежда, сякаш е сам. Когато ме видя, той се спря, но аз знаех, че по-скоро ще си отгризе ръката, отколкото да пропусне часа по ВП. Той тръсна глава с отвращение и тръгна към мен.

Можех да разчета достатъчно добре походката му, за да разбера, че планира да премине покрай мен, без да разменим нито дума, разчитайки, че тълпата от останалите студенти по Бойна магия ще ни раздели. Затова пристъпих напред и протегнах ръка, на която той се натъкна.

Хари погледна надолу към ръката ми, а после и към мен.

— Не мисля, че искаш да ме докосваш, Хансен.

Отговорих, опитвайки се да звуча в неговия тон:

— Имам новини за теб, Хари.

— Майната им на новините ти. Махни си ръката или ще ти я счупя.

Последните студенти по Бойна магия влязоха във ВП залата; ние останахме сами в коридора.

— Хари, само ме чуй за минута, става ли?

— Ти си този, който не чув…

Зашлевих го през устата — хубав, плавен десен хук с отворената ми длан, не много силен, но подпомогнат от разгъването на бедрото, точно както ни беше учил Толмън. Хари залитна, изгубил равновесие, и се облегна на стената.

Той оголи зъбите си.

— Имаш ли някаква представа колко близо си до смъртта?

Звучеше доста убедително, но знаех, че не го мисли наистина; в противен случай вече щеше да го е направил.

— Искаш да ме убиеш? — попитах, свивайки рамене. — Нареди се на опашката.

— Аха, чух за теб и Болинджър. — Той се изплю върху пода и се намръщи, когато видя следи от кръв в слюнката си. — Онова „врагът на моя враг ми е приятел“ не върши работа при мен, така че не се напъвай. Сам си направил тази глупост.

— А, не — отвърнах. — Това беше най-умното нещо, което съм извършил в живота си. То ще ни помогне да завършим с отличие и ще отвори пътя ни към Отвъдие.

— Да, бе, направо страхотно. Закъснявам за час.

— А не бива — казах. — Хамет ще те повика за първата самостоятелна симулация.

Ето сега най-накрая привлякох вниманието му. Погледът му стана заинтересован.

— Глупости.

Само се усмихнах.

Той пристъпи към мен.

— Откъде знаеш?

— Подкупих го — подсмихнах се пред изуменото му лице. — Какъв е смисълът да си богат, ако не можеш да използваш парите си, за да постигнеш каквото искаш?

Той пристъпи още една крачка — вече беше толкова близо, че можех да усетя аромата на кафе в дъха му. Очите му блестяха като острието на нож.

— Защо?

— Имам план. Как да разреша проблемите ни.

Откъм вратата зад гърба ми слабо се чуваше как Хамет изнася класическата си лекция за риска:

— Вие, като Актьори, имате строго определена роля, независимо от това дали размахвате меч, или хвърляте мълнии, сражавате се в турнири или изцелявате болни. Всичко се свежда до това: вашата функция в обществото е да рискувате живота си по интересни начини.

Хари също го чуваше и погледна над рамото ми с едва прикрит копнеж. Не ми беше необходимо да се прехвърлям в него, за да разбера, че се чуди дали ще има шанса да върши точно това.

— Добре — каза той навъсено. — Добре, слушам те.

— Нямам време да ти обяснявам в момента. Когато те повика, той ще те изпрати на Крайбрежната. Аз съм минавал тази симулация, тежка е. Не използвай никаква магия.

Върху лицето му не се изписа нито учудване, нито неразбиране; той ме гледаше крайно съсредоточено.

— Защо?

— Защото не си достатъчно добър, Хари. Хамет иска да те накара да изглеждаш като глупак. Той е садист; единственото удоволствие в живота му е да унижава студентите.

— Но ако не използвам магия…

— Просто не го прави, чуваш ли? Магията е точно това, което те очакват. Ти си калпав заклинател. Прави това, което умееш най-добре.

Изучавах го, за да разбера дали думите ми са му направили някакво впечатление, но лицето му беше абсолютно безизразно. Поклатих глава.

— Влизай. Хамет ще те повика всеки момент.

— Крис…

— Няма време, Хари. Ако искаш да поговорим за това, ще бъда на обичайното си място по време на обяда. А сега тръгвай.

11.

Седях на задните редове на аудиторията и заедно с останалите студенти наблюдавах Хари върху три от четирите големи екрана пред инструкторския пулт. Екраните го показваха отзад, отпред и отгоре; четвъртият показваше неговата гледна точка.

Той вървеше по Крайбрежната уверено; както и останалите студенти, беше идвал два пъти тук миналата седмица, за да свикне с костюма с обратна връзка и със симулацията на Потока. На екрана той изглеждаше като същия стандартен манекен, който се беше сражавал с мен на Ливадата, облечен с широка невзрачна туника и панталон.

Крайбрежната беше още една стандартна симулация, основана на Теранските докове на западния бряг на Анханската империя. На мястото на широките някога проходи между масивните каменни складове сега имаше тесен лабиринт от дребни лавки, кръчми и публични домове. На улиците се тълпяха хора от най-различен сой, смесени с нечовешките раси на Отвъдие, но те бяха тук само за атмосфера. Хари можеше да взаимодейства само с асистентите на Хамет, петима пенсионирани Актьори, които, също облечени с костюми с обратна връзка, се намираха в други кабинки на ВП залата. Те щяха да изиграят останалите роли в този сблъсък.

Първото приключение на Крайбрежната е много просто. Докато преминава край мрачна пресечка, студентът чува женски писък. Когато надниква там — а не може да отмине, ако иска да си вземе изпита по ВП, — той вижда мъж, биещ жена със солидна тояга. Студентът разполага с три заклинания: Малък щит, доста мощна Телекинеза и разбира се, Потока, който всеки заклинател може да използва.

Повечето студенти — като мен например — добросъвестно предупреждават мъжа да се омита, а когато той откаже, се опитват да го принудят да направи това чрез магия, като или прикриват с Щита жената, или атакуват мъжа с Телекинеза или посредством удар с Потока.

Ето в този момент студентите го закъсват, защото мъжът не е само един, а са четирима: един зад гърба му и още двама, легнали върху ниските покриви от двете страни на пресечката. И веднага щом студентът влезе в подобното на транс състояние на ментално зрение, тримата се нахвърлят върху него.

Не, не ме разбирайте погрешно: можете да се биете с тях. Улицата и пресечката са проектирани така, че много неща могат да се използват като оръжие от един находчив студент, като например счупени стомни, разбити дъски, разхвърляни камъни с големината на юмрук, които могат да се мятат с помощта на Телекинезата. Могат да се намерят и укрития, където човек да се защити с помощта на Щита.

Но в края на краищата те спипват. Дори и ако се справиш с четиримата — което, доколкото ми е известно, не е правил никой друг освен мен, — жената се оказва тяхна съучастница и ти забива ножа в гърба при първия удобен случай. Ето как изгубих аз.

Смисълът на целия този сценарий, доколкото мога да преценя, е да се унижи студентът и да се впечатлят всички студенти по Бойна магия и да им се покаже колко са уязвими, когато са в състояние на ментално зрение. Не можеш да спечелиш битката; това, което прави Хамет накрая, е да разяснява как сме могли да направим загубата по-забавна за публиката.

Хамет за пръв път се усъмни, че това изпитание няма да се развие по неговия план, когато Хари надникна зад ъгъла и видя как мъжът бие жената с тоягата. Лицето на манекена, разбира се, остана безизразно, но от високоговорителите се чу характерното за Хари гневно сумтене.

— О, това е доста оригинално — изръмжа той. — Стига, бе!

Тръсна глава и леко поразтъпка крака; стори ми се, че търси стабилна позиция, за да влезе в ментално зрение, и сърцето ми се сви. Но той имаше нещо друго наум; намери опипом с крак един от онези скрити камъни, наведе се и го вдигна.

В този момент обикновено студентите пристъпват напред и изтърсват някой глупав вариант на изпитаното „Спи, маниако! Остави жената!“. А Хари само стоеше и гледаше как мъжът я бие, подхвърляйки небрежно камъка от ръка в ръка.

Хамет включи микрофона си.

— Майкълсън, какво правиш?

— Намесвам се — промърмори мрачно Хари. — Нали това се очаква от мен?

— Размърдай се тогава!

— Да, добре.

Той пристъпи напред, хвърли камъка нагоре и извика:

— Ей, задник!

Мъжът с тоягата се обърна точно навреме, за да види как половинкилограмовият камък влиза в устата му. Просна се на земята като ударен с бухалка.

Всички студенти по Бойна магия ахнаха като оскърбена жена от кастата на Незаетите.

— Добре, намесих се — съобщи Хари отегчено. — А сега какво?

Ахканията бяха заменени от кикотения.

Хамет изръмжа нещо нечленоразделно и двамата, които дебнеха върху покривите, скочиха право върху Хари. Но по някакъв начин той беше очаквал това; пристъпи към единия от падащите, хвана го за краката и дръпна. Клетникът се завъртя в движение и се приземи върху врата си.

Другият направи кълбо при падането си и скочи на крака с нож в ръката, но Хари беше продължил да се движи нататък по пресечката, където имаше купчина дъски. Озовалият се на краката си тип с ножа беше способен само да изгледа стремително приближаващата се към главата му дъска. Успя да се прикрие с ръка, но ударът го събори на колене и Хари го изрита в лицето.

Когато четвъртият асистент се приближи с меч в ръката, останалите трима вече бяха проснати на земята. Хари го посрещна с дъската, вдигната като меч, и нападателят се поколеба. През камерата, показваща събитията от гледната точка на Хари, ясно се видя как погледът на мъжа се отмества леко встрани от рамото на противника му; на другия екран видях как жената се носи към гърба на Хари.

По някакъв начин той отново се оказа готов за това; със свръхестествена, почти съвършена точност той се плъзна встрани и стовари дъската върху гърдите на жената. Тя застина и в този момент той пусна дъската, измъкна ножа от отпуснатите ѝ пръсти, дръпна я пред себе си като щит и допря ножа до гърлото ѝ.

— Хвърли меча или край с нея! — изсъска той и не знам дали асистентът му повярва, или не, но аз му повярвах.

За момент в смаяната аудитория настана тишина, а после се разнесоха колебливи ръкопляскания, които прераснаха в безполезни крясъци на предупреждение, щом типът, нокаутиран от Хари с дъската, се изправи зад гърба му и го цапардоса по тила.

Дори тогава Хари не падна веднага. Полузашеметен, той все пак успя да пререже гърлото на жената, да хвърли тялото и встрани и да се обърне към нападателя си, но тогава се изправиха типът, когото той беше изритал в лицето, и онзи със строшения врат и всички се нахвърлиха върху Хари с тояги и ножове. Той се биеше с отчаяна ярост, но не можеше да се справи с всички накуп.

Направиха го на кайма.

Костюмите с обратна връзка във ВП залата са програмирани със защитни настройки; на човек не може да му се случи нищо по-лошо от няколко синини и цицини. От друга страна, програмата на симулацията би трябвало да бъде изключена, когато носителят на костюма получи смъртоносен или зашеметяващ удар.

Явно Хамет беше променил настройките от инструкторския си пулт, позволявайки на асистентите си да се изправят, след като би трябвало да са елиминирани — дори жената с прерязаното гърло.

Отне им много повече време, отколкото би трябвало, за да изкарат Хари от строя; биха го от единия край на пресечката до другия и в обратна посока. Налагаха го, доколкото им позволи костюма с обратна връзка, а той не издаде нито звук. Едва когато манекенът му падна окървавен върху камъните, Хамет сложи край на симулацията.

Той се изправи и включи закрепения за врата си микрофон.

— Майкълсън? Ще ми обясниш ли какво беше всичко това?

Гласът на Хари се разнесе приглушено, може би защото манекенът му би трябвало да е в безсъзнание, но това, което каза, като че ли беше „лъжлив копелдак“.

В аудиторията се разнесоха тихи одобрителни възгласи.

Хамет пребледня, сякаш е получил кръвна обида, и рече с леден тон:

— Майкълсън, ти на клоун ли се правиш? Защо не използва никаква магия?

Отговорът на Хари беше откровено подигравателен.

— А защо да използвам?

— Защото това трябва да правиш, тъпо лайно! Предполага се, че си магьосник, нали така?

— Това, което съм — отвърна Хари, — е Актьор. Това, което трябва да правя, е да си рискувам живота по интересен начин, нали така?

— Не ми се присмивай, Работническа торба с лайна! Как възнамеряваш да завършиш Колежа по Бойна магия, ако не можеш да направиш едно шибано заклинание?

Тихичко се надигнах от мястото си на задните редове в аудиторията; имах усещането, че конфликтът щеше да ескалира по неприятен начин, а вече бях видял всичко, което исках да видя.

Планът ми започваше да се осъществява.

12.

Седях сам в столовата. За да съм по-добре защитен, се стараех да съм колкото се може по-често на публични места, така че свикнах да се размотавам тук във времето за обяд.

Често при мен сядаха мои приятели; продължавах да съм все така популярен и в Кочината се смяташе за постижение да се обядва в моята компания. Никой не разбираше какво се случва в действителност; всички смятаха, че съм страшно смел заради начина, по който съм се опълчил на Болинджър. Всички се шегуваха, смееха се и казваха един на друг: „Виждаш ли? Тези Бойни смотаняци изобщо не са толкова корави, колкото си мислят, че са. Повечето от тях са само Работнически боклук в края на краищата. Кухи хора. Обвивка от мускули, под която няма нищо.“ И след това започваха да се поздравяват с високия си произход.

Бих могъл да им разкажа колко корави са тези Бойни смотаняци. Бих могъл да им кажа на тези потомци на европейски Бизнесменски фамилии, жадуващи признание Професионалисти и самодоволни Търговци, че „кухите“ Работници се изпълнени с ужасяваща твърдост.

Но каква полза от това? Те няма да ми повярват, не и наистина; няма как да им предам това разбиране, с което ме дари Хари. Ще си помислят само, че си придавам важност, че позирам, както и аз си бях помислил за Хари. До болка ми се искаше да намеря начин да затворя всеки от тези самодоволни подлеци, които бях смятал за свои приятели, в една стая насаме с Болинджър за десет минути.

Нека да погледнат в очите този кух човек, докато се надвесва над тях като гръмотевична буря. Това определено ще преобърне шибания им живот.

Но това пладне, след дебюта на Хари във ВП залата, тези подлеци и готованци си бяха тръгнали рано и аз седях сам на масата си, четях „Културата на първородните“ на Хардейджър, едва различавайки думите върху екрана, и се чудех дали Хари ще дойде да ме намери тук.

Тъкмо се мъчех с третия от петте алтернативни превода на Хардейджър на героическата поема „Данелари Т’фар“, когато Хари влезе през вратата. Преди две седмици щях да продължа да чета, правейки се на равнодушен, но сега нямах нито време, нито търпение за това. Затворих екрана и зачаках Хари да стигне до масата ми.

На лицето му имаше няколко цицини; приближи се към мен предпазливо.

— Добре — каза той. Погледът му беше по животински напрегнат. — Слушам те.

— Седни. — Махнах с ръка към срещуположния стол и зачаках, докато той обмисляше предложението ми. Най-накрая, без да ме изпуска от поглед, той седна.

— Е? За какво беше всичко това? Сега Хамет ме мрази и в червата.

Свих рамене.

— Хамет мрази всички. Не се тревожи за това.

— Те ме смазаха от бой.

— Само защото Хамет промени настройките на симулацията, и всички в залата знаят това. До вечерта историята ще се разнесе из целия кампус. Никой не е минавал този сценарий. Никой. Ще станеш легенда в Колежа по Бойна магия, Хари.

— Както теб? Чудо голямо. И трябва да ти благодаря за това?

— Тази история ще постави началото на кариерата ти — казах. — Тя ще ти даде диплома с отличие и ще отвори пътя ти към Отвъдие.

— Как ще се дипломирам, като не мога да направя и едно шибано заклинание?

— Хари, Хари, Хари — казах аз, клатейки глава с престорено състрадание. — Изглежда, ти си единственият от присъстващите в залата, който не е разбрал нищо. Ти не се нуждаеш от магия, Хари. Остави магиите на глезльовците от висшите касти като мен, а? Ти ще се дипломираш от Колежа по Бойни изкуства.

Оцених гъвкавостта в мисленето му — той не изсумтя подигравателно. Облегна се назад в стола си и ме загледа с присвити очи, размишлявайки усилено.

— Ти гледа ли записа си? — продължих аз. — Днес ти доказа, че можеш да се сражаваш — и да побеждаваш — дори при многократно превъзхождащи те сили. Хари, ти беше един срещу петима! И дори не беше въоръжен! Никога не съм виждал подобно нещо, никой тук не е виждал.

Хари поклати глава и очите му станаха студени. Можех да видя как се самонавива против думите ми.

— Това не доказва нищо. Затова му викат симулация, Крис.

— Да, знам. Чандра ще откаже дори да го обмисли — ако не го заставим.

— И как планираш да стане това?

Поех си дълбоко дъх и го издишах; за момент си помислих, че в Отвъдие бих влязъл в състояние на ментално зрение и бих направил Внушение на нищо неподозиращия Хари. Това беше забавна мисъл и ме накара леко да се усмихна.

— Всичко зависи от това ще можеш ли ти, Хари Майкълсън, кльощав дребен Работник и студент от Кочината, да се справиш с много добре подготвен боец, три пъти по-едър от теб, в реалния свят, в битка без правила — започнах аз. Канех се да продължа, но Хари вече ме беше разбрал.

— Говориш за Болинджър.

Кимнах.

— Ти можеш да се блъскаш гърди в гърди с него колкото си искаш, но аз? — Разперих ръце. — Това трябва да се разреши, преди той да ме убие. Обмислил съм всичко; само трябва да го направим и всички ще са щастливи.

— И как си го представяш?

Вдигнах ръка.

— Първо ми кажи какво мислиш по въпроса.

— Да се прехвърля в Бойния поток? Мамка му, Крис, това никога няма да стане. Там дори момичетата са с десет кила по-тежки от мен. Някога бил ли те е някой, двойно по-тежък от теб?

— Само веднъж — отвърнах мрачно. — Не ми хареса. Но сега не говорим за мен, а за теб. Забрави за това дали е възможно. Кажи искаш ли го?

Той седеше, гледайки през мен, и мълчеше.

Наведох се към него.

— Аз знам — казах му. — Знам защо си в потока по Бойна магия. Защо искаш да станеш Актьор. Защото там, дълбоко в себе си, ти наистина обичаш да нараняваш хората.

Той не отрече. Аз се ухилих.

— Ако го правиш на Земята, ще си или в затвора, или киборг. Ако го правиш на Отвъдие, ще си звезда.

Той ме погледна накриво.

— Разбира се — продължих аз, — Бойната магия беше единственият ти шанс да попаднеш там. Но вече не е така. Не ти се получава Хари. Няма да се справиш.

Той стисна зъби и лицето му потъмня.

— Но знаеш ли защо не ти се получава? — попитах. — Защо никога няма да станеш адепт? Разбрах това, когато се бихме на Ливадата. Твоята Обвивка. Тя стига до юмруците ти. Това е, защото, когато искаш да нараняваш хората, когато наистина искаш да се отдадеш на страстта си, не ти пука за магията. Искаш да го направиш със собствените си ръце.

Хари вдигна електронния ми бележник, поигра си с капака му; отблясъците от екрана осветяваха лицето му.

— Днес, в симулацията, след като хвърли камъка и всички се нахвърлиха върху теб, ти дори и не си помисли да използваш магия, нали? Не заради това, което аз ти казах; просто изобщо не ти мина през ума. Забрави, нали?

— Не — отвърна той толкова тихо, че едва го чух. Очите му бяха затворени. — Не съм забравил. Просто…

— Просто какво?

Той срещна погледа ми и лицето му грееше. Имаше спокойния, съсредоточен израз на лъв, дебнещ плячката си.

— Просто ми беше твърде забавно.

13.

Подготовката отне само три дни.

Към края на този период, след като взех изпита си по западните диалекти на първородните — първия ми тест за деня, — аз отидох в мъжката тоалетна на лингвистичния корпус и там ме чакаше Болинджър.

Тоалетната в лингвистичния корпус не е голяма: четири кабини, шест писоара, две мивки и малък шкаф за санитарни принадлежности. Двамата с Хари я избрахме, защото там има само една охранителна камера, покриваща почти цялото помещение.

Стоях при писоара, хванал члена си с ръка, и по гърба ми лазеха тръпки; от страх не можех да изцедя нито капка. Когато разказах плана си на Хари, той ме погледна накриво, както прави, когато е изненадан, и промърмори:

— Нали знаеш, че залагаш живота си за това, че ще се справя с Болинджър?

— Да, залагам го — отговорих му тогава доста лекомислено. — Или поне да го забавиш, докато пристигне охраната.

Но сега, когато стоях пред писоара и вратите на четирите кабини зад мен се разтвориха едновременно, и една ръка с размерите на лопата ме хвана за яката и залепи лицето ми за студените плочки на стената, нямах никакви трудности да се опикая целият.

— Тони, дръж вратата — каза Болинджър.

Той не беше сам.

Бяхме сигурни, че ще го направи сам — и защо не? Бяхме сигурни, че няма да повика никого на помощ — не и срещу мен. Бяхме сигурни, че няма да иска излишни свидетели, дяволски сигурни бяхме.

Убийствено сигурни.

И очаквах някои от бруталните му, хищнически представления, някакви подигравки, с които да спечеля минута или две, преди той сериозно да се заеме с убиването ми. Вместо това той се опитваше да пробие стената с лицето ми.

Пред очите ми заваляха звезди и коленете ми омекнаха. Тоалетната се завъртя около мен, когато могъщата ръка на Болинджър ме обърна и ме прикова към стената. Погледът на дребните му мечешки очи се плъзна презрително надолу към сбръчкания ми член.

— Не си вдигай панталона — каза той. — Така по ти отива.

— Болинджър — издишах аз, — недей…

Той отново ме притисна към стената. Светлината на лампите в тоалетната придоби червеникавокафяв оттенък в очите ми и не можех да кажа дали е довел със себе си двама приятели, или четирима, или шестима, защото бях забравил да броя и изобщо какво означават числата.

— Не трябваше да се захващаш с мен, Хансен — каза хрипливо Болинджър. — На мен даже ми беше минало, но тогава ти ме нападна. Наложи ми се да се защитавам. Това беше нещастен случай. Но изобщо не съм искал да те наранявам.

— Болин…

— Млъквай! — Юмрукът му ме удари отдолу в ребрата като товарен влак и нещо в мен се счупи. В гърлото ми забълбука кръв. — А сега, дребен шибаняко — каза той, докато промушваше дебелите си пръсти под ръба на защитната ми маска, — да видим какво има тук.

Той изтръгна маската от лицето ми. Заедно с част от плътта ми.

— Божичко! — изрече той с погнуса. — Сигурно някога си изглеждал добре, а?

Вдигнах ръце към оскверненото си лице и той ме захвърли на пода. Успях да се пипна за момент и дланите ми оставиха кървави следи по плочките, докато падах; опитвайки се да си поема дъх, се вторачих в тези две успоредни алени цапаници, сякаш в тях се крие някакво тайнствено значение, което може да ми спаси живота.

Болинджър ме изрита в корема с такава сила, че ме повдигна от пода, и отстъпи, давайки възможност на приятелите си също да се позабавляват.

Чух мокро хрущене, сякаш някой разбива изгнила врата, и в същия миг една обувка се заби в главата ми и светът потъна в мрак.

Последната гледка, която си спомням ясно, беше на охранителната камера в ъгъла, високо над главата ми. Малкият светодиоден индикатор, който сияе в червено, когато камерата работи, сега беше черен като окото на чайка.

14.

Това, което поразява най-много при гледането на записа на боя в тоалетната, е колко бърз е Хари, скоростта му и свръхестествената му увереност, сякаш е балетист, изпълняващ добре тренирана хореография.

Все още падам на пода след ритника на Болинджър, когато той се изстрелва в полезрението на екрана, носейки се в скок, и удря с бедро коляното на най-близкия Боен студент. Коляното се огъва, издава онова хрущене, което ми заприлича на чупене на врата, и студентът — Ян Колън от Мадрид, както узнах по-късно — се стоварва на пода, твърде зашеметен, за да осъзнае дори колко тежко е счупването му.

Минус един.

Болинджър ме изригва още веднъж; той още не е осъзнал какво се случва. На записа се вижда как лежа в полунесвяст, свит на кълбо върху счупените си ребра. Друг от трите приятелчета на Болинджър — Пат Конър от Дън Лийри, предградие на Дъблин — има оръжие, половинметрова метална тръба. Но въпреки че той се обръща и започва да я вдига, Хари скача между ръцете му и обвива кръста му с крака, а гърлото му — с ръце. Гърбът му е срещу камерата, така че не се вижда какво прави, но Конър го цапардосва два или три пъти отзад с тръбата. Хари дори не забелязва това.

После Конър изпуска тръбата и Хари го пуска. Конър се отдалечава, залитайки, покрил лицето си с пръсти, между които се процежда кръв. По времето, когато гледах записа, вече знаех, че Хари е забил палеца си в лявото око Конър, толкова дълбоко, че е скъсал мускулите на очницата му.

Минус двама.

Всъщност минус трима — Антъни Джеферсън, онзи, който пази вратата, е дошъл да се развлече с едно безобидно набиване; по-късно той твърдеше, че Болинджър му е казал само, че ще ме поступа малко. Каквато и да беше истината, той явно не е възнамерявал да си пъха ръката в тази явна месомелачка. На записа, когато двамата му приятели започват да пищят, повалени за по-малко от десет секунди, нервите му не издържат и той избягва в коридора, викайки охраната на помощ.

Болинджър, от друга страна…

Писъците на приятелите му, изглежда, по някакъв начин го правят щастлив, изпълват го с непонятна увереност и радост. Той се обръща към Хари като мечка, видяла плячка, огромните му рамене се навеждат тромаво напред, когато той заема бойна поза. Има нещо мечешко и в походката му — бавна, могъща и нескопосана, сякаш не е свикнал да ходи на два крака.

Хари го удря като кобра, толкова бързо, че човешкото око не успява да долови движенията му, и пищялът му се понася към коляното на Болинджър в опит да го осакати. И в този момент става ясно, че тромавостта на Болинджър е била уловка, опит да заблуди Хари. Ненапразно Болинджър има най-високи резултати в класа си.

Той повдига крака си — не високо, само няколко сантиметра, колкото ритникът да стане безобиден — и връхлита върху Хари като падаща стена.

Тежестта му събаря двамата на пода. Болинджър е отгоре и отново не може да се види какво правят двамата. В програмата на Бойните студенти влиза и жиу-жицу в легнало положение; мокро хрущене показва какво се случва със ставите на Хари в момента.

На заден план се виждам аз как се превъртам и се опитвам да стана. Спомням си, че знаех, че Хари е в беда и трябва да се размърдам. Иска ми се да си мисля, че съм се опитвал да му помогна, но може и да е само самоизмама.

Най-вероятно се опитвам да избягам.

Тъкмо успявам да се изправя, когато Хари по някакъв начин се освобождава от ръцете на Болинджър и сграбча онази половинметрова тръба, която Конър по-рано е изпуснал. Удря Болинджър по тила, после още веднъж, сякаш за да му покаже, че това първия път не е било случайност. Но Болинджър не е аматьор; вместо да се претърколи и да даде на Хари пространство за замах, той се притиска още по-плътно към противника си, опитвайки се да хване ръката му. Обаче после се вижда как той се дърпа конвулсивно, изревава и скача на крака с могъщ тласък, без да обръща внимание на тежестта на Хари, който виси от лицето му, държейки се за него със зъбите си.

Болинджър с вой го избутва и лисва кръв; Хари се удря в стената, в преградата между две от кабините, но отново скача на крака. Едната му ръка виси безволево, извадена от рамото, единият крак не издържа тежестта на тялото му, но той все още се усмихва, докато изплюва на пода част от бузата на Болинджър.

Болинджър се хвърля отново към него, но сега Хари има и място, и време да замахне с тръбата. Тя се врязва в горната част на ръката на Болинджър с мокро хрущене, пречупвайки костите му, а Хари, вместо да замахне отново, продължава да се върти, правейки пълен оборот. Ранената ръка на Болинджър се отпуска и той няма с какво да се защити, когато тръбата изсвистява — наистина изсвистява, сякаш някой е духнал в бутилка — и разцепва черепа му точно над дясното ухо.

Очите на Болинджър се затварят и той пада на колене, лицето му става напълно бяло — като на кукла, на мъртвец — и той рухва напред върху студените плочки на пода и тялото му отскача от удара.

Хари стои над него, поклащайки се, а лицето му гори като факел.

Когато охранителите пристигат, нанасям единствения си удар в този бой; застанал на колене до тялото на Болинджър, повръщам върху гърба му.

15.

По-късно това ни превърна в герои, разбира се — особено Хари. Свидетелството на охранителната камера беше неопровержимо — той ми беше спасил живота.

Наистина имаше едно или две несъответствия, които доста заинтригуваха разследващите от службата за безопасност. На първо място, те изобщо не успяха да установят по какъв начин Хари е влязъл през вратата на тоалетната, държана от Боен студент, с четиридесет килограма по-тежък от него. „Не знам — обясняваше Хари отново и отново. — Дори не съм го забелязал. Може просто да е стоял до вратата, а да не я е държал.“

Разбира се, нямахме намерение да им разправяме, че Хари се е крил в шкафчето за санитарни принадлежности повече от час.

Следователите не можеха да разберат и по какъв начин Болинджър е възнамерявал да се измъкне сух от тази история, след като всичко е станало пред погледа на охранителната камера. Тормозиха ни няколко дни с този въпрос, а ние неотменно настоявахме, че сме в пълно неведение, докато най-накрая Болинджър не дойде на себе си в достатъчна степен, че да може да отговаря на въпросите със своя дрезгав, вече несигурен глас.

Изглежда, някакъв студент по Бойна магия, на име Пиърсън, се бил спречкал с мен. Без да е наясно колко смъртоносни са намеренията на Болинджър, той му предложил да му помогне срещу мен, като извади от строя охранителна камера по негов избор. След като ме следили няколко дни, Болинджър и сподвижниците му решили, че тоалетната на лингвистичния корпус е най-подходящото място да се справят с мен — аз ходех там всеки ден по едно и също време, през междучасието.

На разпита Пиърсън с добре изиграно стеснение си беше признал всичко. Разбира се, твърдеше той, нямало е как да знае, че Болинджър планира да направи нещо повече, отколкото просто да ме сплаши и унизи. Относно охранителната камера Пиърсън само беше свил рамене: „Явно нямам чак толкова големи познания по въпроса. Успял съм да изключа само светодиодния индикатор. Наистина много се изложих.“

Пиърсън произлизаше от семейство на Професионалисти; и двамата му родители бяха електроинженери. Той беше направил точно онова, за което го помолих — беше един от онези подлизурковци, които искаха да седят на масата ми, — а също така беше успял да хакне камерата и да направи наш собствен запис на случилото се.

От терминала със свободен достъп в библиотеката този запис беше изпратен в компютъра на Консерваторията, откъдето, без да оставя следи, беше изпратен на Бизнесмен Марк Вило, патрона на Хари, заедно с инструкции от Хари как да бъде използван този запис.

Хари, аз и Пиърсън съгласувахме историите си предварително и те не бяха чак толкова сложни, че да се оплетем в лъжите си; разговорите с разследващите дори не успяха да ме притеснят.

Стана малко по-различно, когато един ден дойде Социалната полиция.

Бяха четирима — един пълен взвод. Дойдоха при леглото ми в лечебницата, безлики и анонимни зад безформената си броня и огледалните си шлемове, и поред ми задаваха въпроси с гласовете си, изкривени до пълна безизразност с помощта на дигитализаторите във високоговорителите на шлемовете. Докато говорех с тях, бях по-уплашен, отколкото когато Болинджър се опитваше да вкара главата ми в стената на онази тоалетна.

Те изобщо не се интересуваха от това какво може да съм направил аз; събираха доказателства срещу Болинджър, за да го обвинят в насилствен междукастов контакт. Искът беше подаден от баща ми; той смяташе, че семейните ни адвокати могат да намерят вратички в устава на Консерваторията, според който тя е кастово неутрална територия. Ако успееха да го направят, Болинджър щеше да бъде екзекутиран.

Всичко, което Социалната полиция искаше да установи, беше дали Болинджър е знаел, че съм от по-висша каста. И нищо повече. Но аз едвам успях да кажа нещо пред тях. Те ме плашеха до смърт.

По време на целия разговор единственото лице, което виждах, беше моето собствено, изкривено и придобило зловещ изглед при отразяването си в техните сребристи маски. Те задаваха въпроси само на мен, никога не общуваха помежду си и гласовете на четиримата звучаха абсолютно по един и същ начин.

Аз винаги бях смятал, както и останалата част от човечеството, че маските на Социалната полиция са създадени, за да защитят самоличността на нейните агенти, така че тези агенти да могат да действат инкогнито и да се инфилтрират в редиците на обществените врагове. Самоличността на служителите на Социалната полиция никога не се обявяваше публично, нито един служител не се появяваше пред хората без сребристата си маска, безформената броня и гласовия дигитализатор, дори и в съда.

Децата обичат да си разказват истории, че дори съпругите и съпрузите на сопитата никога не узнават професиите на своите партньори; аз вече бях достатъчно голям, за да зная, че тези истории са страшно преувеличени, но сега усещах, че зад тях стои някаква скрита истина, сякаш земята под краката ми се е преместила и пред мен се е разкрила някаква нова гледка от неподозирана перспектива, която е накарала светлината на лампите в лечебницата да стане по-остра и миризмата на антисептиците върху кожата ми да се превърне в нещо зловонно и злокобно.

Улових се, че се чудя дали някъде в щаба на Социалната полиция няма стая, където сопитата могат да свалят маските си и да бъдат просто мъже и жени помежду си. Инстинктивно се съмнявах в това; дори и единствен миг на персонифициране по някакъв начин би подкопал тяхната власт — би отслабил непреодолимата магическа броня, която представлява тяхната анонимност.

Те продължаваха да ме притискат с въпроси за Болинджър, въртяха ме ту насам, ту натам, сякаш, ако ми задават достатъчно пъти един и същ въпрос, могат да получат отговора, който им трябва. А аз исках да им го дам, наистина исках, но истината беше, че не знаех дали Болинджър е осъзнавал, че съм от Бизнесменско семейство. Казвах им това отново и отново, а те продължаваха да ме преследват, сякаш са хрътки, а аз — елен. Накрая у мен се появи предизвикващото гадене усещане, че тяхната цел съвсем не е Болинджър, а искат да изтръгнат от мен лъжа, която могат да използват, за да го убият.

Те искаха смъртта му — определено. Но още по-лошо беше, че искаха аз да стана техен съучастник.

Това осъзнаване не дойде при мен чрез прехвърляне. Един или два пъти имах онова полузамаяно усещане, което ми дава прехвърлянето, но така и не научих нищо за тях. А може би точно това беше.

Може би се бях прехвърлил в тях, но там не е имало нищо.

16.

В началото на вечерта, скоро след вечерята, Чандра дойде да ме посети в лечебницата и доведе Хари със себе си.

Аз бях с респиратор и венозни системи и леко замаян от обезболяващите, които все още циркулираха в кръвта ми. Бях прекарал няколко часа на операционната маса, за да зашият белия ми дроб, пробит от едно от счупените ми ребра, и далака ми, скъсан от ритника на Болинджър. После Социалната полиция ме беше разпитвала с часове. Бях изтощен, дезориентиран и изпитвах все по-силна болка, но когато видях изражението на Чандра, ми се прииска да затанцувам.

Той изглеждаше объркан и изплашен, и остарял. Разбит. Повече от разбит — ранен. Приличаше на прострелян елен, който отслабва все повече и повече, без да осъзнава причината.

Хари се возеше до него в моторизирана инвалидна количка. Единият му крак беше в шина заради скъсаните коленни сухожилия и стърчеше напред, лявата му ръка беше гипсирана. Но дори и да изпитваше някаква болка, върху лицето му беше изписан единствено свиреп триумф.

— Хансен — от преумора гласът на Чандра прозвуча пискливо, — проведох телеконференция с баща ти и — при тези думи лицето му се изкриви — с Бизнесмен Вило. — Погледите ни се срещнаха и по лицето му премина някакъв спазъм, след който остана само празнота. — От утре академичните кредити на Майкълсън ще бъдат прехвърлени в Колежа по Бойни изкуства и ще бъде зачислен там. Ти… — Той се запъна, но после намери сили да продължи. — Ти ще се явиш пред Дипломната комисия през юли, както е по разписание. В замяна на това баща ти се съгласи да не повдига обвинение за насилствен междукастов контакт срещу клетия Болинджър, а Бизнесмен Вило се съгласи да ме остави — да остави Консерваторията — на мира.

Клетият Болинджър? — помислих си аз, но имах да казвам други неща; бях се подготвил за този момент и нямах намерение да бъда милостив в победата си.

— Мисля, че това е много щедро от негова страна — отговорих аз. Пластмасовата ми маска респиратор придаваше на гласа ми оттенък на властност. — Много щедро от страна и на двамата. Мисля, че в това заведение има традиционна слабост във властта, Администратор — и поради това се е създала атмосфера, допускаща насилие, нещо повече, толерираща го, окуражаваща го. За малко да изгубя живота си, защото сте абдикирали от основното си задължение — да поддържате реда в тази институция.

Това прозвуча добре, а аз се почувствах дори още по-добре — звучах като баща ми, и започнах да разбирам какво е наслаждението от изливането на праведния гняв върху долните касти.

Но Чандра далеч не беше съкрушен. Мекото му изражение се втвърди.

— Когато Вило ме заплаши да подаде заявление за оставката ми до Борда на директорите, едва не му се изсмях. Нека да разследват. Нека да изясняват истината. Аз знам Хансен. Разбираш ли, знам, че двамата с Майкълсън сте организирали всичко. Знам.

Хари дори не мигна. Първият ми инстинкт беше да се разфуча, но последвах примера на Хари и запазих безизразна физиономия.

Чандра премести поглед от мен към Хари, после обратно към мен и суровото му изражение се стопи, разкривайки под себе си умора и отчаяние.

— Само не знам защо. Не разбирам как това… ние… се оказахме тук, в лечебницата. Не разбирам защо трябва да търсим донор за око на Пат Конър, защо Ян Колън в момента е подложен на операция за реконструкция на коляното. Болинджър е в кома в Атина; най-добрият неврохирург в Европа току-що е приключил с изваждането на парчетата от черепа в дясното полукълбо на мозъка му. Казват, че вероятно ще оцелее, но ще има по-ясна картина на уврежданията му едва след няколко дни или седмици.

Усетих как в гърдите ми бавно се събира тежест.

Очите на Чандра преливаха от болка.

— Получихте това, което искахте. И двамата. Аз… аз не мога да понеса… — Дишането му се накъса, после пак се стабилизира. — Стига толкова кръвопролития. Един студент е осакатен, втори има счупване, трети е с пробит череп и с трайно мозъчно увреждане. Това е твоя работа, Хансен. И твоя, Майкълсън. И за какво? Заради прехвърлянето в Колежа по Бойни изкуства? — Той разпери безпомощно ръце. — Но защо? Не намерихте ли друг начин?

Исках да отговоря, но думите не ми идваха на езика. Респираторът сякаш беше изкарал въздуха от дробовете ми, както преди това вече беше изсмукал влагата от устата ми. Хвърлих поглед към Хари, но лицето му беше безизразно като шаманска маска.

Чандра поклати глава, а в очите му проблеснаха сълзи.

— Не можахте ли просто да попитате?

17.

Часовете преминаха в дни, а дните — в седмици. Хари го освободиха от лечебницата много преди мен; следващия път, когато го видях, той вече се беше установил в Бойното училище. Макар че не му достигаше нито ръст, нито тегло, за да бъде конкурентоспособен в сблъсъците между облечените с тежки брони Бойни студенти по време на изпитанията, той обичаше да отбелязва, че бронята не се носи постоянно, дори и в Отвъдие. Самият той никога не си правеше труда да си навлича броня, но никой в кампуса не смееше да се изправи незащитен срещу него при бой с бокени.

През по-голямата част от времето Хари тренираше с Хамет и Толмън — изучаваше техниките, които биха му позволили да победи защитен с броня противник, като използва своята лекота и подвижност, за да събори врага или да достигне близка дистанция, където мечът е безполезен, а стилетът лесно може да прониже забралото или да се вмъкне под шлема. Постигаше успехи в тази област, не бях и очаквал друго от него. Хари не успяваше да побеждава всеки път наистина талантливите Бойни студенти — като Болинджър, какъвто беше някога, — но нямаше такъв, колкото и да е добър, който да не излиза с опасение срещу него на ринга или във ВП симулация.

Той беше станал знаменитост в кампуса, експонат, звезда в самостоятелно фрийкшоу. На острова не беше останал нито един човек, който да не го познава и да не иска да го видят в компанията му; беше започнал да събира тълпа около себе си в кафенето, както правех аз навремето.

Беше идол за нарастващ кръг от студенти по магия и стана неофициален талисман на Бойния колеж. Конър и Колън бяха свикнали да го следват навсякъде като млади вълци — вожда на глутницата; без ни най-малко да му се сърдят за нараняванията си, те даже се хвалеха с тях и разказваха с охота как Хари е извадил окото на Конър и защо Колън все още понакуцва. Оценките му по всички предмети се подобряваха, особено по академичните дисциплини. По времето, когато започна турнирът на Бойния колеж — седмицата на дипломните ми изпити, — беше ясно, че Хари ще бъде сред първенците в курса си.

Не изпитвах никаква завист към него. Беше заслужил това. Нагласена история или не, Хари беше истински герой. Да се изправи с голи ръце срещу четирима Бойни студенти — това не влизаше в нашия план, но Хари не се беше поколебал. Никога нямаше да забравя, че той можеше просто да изчака в шкафа и да ги остави да ме убият.

Само дето парчетата от черепа бяха увредили мозъка на Болинджър. Разбрах, че беше възстановил частично контрола върху лявата част на тялото си, достатъчно, за да може да ходи със закрепена за рамото му патерица, но очите му не се фокусираха и половината му уста беше завинаги застинала в крива усмивка. Той никога нямаше да стане Актьор, никога нямаше да отиде в Отвъдие. Щеше да прекара остатъка от дните си в приют във Филаделфия с минимални средства за съществуване.

Веднъж за малко да му видеофонирам. Не знам какво щях да му кажа, какво изобщо би могло да се каже. Нямаше как да го накарам да разбере, че съм се прехвърлял всеки ден в него, всеки ден съм ставал Болинджър — в болничното му легло, когато се изпуска в пелените си, които после медицинската сестра изпразва в нощното му гърне. Че съм се тътрил заедно с него в залата за физиотерапия със закрепената за рамото му метална патерица вместо здрав крак, докато мъкне мъртвата половина от тялото си, което някога е било неговата гордост. Че съм усещал как от вечно полуотворената му уста изтичат поточета слюнка.

Може би исках да му кажа, че никога няма да забравя на каква цена мечтата ми е станала реалност.

Взех семестриалните си изпити с максимална оценка, както обикновено. Подложих се на останалите операции, посещавах занятията, правех курсовите си работи, продължих да живея живота си.

Странях от хората.

Хранех се в стаята си, не разговарях с никого в кампуса. Носех се от кабинет в кабинет като призрак. Много скоро и останалите спряха да разговарят с мен. Кръгът ми от подлизурковци си беше намерил нов герой, на когото да се подмазва.

Лицето, което се появяваше в кошмарите ми, съвсем не беше на Болинджър. Беше на Чандра. И чувах гласа на Чандра — да ме пита дали не е имало друг начин.

Хари обаче не ме изоставяше. Но не мисля, че ме харесваше кой знае колко; мисля, че смяташе, че ми е задължен по някакъв начин, и затова се навърташе наоколо, разговаряше с мен, опитваше се да ме подкрепя.

Хари постоянно ме увещаваше да не се поддавам на игричките на Чандра с вменяването на вина у мен; той твърдеше, че именно заради Чандра е станало всичко. Речта на ректора в лечебницата, казваше Хари, е опит на един слаб човек да избяга от отговорност за постъпките си. Което може би беше истина, но не променяше фактите.

Аз не се бях опитал да намеря друг начин. Дори не бях обмислил подобна възможност.

Може би ако се бях опитал, щях да успея да спася мечтата си, без да убивам мечтата на Болинджър. Бях се плъзнал право в света на Хари. Бях се обърнал към насилието и бях устроил касапница, защото така е по-лесно. По-просто и по-ефикасно.

И по-забавно.

Не можех да платя такава цена за мечтата ми. Продължавах да уча само по инерция. Въпреки че не го бях казал на никого, дори на Хари, бях взел решение. Щях да се откажа от Актьорството. И от Отвъдие. Щях да позволя на мечтата ми за магия да умре. Това нямаше да помогне на Болинджър, разбира се. Но щеше да ми позволи да спя нощем.

Всичко, което трябваше да направя, беше да омажа дипломния си изпит и никога нямаше да се изправя пред същия избор отново. Ако човек се провали пред Дипломната комисия, не му дават втори шанс, просто го изпращат вкъщи.

В нощта преди явяването ми пред Комисията Хари Майкълсън ми спаси живота отново.

18.

Седяхме в стаята, подавахме си бутилка с рецина и разговаряхме за кариерите си. В Консерваторията има традиция — в нощта преди явяването на някой студент пред Комисията приятелите му да бодърстват с него. Така или иначе, не можеш да заспиш в тази нощ и се нуждаеш от приятелите си да ти правят компания.

Хари беше единственият приятел, който ми беше останал.

Когато дойдеше моментът той да се явява пред Комисията следващия семестър, щеше да има цяла тълпа доброжелатели в стаята му, нямаше да има място да се обърне човек; а тази нощ двамата седяхме от двете страни на локвата от бледожълта светлина, лееща се от нощната лампа, пиехме горчиво вино с боров аромат и разговаряхме тихо. Разговаряхме за него, защото, ако станеше въпрос за мен, нямаше да мога нито да слушам, нито да говоря.

— Наистина, Крис — промърмори той, леко завалено, докато пресушаваше последната чаша. — Мислиш ли, че ще се справя?

— Хари — отговорих сериозно, — ти вече си звезда. Виж само как те гледат хората тук. Всички знаят, че ще постигнеш много. Ти сякаш си излязъл от някой филм от двайсети век за самураи… или за пирати. Тази индустрия се развива благодарение на новите неща… и нещо повече. Каквото и да е то, ти го имаш. Това, което те прави звезда. Аз го виждам. Ще го видиш и ти. Помисли си само как един вид стана жив, когато всички започнаха да ти обръщат внимание. Сега си съвсем друг човек. Мамка му, ако не те познавах толкова добре, щях да кажа, че си щастлив.

Той се усмихна на празната чаша, вперил поглед някъде в далечното бъдеще.

— И какви, мислиш, че ще бъдем след двайсет години? Големи звезди, по цялата мрежа? Цели списания, посветени на сексуалния ни живот, и подобни глупости?

Свих рамене.

— Ти — може би. Ако доживееш. Аз? Предполагам, че ще бъда в Малмьо, вицепрезидент или нещо подобно в семейния бизнес.

Успях да го кажа така, сякаш изобщо не ме боли.

Той примигна смаяно и ме погледна объркано.

Поклатих глава в отговор на безмълвния му въпрос и си поех дълбоко дъх, който се плъзна болезнено покрай буцата в гърлото ми.

В края на краищата ще ми се наложи да му го разкажа, помислих си. Това беше тщеславие, разбира се. Струваше ми се, че мога да понеса подигравките, всеобщото „Знаех си, че това не му се удава“, и фалшивите съболезнования на останалите студенти, когато се разбере, че са ме скъсали. Но не и от Хари — трябваше да му кажа, че съм се провалил нарочно. От всички хора, които някога бях познавал, той беше онзи, на когото най-много исках да докажа, че бих могъл да премина, ако исках.

Имах нуждата той да знае, че съм се отказал, а не съм се провалил.

— Не мога да го направя, Хари — казах бавно. — Както и да го мисля, просто не мога да го направя. Помниш ли какво ми каза преди много месеци, скоро след като се бяхме запознали? Че не ми се получава. Беше прав, човече. Не ми се получава.

— Глупости.

— Самата истина е.

— Друг път е истина! — изрече яростно Хари. — Всичко е заради Болинджър, нали?

— Аха.

— Той получи каквото си търсеше, това е всичко. Просто се молеше за това.

— Не е там работата.

— Тогава в какво е? В какво?

Лицето му се наля с червенина; изглеждаше така, сякаш иска да ме удари, все едно по този начин може да избие тези мисли от главата ми.

Де да можеше.

— Аз съм страхливец — казах безпомощно.

— И защо? Защото се преви, когато той те удари? Божичко, Крис! Болинджър е три пъти по-едър от теб и е шибан главорез! Ти нямаше никакъв шанс против него, но все пак се забърка в тази гадост. Има различни типове смелост, Крис. Гореща, като моята. Щом веднъж започне меле — и съм изцяло в него, но е пълно с такива хора. Твоето е студена смелост. Ти си един от най-смелите кучи синове, които съм срещал някога.

Очите ми започнаха да парят, езикът ми се вдърви и единственото, което можех да направя, бе да поклатя глава. Как можех да му обясня? Но ако не започнех да говоря, щях да се разплача, а аз предпочитах да умра.

— Всичко, което някога съм искал, е да отида в Отвъдие — казах. — През целия си живот съм мечтал единствено да бъда Актьор. Но знаеш ли какво означава да си Актьор, Хари? Това е всеки ден да се връщаш отново в онази тоалетна.

— Можеш да се справиш — настояваше той. — В Отвъдие ще станеш най-якият тип в махалата — както когато ме размаза на Ливадата…

— Не е там работата! — възкликнах. — Не е в опасността. Не ми пука от нея. Да се връщаш отново в онази тоалетна, означава да изпитваш нужда на нараниш някого, да го убиеш — само за да си вдигнеш акциите на пазара, да заработиш нови кървави хиляда марки. Какво ще правя аз с тях? Аз вече съм богат. Какво искам толкова много, че да си струва отнемането на нечий живот?

— Шибан либерал от висша каста — промърмори Хари. — Няма нищо по-евтино от нечий живот. Ако беше Работник, щеше да го знаеш — Работниците се раждат с това познание. Мамка му, в квартал „Мишън“ могат да се убият за по-малко, отколкото струва една пържола.

— Така е за теб — отвърнах аз. — Но не и за мен и не мога да се преструвам, че е обратното.

— Тогава, предполагам, имаме проблем.

— Ние?

Той се облегна назад в стола си и остави чашата си на пода.

— Аха. Ние. Това не е само твой проблем. Ти си най-добрият ми приятел, Крис.

— Да, бе! Хари, ти дори не ме харесваш.

— Ти ми спаси живота. Не мога да забравя това.

Исках да възразя, но той ме спря.

— Не — изрече той рязко. — Спаси го. Ако ти се провалиш, ще се върнеш към живота си на Бизнесмен на Скандинавския полуостров. Това не е чак толкова лошо. А ако аз се проваля, се връщам в гетата на Сан Франциско. Това е съвсем друго нещо. Ти ми спаси кариерата, а това е много по-важно от живота. Няма да позволя да страдаш заради това.

— Твърде късно е — казах с горчивина.

— Слушай, да предположим, че все пак се дипломираш. А после какво?

— Обичайното. Две години в Отвъдие на свободен режим за аклиматизиране и финална тренировка, ако се получи, тоест ако успея да намеря адепт, който да ме вземе за ученик. После се връщам обратно, за да ми сложат имплант…

Възможността разцъфтя в мислите ми и Хари долови това, когато върху лицето ми се разля първата ми усмивка от месеци. Той се ухили в отговор.

— Виждаш ли, Хансен? Ти си все още твърде привързан към правилата, човече. Обсебен си от идеята какво би трябвало да правиш. Кое е по-важното тук — да станеш Актьор или да отидеш в Отвъдие? Кой е казал, че едното върви заедно с другото?

— Аз… аз…

Не можех да измисля какво да кажа; в главата ми кънтяха думите на Хари.

Кой е казал, че едното върви заедно с другото?

19.

На сутринта си взех изпита с най-високия резултат за десетилетието.

20.

Прекарах следващата седмица, мотаейки се из Консерваторията — събирах си багажа, приготвях се. Това място беше мой дом през последните три години и ми беше трудно да повярвам, че няма да го видя никога отново.

През тази седмица окончателно ми свалиха хирургическата маска. Сега, когато се погледна в огледалото, виждам непознатите черти на първороден магьосник.

Истинското ми лице.

При вида му все още леко ме побиват тръпки.

— Аз съм елф — казвам си отново и отново. — Аз съм елф.

Известно време понаблюдавах и турнира на Бойния колеж. Гласът ми даваше тон на възторжените крясъци на студентите от Кочината, докато Хари със своя нетрадиционен начин на водене на бой преодоляваше противник след противник. Е, изгуби финалната битка, но когато поздравяваше победителя, върху окървавеното му лице имаше такава дива радост, сякаш самият той е станал шампион.

После се прибрах за една седмица вкъщи — за да видя баща ми и майка ми, по-големите ми братя и малката ми сестра, да се разходя по нивите на имението ни, да половя риба, да се помотая из кварталите на Малмьо, където бях израснал.

Да се сбогувам.

А после се върнах в Консерваторията, написах всичко това и ще го скрия така, че да бъде намерено някой ден и някой — може би баща ми, може би Хари, а може би аз самият — да го прочете и да го разбере.

Утре ще се прехвърля през Уинстъновия портал в Отвъдие, на свободен режим. Ще отида в Обетованата земя. А когато изминат две години, може да се появя в една от фиксираните точки за прехвърляне на Студията, за да се върна на Земята и да започна кариерата си на Актьор.

А може и да не го направя.

За две години в свободен режим могат да се случат много неща. Доста студенти загиват. Отвъдие е опасно място — особено за нас, които го познаваме само от разказите на другите. Някои от студентите изчезват и никой никога не ги вижда, нито пък чува нещо за тях.

Имам усещането, че точно това ще се случи и с мен.

Разбирате ли, всичко е заради Хари. Той се оказа по-умен, отколкото бях предполагал. Той беше прав: никога не бях искал на първо място да стана Актьор.

Исках да стана първороден магьосник.

Може би само се преструвам. Може би се заблуждавам. Може би ще умра, докато се опитвам да го направя.

И какво от това? Вече направих избора си и не виждам смисъл сега да си променям мнението.

Не мога да спра да мисля за изражението в очите на Чандра в онази сутрин, когато той започна всичко това. Не мога да спра да мисля за същата пустота и глад в мечешкия поглед на Болинджър. Прекарах много дни в търсене на свързващата ги нишка, отново и отново разглеждах всичко под различни ъгли, опитвайки се да разбера, и нещо не ми се връзваше… докато не видях същия поглед в очите на баща ми, когато пристигна рейс на Социалната полиция с нова партида Трудоваци за фабриката ни.

Имам предвид, това беше абсолютно същото, сякаш една и съща твар беше носила последователно трите лица като маски. В кошмарите си чувам шепота на някаква необятна, непознаваема сила, заспала погребана под скалите, чиито сънища проникват в нашия свят и превръщат хората в марионетки. В маски. Като огледалните маски на Социалната полиция.

Дълго мислех върху това какво представлява тази твар. Отначало ми се струваше, че това е само метафора: мит, който съм създал, за да обясня собствените си усещания. Сега не съм толкова сигурен в това. Мисля, че тази твар е носела и моето лице за малко — имам усещането, че Хари видя същия този абстрактен, безличен глад в очите ми, когато се приближих към него във фитнесзалата в деня на първата ни среща. Мисля, че затова ме и намрази от пръв поглед.

Той изби тази твар от мен в буквален смисъл — но това не ми попречи да използвам Болинджър по същия безмилостен, студен и безличен начин, но който Чандра беше използвал мен. Използвах го чак докато не стана неизползваем.

Предполагам, че това е навик. Предполагам, че така е устроен светът. Това е силата, която държи смазани механизмите на цивилизацията.

Но Хари… Е, тук нямаше нищо безлично — той мразеше Болинджър и в червата. Може би всичко се свеждаше до това в края на краищата. Хари и тази празна гладна твар, може би те са естествени врагове.

При Хари всичко винаги е лично.

Аз смятам да бягам и да се крия. Но Хари — не; усещам това всеки път, когато погледна към него. Той смята да нагази дълбоко и да се бори.

Усещам се странно, като пиша това — че признавам, дори и само пред себе си, че този дивак, този антисоциален Работнически главорез е по-добър човек от мен самия. И ето че отново стигам дотук: Хари не е дивак или антисоциален Работнически главорез.

Тоест той е такъв, но не е само това.

Не мисля, че дори мога да го изразя с думи. Той е Хари, това е всичко. Това е страшно много.

Опитах се да стана негов учител, а научих от него повече, отколкото той от мен.

Казах на Хари, че Актьорството е същото, като всеки ден да се връщаш отново в онази тоалетна, но не му казах, че за мен, Бизнесмена по рождение, всяко събуждане сутрин е, като да се връщам в онази тоалетна. Това е неизбежно, така е устроен животът на Земята.

Използвай и бъди използван, докато не станеш неизползваем. Така е устроен светът.

Или поне този свят.

С изострения от елфическите си уши слух чувам стъпките на Хари отвън, в далечната част на двора на общежитието. Тази вечер ще се сбогувам и с него.

Сбогуваме се с най-важните хора накрая.

Ще се сбогувам с най-добрия ми приятел, когото никога не съм харесвал.

Странен свят.

А утре ще отида в един още по-странен.

Ще те търся там, Хари. Може би някой ден, след двайсет години, ще седиш в една от таверните в Отвъдие и един първороден магьосник, който ти изглежда смътно познат, ще ти предложи да те черпи едно питие. Едва ли има по-добър начин да ти благодаря, че си ми спасил душата.

Иска ми се да можех и аз да спася твоята.

Дори не мога да си представя каква цена ще трябва да платиш за живота, който си избрал да следваш.

Предполагам, че най-доброто, на което можеш да се надяваш, е да оставаш незабележим.

Едно

Тя работеше като богиня само по съвместителство, но обичаше работата си и много я биваше в нея. Разхождаше се насам-натам по земята, издигаше се в небесата и се спускаше в недрата ѝ и навсякъде, където стъпваше кракът ѝ, разцъфваха цветя и прорастваха семена; където простреше ръка, зимата бе мека и жътвата изобилна, а летните бури носеха дъждове, топли и сладки като огряно от слънцето езерце, а пролетта пееше за всичко, що бе зелено и растеше.

Първият народ я наричаше Ейяларан, Поток на съзнанието; каменарите ѝ викаха Тукулг’н, Потапящата; за дървесните духове тя бе Кетинаси, Речния човек; за човеците бе Чамбарая, Водния баща; но името ѝ беше Палас Рил.

Говореше се, че имала любовник от човешкия род, на някакво далечно място; че през половината година приемала тялото на смъртна жена и живеела в мир със своя любим и човешкото си дете. Други твърдяха, че любовникът ѝ също бил бог, нейна сенчеста половина, тъмен ангел на гибелта и разрушението, и че половината година, която прекарвала с него, била откуп за света — тя плащала с тялото си, за да го задържи зад стените на времето и да запази мира в добрите земи.

Както обикновено се случва с такива легенди, те до известна степен са едновременно истина и лъжа.

Богинята по съвместителство нямаше нито църква, нито религия, нито последователи; тя не можеше да бъде умилостивена с жертвоприношения или да бъде призована чрез заклинания. Отиваше където пожелае и следваше повиците на сърцето си така, както водата ѝ следваше очертанията на речното корито; тя обичаше земите и съществата, които живееха в тях, и всичко процъфтяваше под ръката ѝ. Единствената молитва, която можеше да я разколебае, беше плачът на майка над болното ѝ или ранено дете — ако ще да е майка на човек или първороден, на ястреб или рис, на лос или заек, — и то само защото човешката ѝ част помнеше какво е това да си майка.

Може би точно заради това накрая тя и любимият ѝ трябваше да умрат.

Благоуханието на зелената и плодородна земя смути дрямката на един друг бог; сляп и безименен бог, бог на пепелта и прахта, чиито дори най-простички сънища могат да убиват.

1.

Отрязаната детска глава отскочи от матрака, търкулна се към ребрата му и Хари Майкълсън започна да се пробужда.

Той я потърси опипом, опитвайки се да се отърси от лепкавите завивки на пиянския сън. Слепените му от гурелите очи се разтвориха трудно, като разкъсващо се месо. Сънищата се разпаднаха на димни парцали, оставяйки след себе си само тънки струйки меланхолия; отново бе сънувал отминалите дни. Отдавна мъртвата си актьорска кариера. Може би се беше върнал дори още по-назад — не можеше да си спомни точно подробностите, но може би дори бе сънувал студентските си години в Консерваторията на Студията преди повече от двайсет и пет години, когато беше млад и силен, и изпълнен с надежда. Когато животът му все още се беше движил по възходяща линия.

Пръстите му напипаха чуждия предмет на леглото. Не беше глава, естествено, че нямаше да е глава; беше топка, точно така, детска топка, като онези, с които сякаш преди векове бе играл на ръгби, в онези светли и щастливи дни преди смъртта на майка му и нервния срив на баща му. Замаяното му от съня съзнание с абстрактна увереност знаеше, че топката принадлежи на Съдбата. Беше се промъкнала в голямата спалня и това бе нейният начин да го накара да измъкне мързеливия си задник от завивките и да я отнесе на тренировката по футбол в събота сутринта.

Хари се претърколи настрани и изкашля топче храчки от задръстените си дробове.

— Аби: проясни прозорците — рече той с плътен глас, който домашният компютър едва ли щеше да разпознае. — Вкарай малко шибана светлина тук.

Доста странна топка, помисли си той замаяно, докато чакаше прозорците да се деполяризират. Чудата форма, някак неравна — обезформена и на буци, — а и повърхността ѝ беше странна, гладка и мека, обвиваща твърда вътрешност, почти като кокал…

И каква беше тази гадост тук? Коса? Топката имаше коса по себе си?

В момента, в който осъзна, че прозорците не работят и в стаята не прониква никаква светлина, пръстите му напипаха разкъсаната каша от кости и кървави парчета плът, които бяха останали от шията, а високата сянка, застанала в долния край на леглото му, заговори на западния диалект.

— И така, Каин — промърмори тя с тъмна влажна похот, — чух, че вече си сакат…

И главата в ръката му бе на дъщеря му, а фигурата до леглото му беше на Бърн.

Острието на Косал проблесна като пламък под лунната светлина и краката на Хари Майкълсън не можеха да помръднат.

2.

Хари лежеше треперещ под омотаните си, пропити с потта му завивки и се надяваше, че не се е осакатил отново.

Една топла ръка се отпусна върху рамото му.

— Хари, всичко е наред — чу се наблизо тихият глас на Шана. — Тук съм. Просто имаше кошмар.

Той стисна зъби, събирайки смелост да отвори очи. Тя беше коленичила до леглото му, разрошената ѝ коса изпъкваше като ореол от по-плътна сянка в сумрачната спалня, очите ѝ бяха ококорени и почти сияеха, между веждите ѝ се забелязваше едва забележима тревожна бръчка.

— Бях ли… — започна той с плътен глас, но се прокашля и опита отново. — Силно ли виках?

Тя тъжно кимна.

— Пак ли Бърн?

— Да.

— Тези винаги като че ли са най-лошите.

— На мен ли го казваш. — Той извърна главата си настрани, поглеждайки към измачканите завивки на леглото ѝ в другия край на стаята; не можеше да се насили да погледне надолу към своите. — Аз… трябва ли да чистиш?

— Не мисля — отвърна сериозно Шана. — Не мога да надуша нищо. Искаш ли да проверя? — В гласа ѝ отново се беше появила онази безпристрастна нотка като на професионалните медицински сестри. Той мразеше този тон; караше стомаха му да се свива на пропито с жлъчка кълбо. Под повърхността на спокойното „мога да се справя“ се криеха ненавист и отвращение.

— Няма да е зле — рече той със свито гърло. От произнасянето на тези думи болеше повече, отколкото при получаването на шибаната рана. — Байпасът пак се е изключил.

Невралният байпас, който шунтираше импулсите около разкъсването в частично регенерирания му гръбначен стълб, бе, меко казано, капризен; от три дни не беше презареждал софтуера му и някакъв необясним бъг в програмата караше байпаса неочаквано да се изключва от време на време. Тази част от съня бе абсолютно точна — той не можеше да мърда краката си, не чувстваше нито тях, нито каквото и да е друго под пъпа. Под широкия три инча белег, който Косал бе оставил на корема му, той бе мъртъв като заклана крава.

Изключването винаги му причиняваше кошмари и понякога той се будеше в локва от собствените си изпражнения и урина, която не можеше да усети, а понякога — ако бе лежал в нея достатъчно дълго, за да се притъпи обонянието му — не можеше дори да подуши. Това беше причината Шана да не спи вече в леглото му.

Една от причините.

— Аби: осветлението на една четвърт — рече спокойно Шана. — Изпълнявай.

Стаята се озари с мека децентрализирана светлина и тя отметна завивките. Той се насили да погледне. По чаршафите се виждаха единствено петна от потта му, която караше пижамата му да залепва за влажната му кожа — това означаваше, че изключването все още не беше пълно; той имаше някакъв контрол над червата и мехура си. Въздъхна с облекчение, което заплашваше да премине в треперене. Може би щеше да успее да стигне до банята, преди проклетият байпас да се рестартира.

Регенериращата терапия, която лекарите на Студията използваха, за да лекуват гръбначния стълб на Хари, имаше малко над деветдесет процента успеваемост — или поне така му казваха те. Погледнато от другата страна обаче, това означаваше десет процента неуспех и точно в тях се беше озовал Хари.

Така да се каже.

Вярно, че донякъде беше проработила — той бе получил някакъв уринарен и ректален контрол, както и ограничена чувствителност. Но дори тези частични придобивки ставаха жертва на гръбначния байпас. Той въздействаше чрез неврална индукция, подобна на използваната в директните кресла на Студията; когато се изключеше, всичко под кръста се прецакваше.

— Администратор?

Екранът върху нощното шкафче до леглото му проблесна, озарявайки стаята със студено електрическо сияние, и върху него се появи намръщеното лице на Брадли Уинг, болногледача на баща му.

— Администратор Майкълсън? Добре ли сте?

Шана го погледна, повдигайки вежди, и той кимна неохотно. Тя натисна вместо него бутона за гласов прием, за да не му се налага да се придърпва през леглото, използвайки само ръцете си.

— Да, добре, Брад. Добре съм.

— Чух ви да викате…

— Казах, че съм добре. Шана е тук, всичко е наред.

— Искате ли нещо, което да ви помогне да заспите?

В бутилката до екрана имаше почти половин литър „Лафройг“; киселият, йоден вкус на уискито все още пареше в гърлото му. Той видя изражението на лицето на Шана, която улови погледа му към бутилката, и се извърна намръщено настрани.

— Не се притеснявай. Само провери татко, чу ли? Виж да не съм го събудил.

— Успокоителните, които приема Работник Майкълсън…

— Не го наричай Работник Майкълсън. Колко пъти трябва да ти го казвам?

— Простете, Администратор.

— И престани да ме наричаш Администратор, по дяволите.

— Простете… простете, ъъъ, Хари. Часът… просто забравих, това е.

— Да, както и да е. Провери го.

— Ще го проверя, ъъъ, Хари.

— Добре.

Екранът помръкна.

Той не можеше да се насили да погледне Шана в очите.

— Хм, по-добре да ида да видя Фейт. Щом съм успял да събудя Брадли чак на първия етаж, сигурно съм ѝ изкарал акъла.

Шана се изправи.

— Аз ще отида.

— Не, не, не — настоя уморено Хари. — Връщай се в леглото. Вината е моя, аз ще го направя. И без това трябва да рестартирам — ще използвам тоалетната в коридора, за да можеш да заспиш.

Той подсвирна на количката и тя влезе в спалнята, жужейки и лавирайки между мебелите; сензорите за близост на автонавигационната ѝ система придаваха на движенията ѝ животинска плавност. Щом стигна до леглото му, простата команда „Роувър, стой!“ застопори колелата ѝ на място, но за всеки случай Хари дръпна и ръчната спирачка. Байпасът му го бе научил да не се доверява на микропроцесори.

Шана плъзна ръката си под мишницата му, за да му помогне да се изправи. Той наведе глава и не помръдна.

— Мога да се справя.

— О, Хари… — Гласът ѝ прозвуча толкова уморено, толкова неописуемо тъжно, сякаш произнасянето на името му можеше да обхване всичките му провали и цялата нейна прошка. Хари стисна зъби толкова силно, че ушите му зазвъняха.

— Връщай се в леглото — рече твърдо той.

— Иска ми се да ми позволиш да ти помогна — промърмори тя и за миг възлите в сърцето му се отпуснаха поне мъничко.

Той покри дланта ѝ със своята.

— Ти ми помагаш всеки ден, Шан. Само ти ми помагаш да продължа, ти и Фейт. Но трябва да ме оставяш да се справям сам с онова, с което мога, нали?

Тя кимна безмълвно. Наведе се надолу и леко го целуна по бузата, след което се върна при леглото си в нейната половина от стаята. Хари я изпрати с мрачен поглед, като я изчака да се пъхне под завивките и да се успокои.

— Лека нощ — каза тя.

— Да. Лека нощ.

Тя се обърна с гръб към него и събра пухената възглавница под главата си.

— Аби — каза той, — угаси лампите. Изпълнявай.

Спасен от тъмнината, той бавно и внимателно се прехвърли от леглото в седалката на Роувър. Трябваше да използва и двете си ръце, за да премести един по един мъртвите си крака на мястото им върху стъпенките. Остана да седи по този начин дълго време, както му се стори, дишайки тежко и загледан в ръцете си.

Беше превърнал тези ръце в оръжия, беше ги тренирал, докато не бяха станали смъртоносни като остриета. През последните години го бяха считали за най-изкусния жив специалист по ръкопашен бой. Единственото нещо, което напомняше за онези дни, бяха чупените по няколко пъти фаланги на пръстите му, които бяха покрити с избледнели белези.

В онези години се бе смятал за издръжлив. Едва по-късно, когато вече използваше ръцете си предимно за да си пъха глицеринови свещички в задника и да си прави клизма, той разбра всъщност колко е грешал. Първия път, когато Шана го чу да плаче и го намери да седи на тоалетната чиния с омазани в изпражнения юмруци, с които той, оставяйки по детски отпечатъци по мъртвите си бедра, се бе опитал да вбие в тях някаква чувствителност, някаква полезност, Хари разбра, че през цялото време се беше самозалъгвал.

Никога нямаше да е достатъчно издръжлив за това.

След като освободи спирачката на Роувър, той хвана колелата и грубо завъртя количката към вратата. Допреди няколко години бе използвал левикресло, но го беше продал; каза на Шана и на лекарите си, че според него магнитното поле на левикреслото не е екранирано както трябва и може би това е причината за софтуерните му проблеми. А всъщност мразеше проклетата джаджа и се страхуваше от нея. Всяка механична повреда, дори и лекото спадане в притока на енергия, щеше да го остави безпомощен и неподвижен. Роувър поне имаше колела.

Което не му пречеше да мрази и него.

Вратата се плъзна встрани при приближаването му; той се изтъркаля в коридора и сви към стаята на Фейт. Знаеше, че би трябвало първо да спре в тоалетната и да рестартира, но някаква ирационална упоритост не му позволяваше да се държи разумно. Дори да се случеше най-лошото, той нямаше да изцапа много; Роувър имаше тръбичка за урината и химическа тоалетна под седалката — макар че Хари тайно си мислеше, че ако някога стигне дотам, че да започне да ги използва, ще се самоубие.

Миризмата… Най-много от всичко се страхуваше от нея; самата мисъл за нея затъкваше гърлото му и пареше в очите му. Спомняше си твърде добре тая миризма: химическата воня на болест и нечистотии. Такава бе миризмата на Дънкан, след като нервният срив го изпрати надолу по спиралата на кастовата стълбица. Мъничкият апартамент, който бе споделял с баща си в Работническото гето „Мишън“, беше изолирал тази миризма, беше я концентрирал, беше я прогорил в него като клеймо от вътрешната стена на черепа му. Не остра, но плътна и някак загладена; не противна, а сладникава; наслояваше се в гърлото му, карайки го да се усеща сякаш се дави в сополите си.

Миришеше на лудост.

Екстрите на Роувър не бяха удобство; те бяха заплаха. Ако си позволеше да пропадне чак толкова, ако се примиреше, както го съветваха всички лекари, ако приемеше недъга си и се опиташе да се приспособи към него, тази миризма щеше да се прилепи завинаги към него. И той се страхуваше, че може да свикне с нея. Страхуваше се, че някой ден вече дори нямаше да я забелязва.

Роувър стигна до вратата на Фейт и спря. Хари допря нежно върховете на трите си пръста до нея, сякаш галеше бузата на дъщеря си, и тя безшумно се открехна с няколко сантиметра. Той прошепна на Аби да засили осветлението в коридора и къщата се подчини, увеличавайки постепенно интензитета, докато светлината не се разля върху леглото на Фейт и не озари разпиляната ѝ златиста коса.

Момичето спеше, разперило безгрижно ръце. В гърдите на Хари се разгоря свирепа болка и той не можа да отмести очите си от нея, докато бавното издигане и спускане на нощницата, покриваща гръдния ѝ кош, не привлече погледа му. Спомни си, че по същия начин беше гледал и Шана, когато Палас Рил лежеше привързана към олтара в Желязната стая, намираща се на върха на Сумрачната кула в двореца „Колхари“ в Анхана; спомни си облекчението — прилива на разсъдливост и целеустременост, — което изпита, виждайки, че тя е все още жива.

Никакво подобно облекчение не изпитваше в сегашните тъмни нощи, когато спираше до вратата на Фейт, за да погледа дъщеря си. Студеният ужас, който се криеше зад очите му, непрекъснатото очакване, че в някоя от тези нощи той ще надникне вътре и няма да види повдигането и спускането на гърдите ѝ, никога не изчезнаха; само се притъпиха. Той знаеше, с увереност, която граничеше с религиозно убеждение, че някой ден ще му я отнемат. Това беше основната нишка в съдбата му — на нищо ценно не му бе позволено да остава в живота му.

Прозрачната ѝ кожа — тя сякаш сияеше, озарена от топлината на погледа му, — косата ѝ с цвят на озарено от слънцето жито, класическата северняшка правилност на чертите ѝ, всичко това носеше само намек за британското наследство на Шана. В нея нямаше нищо, което да напомня за него. Приличаше изцяло на истинския си баща.

Биологичният ѝ баща — поправи се Хари. — Аз съм истинският ѝ баща.

Той си спомни с копнеж за бутилката уиски върху нощното шкафче. Трябваше да я вземе със себе си. Малко вътрешен огън щеше да му се отрази добре; тези среднощни часове бяха плодородна почва за мисли, по-тъмни от нощта.

Понякога, когато гледаше Фейт, той не можеше да не се сеща за Ламорак — за Карл. Карл Шанкс: второкласен Актьор, дребна звезда, добре изглеждащ фехтовач с незначителни умения в магията, някогашен добър приятел на Хари. Любовник на Шана. Нейният издайник.

Бащата на детето ѝ.

Ламорак беше предал Шана и Хари; Хари го беше предал на свой ред. Беше го оставил на мъчителите.

Беше го убил със собствената си ръка.

Дори сега, повече от шест години по-късно, беше достатъчно само да затвори очите си и да се замисли за миг и всичко се връщаше отново: как лежи на пясъка на арената с Косал, забит в корема му, над него се е надвесил Ма’елкот, а до него е проснат Ламорак. Сълзите на Шана капят по лицето му като първите капки на пролетен дъжд. Чувства как всичко започва да вибрира — от прекъснатия му гръбнак до зъбите, — когато хваща дръжката на Косал, за да активира магията на всепоразяващото му острие.

Можеше да усети как главата на Ламорак се отделя от тялото му с дрезгавото хрррт на откъсваща се от книга страница, когато притиска острието на Косал към шията на предателя.

Така е по-добре, помисли си той. Тази мисъл го спохождаше всеки път, когато се сещаше чие дете отглежда; всеки път си напомняше, че във вените на Фейт не тече кръвта на Майкълсън. Също като Томас Пейн, и Дънкан обичаше да напомня, че добродетелите не се наследяват; но същото важеше и за пороците.

Лудостта, от друга страна, се предава по наследство.

За миг се зачуди дали да не я събуди — една сънена усмивка на дъщеря му щеше да прогони всички тъмни сенки в главата му, — но знаеше, че няма да го направи. Никога не го правеше. Нямаше да си позволи да използва Фейт като лекарство против лошите си настроения.

След един последен, изпълнен с копнеж поглед към леко повдигащите се гърди той подкара Роувър по коридора към кабинета си. Когато черната тъга обхващаше сърцето му, единственото, което му оставаше, бе работата.

Но първо…

Той сви към банята за гости, която се намираше до кабинета. Облегалките на Роувър се прибраха, за да може да се прехвърли върху тоалетната чиния, използвайки вградения в стената парапет. Панталонът на пижамата му се закопчаваше на кръста с велкро, за да не се налага да го сваля, а просто да го остави да се свлече. Четирицифреният код, вкаран в апарата, който висеше на ремък върху облегалката на Роувър, изключи байпаса му и едно натискане на бутона го рестартира.

Докато софтуерът, който му позволяваше да върви, се презареждаше, докато краката му потрепваха и подритваха, докато червата и пикочният му мехур спазматично се освобождаваха от съдържанието си, Хари Майкълсън — който някога бе Каин — стисна зъби и очи, за да не потекат познатите сълзи на тайното му унижение. Защо не мога да се събудя? Моля те, Господи… или който там ме слуша. Само това искам. Само това искам.

Искам да се събудя.

3.

Хари се затътри обратно по коридора, олюлявайки се леко. Колкото и да беше добър байпасът, той никога нямаше да може да се сравнява със здрав гръбнак; до края на дните си Хари щеше да управлява краката си с дистанционно, сякаш бяха нечии чужди. До края на живота си щеше да бъде неподвижен от кръста надолу: вдървено, наполовина механично копие на Каин.

А сега, попита го среднощната студенина на празния коридор, как смята да живее с това?

Така, както живея с всичко останало — скръцна със зъби той за хиляден път или може би за милионен. — Ще се справя. Просто ще се справя, по дяволите.

Роувър го следваше безшумно; сензорите за движение на количката ѝ позволяваха да следва стопанина си на разстояние от точно две крачки, леко вляво. Когато Хари влезе в кабинета си, тя остана в коридора, притихнала до вратата. С въздишка на облекчение той се отпусна в напълненото с гел полипропиленово кресло — което му беше най-удобно — и облегна глава върху дланите си. Чувстваше се изпразнен, но същевременно и някак неприятно запълнен и плашещо крехък, сякаш червата му бяха натъпкани с яйчени черупки.

Той разтърка очите си и погледна към часовника, който мигаше върху вградения в бюрото екран: три часът и четиридесет минути. Стомахът му се сгърчи и изригна към гърлото му сок с вкус на вкиснало уиски. Хари отново преглътна и се намръщи на останалия в устата си неприятен вкус. Може би малко кафе щеше да помогне? Може би животът му изглеждаше толкова противен точно заради умората и познатия махмурлук?

За миг се изкуши да се обади на Тан’елкот в Екзозеума. Тази вечер би изтърпял дори разговор с врага — а Тан’елкот трудно можеше да се определи като такъв, не и след всичките тези години. И двамата си бяха причинили неща, които не можеха да бъдат простени — Хари доброволно си признаваше, че бе сторил повече зло, отколкото бе понесъл, — но това като че ли нямаше значение.

И без това нямаше да събуди огромния копелдак; Тан’елкот не беше спал от дванайсет или тринайсет години.

Не, мамка му. Не — каза си той. — Няма да го направя. Не и този път.

Разговорът с Тан’елкот щеше да го разсее само временно. Винаги ставаше така. Спокойствието, което Хари откриваше в компанията на другия мъж, не беше нищо повече от измама, просто дим и огледала. Нямаше да трае и час, след като се разделяха. Тук не се криеше никаква загадка; Хари не беше чак толкова заслепен, че да не разбира истинската причина да търси компанията на бившия император на Анхана: Тан’елкот е единственият жив човек, който се държеше с него така, сякаш той все още бе Каин.

Има още едно шибано нещо, с което трябва да приключа.

Той извъртя стола си към махагоновия рафт зад бюрото си и набра на пулта на кафемашината дванайсет дози юкатанско кафе. Машината зажужа съвсем незабележимо, колкото да му подскаже, че работи, докато отмерваше дозата зърна, мелеше ги и ги подправяше с канела. В каната закапа гъсто тъмно кафе, толкова силно, че само миризмата му бе достатъчна, за да започне да го освестява.

Докато чакаше каната да се напълни, той си играеше с клавиатурата на видеофона. Нямаше намерение да се обажда на някого или поне така си мислеше, но пръстите му сякаш предусещаха от какво има нужда: те въведоха един дълъг специфичен код.

Тъмният правоъгълник на екрана бавно започна да просветлява, наподобявайки мътно, облачно небе. Размазаното кафеникавокремаво петно постепенно се превърна в близък план на мъж с лице на бог. Вградените тонколони запулсираха в ритъма на речта; на думи, произнасяни от мек, топъл, невъзможно дълбок глас — глас, който не толкова се чуваше, колкото се чувстваше като подземна вибрация, предшественик на земетресение. Не беше нужно да се вслушва, за да разпознае думите; спомняше си ги ясно. Помнеше дори това небе и това лице.

Фигурата на Ма’елкот, очертана на фона на облаците, които бе призовал над Стадиона на победата, боботи със спокоен, утешаващ глас: Пусни го, Каин. Всичко е наред. Шшт. Лежи спокойно, отпусни се и го пусни…

Хари гледаше втренчено в стената на кабинета си, докато слушаше как гласът на Каин шепне от вградените тонколони в изкуствената реч на актьорското монологване.

*Майната му, няма да го пусна.*

*Никога не се предавай.*

*Никога.*

И той не се предаде. Продължи да се бори, всеки ден. Поне това дължеше на човека, който беше някога.

Хари въздъхна и неохотно нареди на екрана да се свърже със Студионет. Произнесе задължителните фрази, за да може Студионет да потвърди гласовия му отпечатък; миг по-късно от принтера му започнаха да излизат разпечатки на таблици с обновени данни. Той ги събра на снопче и ги прегледа. Хари изпитваше вродено недоверие към данни, които съществуваха само в електронен вариант в мрежата; може би защото бе израснал в сянката на Дънкановото налудничаво либертарианство.

Някога Хари бе притежавал обширна библиотека с невиртуални книги, със страници от истинска хартия и картонени корици — някои бяха от деветнайсети и двайсети век, с подвързани с кожа корици и с поръбени със злато страници. Винаги, когато бе възможно, Дънкан обучаваше Хари с помощта на книгите — колкото по-стари, толкова по-добре; той твърдеше, че не може да се вярва на нищо, отпечатано след Чумавите години.

— Печатните букви върху страниците — те са нещо, разбираш ли? Отпечатани веднъж, те са тук, в ръката ти. Повече не могат да бъдат променяни или редактирани, или цензурирани — ако го направят, ти ще видиш къде са били потъмнявани, изтривани или изрязани. Но електронният текст е поне донякъде въображаем; всеки може да го отвори и да го промени както си иска, за да угоди на политиката, която се провежда в момента. Не ми ли вярваш? Потърси в мрежата каквото и да е от Джон Лок. Потърси Ейбрахам Линкълн. Потърси Фридрих Ницше или Алистър Кроули. Сравни намереното с онова, което имаш в старите книги. Ще се научиш.

Тези книги отдавна вече ги нямаше, разбира се; стотици от тях, струващи хиляди марки, бяха продадени. Някои от тях, които имаха твърде деликатно съдържание, за да бъдат продадени — забранени творби на неличности като Шоу и Хайнлайн, и Пейн, — се намираха в запечатания трезор в имението Сангре де Кристо, което принадлежеше на патрона на Хари, Незаетия Марк Вило. Хари не можеше да държи подобни книги в къщата си, не и докато Дънкан беше тук.

Присъдата на Дънкан бе смекчена при известни условия. При първия намек за подривна дейност — притежаването на забранени литературни произведения например — сопитата щяха да забият ноктите си в задника на Дънкан и да го завлекат, вече не в Социалния лагер „Бюкянън“. Този път щяха направо да го киборгизират и да го продадат като Трудовак — а в робство Дънкан нямаше да изкара и една седмица; в сегашното си състояние нямаше да изкара и един ден.

Хари си спомняше спора между Дънкан и Тан’елкот, който двамата проведоха преди четири или пет години — когато Дънкан все още притежаваше достатъчно двигателен контрол, за да може да говори на глас.

— Ние смятаме, че видни от само себе си са истините: всички хора са създадени равни, а техният създател ги е дарил с някои неотнимаеми права…

Споменът накара Хари да се усмихне. Дънкан цитираше Джеферсън с висок язвителен тон — което означаваше, че Тан’елкот отново го беше раздразнил. Той често прибягваше към Джеферсън, когато Тан’елкот го притискаше в логическия ъгъл.

Сцената се появи пред очите на Хари като наяве: Тан’елкот седи до масата в кухнята на Аби, която изглежда като играчка до масивната му фигура. Каната с кафе в грамадната му ръка прилича на чашка за еспресо. Той е облечен в безупречно ушит костюм на Професионалист, а шоколадовите му къдрици са прибрани в старомодна опашка. Той се държи със спокойната учтивост на манекен, но в очите му проблясва нескрито веселие. Харесва му да спори с Дънкан.

— Пропаганда и нищо повече — боботи той и вдига важно показалеца си. — Каквито и да са били намеренията на този хипотетичен създател — чиито мисли се преструваш, че знаеш, — мога да ти каза следното: боговете не се интересуват от права. Няма никакви права. Или неправди. Има само сила и слабост. Аз самият бях бог и познавам още неколцина; нас ни интересува структурата на оцеляването. Човешкият живот се определя от връзките му с останалите; от дълга му към неговия род. Пред лицето на този дълг животът, свободата и търсенето на щастие са безсмислени. Онова, което наричаш права на личността, е фантазия, типична за културата на една пропаднала цивилизация.

— Фашистки копелдак! — изхриптя възторжено Дънкан. Очите му се въртяха като безформени стъклени топчета, но гласът му беше ясен и по-силен, отколкото през последния месец. — Не може да се разчита на фашистите — първото нещо, което се жертва в името на доброто на държавата, е истината.

— Хм. Както кажеш. Щом не искаш да повярваш на моите думи, питай снаха си; тя е доста слаб бог, дефектен и провалил се бог, но все пак бог. Питай Палас Рил къде в нейната йерархия за оцеляване се подреждат правата на личността.

— Няма да тръгна да споря с теб за богове, самодоволен кучи сине — изграчи Дънкан.

Беше прекарал целия ден в седнало положение, привързан през гърдите с каиши към повдигнатия гръб на сгъваемото си походно легло, чиито колелца бяха застопорени край масата, където седеше Тан’елкот. Между кичурите на оредялата му бяха коса се виждаха изпъкнали, потрепващи вени; очите му се въртяха, ръцете му трепереха неконтролируемо и от единия ъгъл на устата му се стичаше пенеста слюнка, но съзнанието му в общи линии беше ясно.

Още тогава споровете за политическата философия като че ли бяха единственото нещо, което успяваше да задържи вниманието на Дънкан. Преди автоимунното разстройство, което прогресивно съсипваше мозъка му, да стане симптоматично, Дънкан беше професор по социална антропология, филолог и авторитет по въпросите на културата на Отвъдие. Винаги бе харесвал споровете, обичаше ги може би повече от всичко друго на света, включително и от семейството си.

Животът му едва не бе приключил в Социалния лагер „Бюкянън“ поради една-единствена причина: така и не се беше научил да си затваря устата.

Хари не можеше да спори с него. Нямаше подходящата настройка на съзнанието, за да подмята политически фантазии наляво и надясно. Винаги беше твърде зает да оцелява в реалността на своето съществуване, за да губи време в мечти за неща, които би трябвало да ги има. Понякога минаваха седмици, преди да успее да чуе свързано изречение от Дънкан, но Тан’елкот винаги успяваше да измъкне баща му от нирваната на тиха лудост, в която бе запечатан умът му.

Дънкан продължи:

— Не ми пука за боговете. Те не представляват интерес. Значение имат само хората. Значение има да проявяваме уважение един към друг.

— Уважавам онова, което заслужава уважение — отвърна Тан’елкот. — Да търся уважение там, където няма с какво да бъде спечелено, е детински брътвеж. И в края на краищата какво заслужава уважение освен службата? Дори твоят идол Джеферсън накрая се преценява по службата си към човешкия род. Цената на индивидуализма — целта му — е самореализацията, което е просто друга дума за суета. Ние не се възхищаваме на хората заради постигането на самореализация в живота; възхищаваме се на самореализацията, когато резултатът от нея носи блага на човечеството.

— Ха — рече Дънкан, избърсвайки брадичката си опакото на ръката си. — Може би самореализацията е единственият начин наистина да се служи на човечеството. Може би точно хора като теб му вредят. Когато ти се опитваш да „служиш на човечеството“, накрая превръщаш всички в овце. Наистина добре им служиш — осигуряваш им вечеря. Хората ядат овце. — Той извърна замъгления си поглед към Хари; познатите проблясъци в очите му сякаш го подканяха да се приближи до масата, да се включи в дискусията, сякаш казваха: Хора като теб. Моят син, хищникът.

Тан’елкот изхъмка някакво несъгласие.

— Овцете са изключително успешни като вид. Човечеството, поне в моя свят, не е. Вашият индивидуализъм неизбежно ви води до хора, които поставят собствените си желания над добруването на останалите — и то не на някои от тях, а на всички останали.

— Хора като Леонардо и Моцарт. Като Шарлеман и Александър.

— Хм. Освен това — произнесе Тан’елкот с нотка на категоричност в гласа, сякаш през цялото време беше водил Дънкан към неизбежния риторичен капан, — хора като Каин.

Точно тогава Хари реши, че се е наслушал достатъчно.

— Стига толкова — рече той. Тръсна чашата си твърде бързо и твърде силно върху масата; кафето се разплиска по повърхността ѝ. — Сменете темата.

— Нямах намерение да те засегна — рече тихо Тан’елкот.

— Не ми пука. Не съм засегнат. Просто ми писна да ви слушам.

Дънкан като че ли не го чу; или по-скоро го чу, но предпочете да не му обръща внимание.

— Каин донесе много добро на много хора…

— По чиста случайност — прекъсна го Тан’елкот.

— Не беше ли точно ти човекът, който не вярваше в случайностите?

— Хей! — повиши Хари глас. — Престанете и двамата.

Дънкан завъртя безсилната си глава към своя син.

— Просто се опитвам да се застъпя за теб, Трепач. — Треморът бе започнал да се промъква и в гласа му.

— Не е нужно да ме защитаваш, татко — рече Хари. — Просто искам да млъкнеш.

Зад катарактите в старческите очи на баща му се бяха струпали мрачни облаци, които спускаха завеса между съзнанието му и околния свят.

— Съжалявам… Много съжалявам…

И сега, докато седеше пред бюрото си в тази мрачна утрин, тези три думи го изгаряха отвътре. Как бе могъл да го каже? Защо трябваше да се държи като дете?

Колкото и да се залъгваше, отговорът бе пределно ясен. Раната, която бе останала след откъсването на Каин от живота му, тогава все още бе твърде прясна. Все още не беше преглътнал твърдата хапка, че повече никога нямаше да бъде този мъж. Никога повече нямаше да е толкова силен. Никога нямаше да е толкова уверен.

Никога нямаше да е толкова свободен.

Тогава все още не познаваше източника на болката си — не спираше да си повтаря: Имам всичко, което съм искал. Спечелих, мамка му! Тогава какъв ми е проблемът, по дяволите? Знаеше само, че болката не утихва; но в него оставаха само тъпото, животинско неразбиране и светски маниери на росомаха със зъбобол.

Скоро след това гласът на Дънкан се изгуби завинаги. В момента не можеше да си спомни дали баща му изобщо му проговори повече.

Хари дълго се взираше в пръснатите по бюрото разпечатки. Постепенно започна да осмисля цифрите. Исусе, грозна работа, помисли си той. Пренареди ги, събра ги на куп, разбърка ги и отново ги разпръсна по бюрото. Както и да ги подреждаше, не можеше да скрие бруталната истина.

Нямаше никаква шибана представа какви ги вършеше.

От шестте фискални години, през които той беше управител на Студията в Сан Франциско, четири бяха завършили на загуба; три от тях поредни, а сега нещата се влошаваха още повече. Беше поел най-печелившата Студия на Земята — флагмана на цялата система „Приключения без граници“ — и беше омазал нещата толкова здраво, че само транспортните такси на компанията „Отвъдие“ я задържаха на повърхността.

Нима това е загадка? — помисли си той с горчивина. — Нима някой е останал изненадан?

Той бе получил поста управител — и съответното издигане в кастовата стълбица до Администратор — в рамките на грандиозна рекламна кампания, прозрачен опит за смекчаване на катастрофалните последствия от последното приключение на Каин, „Заради любовта на Палас Рил“. В резултат на провала на това Приключение изгуби поста си предишният директор Артуро Колбърг, а репутацията на Студията се оказа безнадеждно съсипана. За няколко седмици Хари се оказа най-прочутият човек на Земята — „Заради любовта на Палас Рил“ стана най-популярното Приключение в историята, поставяйки рекорд по продажби, който досега, седем години по-късно, все още не беше победен — и той можеше да причини неизчислими вреди на индустрията. Затова те го подкупиха.

Това е твърде меко казано — помисли си Хари. — Не ме подкупиха. Направо ме купиха.

Купиха го с възможността да живее спокойно с жената, която обичаше. Купиха го с възможността да отгледа дъщеря си като Администратор. Купиха го с възможността да опознае отново баща си. А в замяна?

От него се очакваше само да седи зад бюрото и да си затваря устата.

Един от новите му колеги, управителят на Студията в Санкт Петербург, беше представил ситуацията особено убедително по време на първата им среща, няколко седмици след повишението на Хари:

— Може би най-значимото умение на ефективния Администратор е да развива способността да не прави нищо. Да разбираш кога може да не правиш нищо, е далеч по-важно от това да знаеш какво да правиш.

И ето я философската обосновка за това да бъде добро момче, да си седи спокойно и да брои дните до пенсионирането си. Подобно самосъзнание ни превръща в страхливци, помисли си Хари.

Имаше силата да оцелява ден за ден. Но когато погледнеше в дългия тъмен тунел на остатъка от живота си, той виждаше твърде много подобни нощи, в които седи зад бюрото си в три през нощта, втренчил поглед в абсолютния факт, че днешният ден ще бъде точно като вчерашния, утрешния и така нататък; дните ще пълзят един след друг в един безкраен свят, амин.

Ако извадеше късмет.

С няколко удара по клавишите той изкара на екрана поредното заявление, подадено в Социалния съд от адвокатите на Ейвъри Шанкс. Винаги, когато Хари беше в гадно настроение, както тази нощ, той разглеждаше нарастващия архив на делото „Бизн. Шанкс срещу Адм. Майкълсън“ и размишляваше за това какво би могло да се случи, ако правният отдел на Студията реши някой ден да го зареже.

Бизнесмен Ейвъри Шанкс — майката на Карл Шанкс, майката на Ламорак, ръководителя на електрохимическия гигант „Синтек“ — лично бе подала иск срещу Хари по обвинение в насилствен междукастов контакт няколко дни след приключването на „Заради любовта на Палас Рил“, още преди Хари да бъде изписан от болницата. Тя използваше юридическия отдел на корпорацията си като лични бойни кучета, засипвайки съда с безкрайни жалби. За основа на иска бе послужило спорното заявление, че статусът на Карл Шанкс като Професионалист можеше да се счита за формален в съответствие с дейността му като Актьор. Юристите на „Синтек“ продължаваха да настояват, че в очите на съда Карл трябва да бъде приеман като Бизнесмен.

Което, без защитата на Студията, щеше да е достатъчно Хари да бъде киборгизиран и продаден като Трудовак.

В най-мрачните си нощи Хари подозираше, че Студията не е закрила окончателно делото, защото искаше да има коз в ръкава за в случай, че той реши да прекрачи всички граници.

Хари затвори съдебния архив, огледа отново разпечатките, събра ги раздразнено на купчина, но мислите му непрекъснато се връщаха към делото…

Таксите бяха достатъчни, за да го съсипят. Доходът на Шана не стигаше за издръжката на семейството, дори и да ги нямаше съдебните разходи; тя все още имаше своята фанатично вярна публика, но общите ѝ приходи стабилно намаляваха. Вече дори нямаше директни зрители. Два пъти в годината прекарваше тримесечните си сесии в свободен режим, приключенията ѝ се записваха на микрокуб: иронично ехо на едно от нововъведенията на Колбърг, Дългия формат.

Да бъдеш богиня, си имаше своето очарование — ненарушимия покой на връзката ѝ с целия свят, умопомрачителното чувство за контакт с всяко живо същество в речния басейн на Великия Чамбайген, извисяващото чувство за пълен контрол над неизмеримата мощ, — но феновете ѝ бързо установиха, че записите осигуряват същия ефект. Дори само един запис. Тъй като за Чамбарая дните не се различаваха един от друг, записите по принцип се продаваха лошо. За да се привлекат директни зрители, за да се повишат доходите от продажбите и наема на записи, беше нужен сюжет. А Палас Рил не можеше да го предложи. Тя беше завършена; не ѝ беше нужно нищо, което реката да не можеше да ѝ осигури. Чамбарая не познава нуждата. А без нужда всичко останало са капризи.

Той тръсна глава, за да насочи вниманието си отново към диаграмите в ръцете си. Не помнеше от колко време се взира в тях с незрящи очи. Цифрите вече не притежаваха смисъл, който да може да разбере; бяха се превърнали в смътно заплашителни йероглифи, апокалиптично предсказание, написано в линейно писмо А.

Хари въздъхна и призна поражението си. Сгъна диаграмите веднъж, после още веднъж, след което ги натика в улея за отпадъци до бюрото си.

— Аби: позвъняване. Аудио-видео — рече той. — Екзозеумът на Студията. Частната линия на Тан’елкот. Изпълнявай.

Миг по-късно логото за изчакване на екрана се разпадна, отстъпвайки място на контрастния едноцветен образ на лицето на Тан’елкот.

— Каин. Поредната безсънна нощ?

— По дяволите — каза Хари, може би за милионен път, — щом аз трябва да те наричам Тан’елкот, то, мамка му, бъди така добър да ми викаш Хари. — Но възражението беше чисто машинално, по навик, и самият той долавяше неискреността в думите си.

Тан’елкот също я долови. Царствената му вежда се повдигна и бръчките край очите му едва забележимо се задълбочиха.

— Абсолютно вярно.

— Какво не е наред с екрана ти? Целият си оранжев, а контрастът е толкова зле, че изглежда, сякаш половината ти лице липсва.

Тан’елкот присви рамене и разтърка очите си.

— Екранът си е добре. Вече не мога да чета от монитора, а от непрекъснатото примигване на вашите електрически лампи ме боли глава. — Той извърна екрана така, че Хари да види голямата книга, която лежеше отворена върху бюрото му, и пламъка на маслената лампа до нея. — Но ти не си станал в този ранен час, за да ме укоряваш за лошата поддръжка на оборудването.

— Да — въздъхна Хари. — Чудех се, ако не си зает…

— Зает, Администраторе? Аз, зает? Боже опази! Аз съм, както винаги през всичките тези години, изцяло на ваше разположение, господин управител.

— Забрави — промърмори Хари. Не му бяха останали сили да изтърпи убийствената ирония на Тан’елкот. Той протегна ръка към изключвателя.

— Каин, почакай — рече Тан’елкот. Погледът му се отмести и той прекара длан през лицето си, сякаш искаше да изтрие чертите си и да се превърне в по-различен човек. — Моля те… Хари, извини ме за тона. Твърде дълго седях сам с горчивите си мисли и заговорих, без да се замисля. Ако пожелаеш, ще се радвам да се насладя на компанията ти.

Хари огледа изпитателно образа на Тан’елкот на екрана: тъмните кръгове под очите му, новите бръчки на някога идеалната му кожа и увисналите краища на устните му, които някога бяха познавали само усмивките. Мамка му — помисли си той, — и аз ли изглеждам зле като него?

— Мислех си — изрече бавно Хари — да сваря една кана кафе и да се домъкна при теб. Разхожда ли ти се?

Увисналите краища на устните на Тан’елкот леко се повдигнаха нагоре в жалко подобие на усмивка.

— В Гетото?

Хари повдигна рамене с демонстративно равнодушие, с което не заблуди нито себе си, нито Тан’елкот.

— Да речем. Навит ли си?

— Разбира се. Харесва ми старият ти квартал; намирам го за изключително стимулиращ. Също като в някой от древните ви научнопопулярни филми: океан от хищници, които се обикалят един друг. — Той наведе главата си към екрана и със сдържаното веселие на мъж, който пуска солена шега в препълнен ресторант, попита: — Кога за последен път си убивал някого?

Скритата под бюрото ръка на Хари напипа безчувствения белег на кръста му.

— Би трябвало да си спомняш. Нали беше там.

— Ммм, вярно. Но кой знае, може пък днес да ни провърви и някой да ни нападне.

— Да, може би. — Ако се натъкнем на банда слепи идиоти, помисли си Хари. — Добре. Идвам.

— След половин час ще съм при Южната порта.

— Ще се видим там.

— Точно така… — преди да прекъсне връзката, събеседникът му се усмихна. — Каин.

Хари поклати глава и презрително изсумтя в потъмнелия екран. После натисна изключвателя и установи, че устните му са се разтегнали в усмивка.

— Хари? Не се върна да си легнеш.

Той вдигна глава и усмивката му отново угасна. На прага стоеше Шана и го гледаше укорително иззад кичурите си разрошена от съня коса. На лицето ѝ все още се забелязваше избледняващото сияние на блаженство, умиращият призрак на свръхестествен покой — отново бе сънувала реката.

Прииска му се да хвърли нещо по нея.

— Да, аз… — Той наведе глава, опитвайки се да прикрие виновното изражение от лицето си, и махна с ръка към пръснатите по бюрото диаграми. — Реших да свърша малко работа.

— С кого разговаряше? С Тан’елкот, нали?

Той сведе поглед към юмруците, които бе опрял в бедрата си.

— Знаеш, че не ми се иска да прекарваш толкова много време с…

— Да, знам — прекъсна я Хари. Често влизаха в спор за това, а точно сега не му се искаше да го започват отново. — Ще изляза за малко.

— Сега? — Напоследък свръхестественият покой не се задържаше задълго на лицето ѝ; и сега вече беше изчезнал. — Ще излезеш навън посред нощ?

— Да. Понякога го правя. — Не добави на глас: „И ти щеше да го знаеш, ако прекарваше с мен и дъщеря си повече от шест месеца в проклетата година“, но неизречените думи увиснаха между тях, отравяйки въздуха.

Тя отметна косата си назад и лицето ѝ придоби напрегнато, застинало изражение, което Хари помнеше твърде ясно от лошите стари дни, когато и двамата не можеха да отворят устата си, без да започнат да се карат.

Лошите стари дни? Кого заблуждавам? — помисли си той.

Това са лошите стари дни.

— Ще се върнеш ли за закуска? — попита тя; след което не се сдържа и му нанесе удар под кръста: — Или пак ще трябва да лъжа Фейт за това къде си отишъл?

Хари се накани да ѝ изръмжи нещо, но се спря. Кой бе той, че да се оплаква от ударите под кръста? Въздъхна тежко и поклати глава.

— Не. Не, ще се върна за закуска. Виж какво, Шана, съжалявам. Понякога просто искам да поговоря с някого…

Когато видя изражението на лицето ѝ, му се прииска да си беше отхапал езика преди тези последни думи.

Очите ѝ почти се затвориха и устните ѝ се свиха в болезнено тънка линия.

— Понякога дори си позволявам да се надявам, че може да поискаш да поговориш с мен.

— О, Шана, недей… виж, ние разговаряме. — Наистина беше така; понякога дори успяваше да я изтърпи, когато за милионен път повтаряше лекцията за това Колко Е Лесно Да Бъде Щастлив, ако просто се остави Да Бъде Носен По Течението, и други подобни глупости. Хари се извърна настрани, за да скрие изражението на лицето си. Шана не беше виновна и той за пореден път си обеща да не си го изкарва на нея. — О, забрави. Излизам.

Той пъхна и последните разпечатки в улея и се изправи. Шана пристъпи напред, сякаш можеше да го спре.

— Иска ми се да бъдеш по-внимателен с Тан’елкот. Не можеш да му вярваш, Хари. Той е опасен.

Хари я заобиколи, като внимаваше да не я докосне по пътя си към вратата.

— Да, такъв е — рече той и продължи по коридора, измънквайки под носа си: — Какъвто бях и аз някога.

Отзад, с безкрайното си бездушно търпение, го следваше Роувър.

4.

Шана го гледаше как се отдалечава, облегната на прозореца на кабинета му, притиснала пламналото си чело към студеното стъкло. Черният силует на неговия даймлер найтхоук пое по дългата, гладка, компютърно разчетена траектория към ниските облаци.

Тя тъгуваше по реката.

Четиридесет дни — помисли си тя. — Това всъщност са само пет седмици — добре де, шест. За шест седмици мога да изтърпя всичко.

След четиридесет дни, точно в 09:00 часа, щеше да започне смяната ѝ като богиня. В 08:30 тя щеше да си сложи респиратора, да легне в ковчега за свободен режим и да затвори капака; щеше да лежи неподвижна върху гел-леглото, докато течаха безкрайните минути на балансировката на масата — трансферът в свободен режим изискваше изключително точна обмяна на маса/енергия между вселените, — и през тези бавно изминаващи секунди тя щеше да тръпне в сладко очакване на беззвучния, разтърсващ съзнанието гръм на прехвърлянето в свободен режим. В очакване на първите нотки от Песента на Чамбарая: дълбокият, бавен приветствен химн, който щеше да напълни сърцето ѝ, събуждайки към живот ответната мелодия. Два пъти в годината, по три месеца наведнъж, тя можеше да бъде част от реката.

Два пъти в годината можеше да бъде цяла.

Никога не каза на Хари как копнее за тази музика; никога не му каза колко пуста и празна се бе превърнала Земята за нея. Обичаше го твърде много, за да му каже колко е мъчителна самотата в леглото ѝ. Не можеш ли да го разбереш? — проплака сърцето ѝ към отдалечаващата се кола. — Не виждаш ли колко съм самотна?

Сълзите бавно потекоха по бузите ѝ. Как да живее, когато в сърцето ѝ има само спомени и надежда?

— Мамо? — разнесе се колебливият глас на Фейт зад гърба ѝ. — Мамо, добре ли си?

Шана се отдръпна от прозореца. Не си направи труда да изтрие сълзите си; връзката, която съществуваше между тях през тази половин година, не им позволяваше да се лъжат една друга.

— Не — призна тя. — Много ми е тъжно днес.

— И на мен. — Фейт разтъркваше очите си с юмручета, докато влизаше бавно в кабинета. Шана я пресрещна и я вдигна на ръце, изпъвайки пижамката ѝ и отмятайки от лицето ѝ рошавите златисти кичури. Фейт въздъхна и облегна бузата си на рамото на Шана. — Липсва ти реката, нали?

Шана кимна безмълвно. Тя седна на диванчето до прозореца и настани Фейт в скута си; после се обърна и погледна към облаците, озарени от оранжевите светлини на града.

— И аз — рече сериозно Фейт. — Липсва ми музиката. Когато си у дома, винаги е тихо — понякога дори ми става страшно.

Шана прегърна силно дъщеря си, усещайки остро колко е дребно и крехко телцето ѝ, и притисна малката ѝ главица към рамото си. И все пак физическият контакт беше само слабо ехо на близостта и любовта, които споделяха, докато бяха свързани чрез реката. Фейт се роди точно девет месеца след битката на Анханските докове. Клетките, които един ден щяха да се превърнат в дъщеря ѝ, вече се бяха настанили в утробата ѝ, когато за пръв път докосна реката и се вля в Песента ѝ.

При обожествяването на Палас Рил същата сила се вля и в дъщеря ѝ.

— Липсваш ми, когато си тук — каза Фейт. — Чувствам се доста самотна без музиката. Но и татко има нужда от теб.

— Да — отвърна Шана. — Да, знам.

— Това ли се случи? Двамата се скарахте?

— Не, не се карахме. Вече никой не се кара с баща ти — отвърна отчаяно Шана. Тя погледна към скупчените облаци, в които се бе изгубил найтхоукът. — И мисля, че точно това е проблемът.

5.

Жилищният блок беше хлътнал под тежестта на двестагодишната занемареност. Опушените му стени почти не отразяваха светлината на пукнатия уличен фенер: самотният му, леко килнат настрани правоъгълник изпъкваше в тъмнината на нощта като прозорец към забвението.

Хари стоеше на натрошения паваж, загледан към задната уличка, към мястото, където знаеше, че все още се намира неговият прозорец: 3F, трети етаж отзад, най-далеч от стълбището. Три стаи и малък килер, където едва се събираше леглото на осемгодишното момче. В този килер той живя още един месец след шестнайсетия си рожден ден.

И прозореца, който можеше да се отваря безшумно, ако се постараеше повечко; при по-силна светлина — или по-млади очи — той сигурно щеше да забележи белезите от въжето върху древния алуминиев перваз.

Все още усещаше как намотаното въже се врязва в ребрата му от скривалището си между тънкия матрак и стоманената рамка на леглото му. Това въже беше спасявало живота му десетки пъти; понякога единственият начин да избяга от пристъпите на убийствен гняв у баща му бе да заключи отвътре вратата на стаята си и да се измъкне през прозореца, спускайки се по въжето на улицата. Там, сред проститутките, наркоманите и дебнещите секс маниаци, той се чувстваше в по-голяма безопасност, отколкото близо до баща си.

По-добре така, отколкото да вдишва вонята на безумие в тесния апартамент.

— Някога смятах — обади се до рамото му Тан’елкот, — че разбирам защо идваме тук. Мислех, че искаш да си спомниш какво невероятно пътешествие е представлявал животът ти. Оттук може да се види както началото на това пътешествие — той кимна с глава към блока, след което се обърна и погледна заострената кула на Студията, намираща се само на три километра оттук, — така и върхът на постиженията ти. Контрастът, меко казано, е потресаващ. Но това очевидно не ти носи удовлетворение.

Не беше нужно Хари да поглежда към Тан’елкот, за да знае какво изражение е застинало на лицето му: маска на учтив интерес, прикриваща хищен глад. Бившият император живо се интересуваше от всичко, което можеше да причини болка на неговия спътник. Хари не се обиждаше; беше си заслужил този интерес.

— Не идвам тук заради това — мрачно отвърна той.

Той се обърна и погледна към рушащата се сграда, надвесена над напукания паваж; към полутъмните барове в мазетата на всеки ъгъл, изпълнени със звуците на силна музика и обезпокояващо неподвижни хора; към банката за храна, където родители с празни погледи и техните мълчаливи деца вече се нареждаха на опашка за закуската, до която оставаха още два часа. Наблизо се размърда дрипава купчина от опърпани дрехи, разкривайки клошар в последния стадий на продължителното му падение: шарещия, неориентиран поглед на изгорелите му от метанола очи, носът и горната устна проядени от гноясали рани. Той разтвори една найлонова торбичка и измъкна оттам своето съкровище — напоена с гориво носна кърпичка, която, треперейки, притисна към устата си, вдишвайки изпаренията.

Хари вдигна ръка, но бързо я отпусна: този кратък, безнадежден жест като че ли обхващаше целия район на гетото „Мишън“.

— Понякога трябва да си напомням, че пътят до дъното е адски дълъг.

Спомни си стария виц, който бе пропит с такава горчивина, че вече не беше смешен: Самото падане не е чак толкова зле — проблемът е внезапното спиране на дъното…

— Да не се каниш да скачаш? — попита бавно Тан’елкот.

Хари повдигна рамене и отново тръгна по улицата. Роувър го последва с жужене, спазвайки програмираното разстояние от две крачки.

Тан’елкот вървеше редом с него с тежкото величие на линеен кръстосвач, който се движи на бавен ход.

— Затова ли ме доведе тук? Надяваш се, че те мразя достатъчно, за да те убедя да скочиш?

— А не е ли така? — Той погледна с присвити очи огромния мъж. Тан’елкот носеше плетения пуловер и памучния панталон на стилен Професионалист, а тъмната му коса бе прибрана на тила в консервативна опашка. Възрастта бе смекчила резките очертания на лицето му, но титаническото телосложение на бог, какъвто беше бил някога, се бе запазило. Металическите ремъци на ампмод-сбруята, която носеше над пуловера, блестяха като ризница под светлината на уличните фенери. Човек лесно можеше да си представи, че улицата се тресе под стъпките му.

— Разбира се, че е така — съгласи се с лекота Тан’елкот.

Двамата прекосиха още една пресечка в дружеско мълчание, преминавайки от сянка към светло и обратно.

— Сънувах смъртта ти, Каин — рече най-накрая той. — Жадувах я точно както осъдените да попаднат във вашия християнски ад жадуват за забрава. Смъртта ти няма да ми върне империята, няма да върне любовта на Децата ми, но ще облекчи — поне за няколкото секунди, докато животът ти изтича между пръстите ми — страданието на моето изгнание.

Той наведе глава, сякаш оглеждаше тротоара.

— Но сторя ли го веднъж, душата ми ще бъде опустошена. Няма да има за какво повече да мечтая.

Хари заобиколи двама пияници, които се бяха подпрели един на друг, докато се опитваха да решат дали да се приберат у дома, или да рухнат право тук, на улицата; Тан’елкот с лекота ги изблъска с рамо встрани. Зад гърба му се разнесе злобно ломотене. Хари и Тан’елкот продължиха да вървят.

— Освен това трябва да призная — промърмори Тан’елкот, — че ще ми липсваш.

— Нима?

— За съжаление, да. — Той въздъхна. — Установявам, че все повече живея със спомените от миналото. Те са единствената ми утеха в заточението ми. Ти си единственият човек, който ги споделя; единственият жив човек, който наистина си спомня — и цени — някогашното ми аз. — Той разпери примирено ръце. — Колко сантиментално, нали? В какво противно същество съм се превърнал.

Тази стрела попадна твърде близо до целта за вкуса на Хари. Следващите две пресечки преминаха в мълчание.

— Ти не… — замислено започна Хари, но се спря. — Ти не си ли се замислял да се върнеш?

— Мислил съм, разбира се. Никога не съм спирал да мисля за дома; Анхана е мястото, където се родих и преродих. Най-тежката рана, която ми нанесе животът, е осъзнаването, че никога няма да усетя онзи вятър, онова слънце никога няма да затопли лицето ми, никога повече няма да стъпя на онази земя. Щях да си отида от живота щастлив, ако можех да вдишам поне последния си дъх в Анхана.

Могъщите рамене на Тан’елкот се повдигнаха и спуснаха.

— Но това е просто фантазия. Дори господарите ти да позволят подобно нещо, любимите ми Деца вече не се нуждаят от мен; за Църквата съм по-ценен като символ, отколкото като жив бог. А този бог все още съществува: Силата на Ма’елкот е функция на съвместната преданост на моите поклонници. Жреците на Ма’елкот и до днес използват тази сила, като творят чудеса по време на молитвите пред образа ми — Неговият образ по-точно, защото двамата с Него вече не сме едно и също.

Той въздъхна тежко.

— Не мога да си давам вид, че светът е спрял да се върти само защото не го движи вече моята ръка.

Хари кимна.

— Да, понякога нещата се омазват — каза той. — Досега би трябвало да си свикнал.

— Трябва ли? — Тан’елкот се спря, давайки си вид, че внимателно изучава опръсканата с урина стена. — И защо тогава аз трябва да намирам поражението си за по-търпимо, отколкото ти — твоята победа?

Хари изсумтя.

— Това е лесно: можеш да обвиняваш мен — отвърна той. — А аз кого да обвиня?

Шоколадовите вежди над огромните лазурни очи се повдигнаха, докато Тан’елкот обмисляше думите му.

— Ммм, точно така — призна най-после с унила полуусмивка, кимвайки замислено. — Ти притежаваш една изненадващо постоянна характеристика, Каин; винаги се оказваш малко по-умен, отколкото очаквам.

— Да, точно така. Аз съм гений с главно „Г“.

Тан’елкот потърка с пръст изпъкналостта на носа си, където Каин го беше счупил: единствения недостатък в съвършените му класически черти.

— Знаеш ли защо не оправих това счупване? — попита той и разпери дланта си така, сякаш за да пусне скрита в шепата си пеперуда. — По същата причина, по която промених и името си.

Хари го погледна и отново присви очи, припомняйки си образа на този мъж от дните, когато управляваше Анханската империя като император и жив бог. Тогава той се бе нарекъл Ма’елкот, фраза на езика пакуили, която се превеждаше грубо като „аз съм безграничен“. Ма на пакуили е първо лице единствено число на глагола „съм“; тан е миналото му време.

Бях безграничен.

— Така че всеки път, когато чуя името си — всеки път, когато видя отражението си — продължи Тан’елкот, — си напомням какво ми струваше подценяването ти.

Тонът му прозвуча отмерено, като заучена реч. През годините, прекарани на Земята, Тан’елкот все по-често говореше така, сякаш изнася реч пред публика, която съществуваше само в съзнанието му.

Хари изсумтя.

— Ласкател.

— Ммм, може би.

— Затова ли никога не се опита да ме убиеш?

Тан’елкот закрачи отново.

— Отмъщението е занимание за слаби умове — отвърна замислено той. — Отличителен знак за духовна беднота.

— Това не е отговор.

Тан’елкот просто сви рамене и продължи да върви. Миг по-късно Хари го последва.

— Може и да не съм те унищожил — промърмори бившият император, — защото ми е по-забавно да гледам как сам се унищожаваш.

— Много вярно казано — изсумтя Хари. — Всичко, което съм направил в живота си, е било за забавление на някого.

Тан’елкот изхъмка утвърдително.

Хари разтърка тила си, но пръстите му не успяха да прогонят натрупаното напрежение.

— Може би в края на краищата това е най-трудното за преглъщане. През живота си съм сътворил много гадости. Извършил съм и доста добрини. Но накрая нищо от това няма значение. Всичко, което съм причинил на другите, всичко, което са ми причинили на мен — победа, загуба, любов, омраза, на кого му пука? — всичко това има значение само защото е помогнало на някое копеле, което през живота си не съм виждал, да прекара няколко забавни часове.

— Наистина сме страхотна двойка — рече замислено Тан’елкот. — Нашите войни отдавна заглъхнаха, славата ни премина. Всъщност онова, което те притеснява, е, че животът ти е бил просто развлечение — или може би проблемът е, че вече не е толкова забавен?

— Хей, това ми напомня — рече Хари, — че скоро не съм те пращал по дяволите!

Тан’елкот се усмихна снизходително.

— Плаках, че нямам обувки, докато не срещнах човек без крака. — Той кимна към тротоара, към опърпания безкрак просяк, който дремеше в древната си ръчна инвалидна количка. — Погледни този човек; не се и съмнявам, че той е готов да се раздели и с последната си надежда за живот след смъртта, само за да се изправи дори за един ден на крака — дори да са толкова кекави като твоите.

— И какво от това? — попита Хари. — Той е по-сакат от мен. И какво от това?

В усмивката на Тан’елкот се промъкна хладина.

— Ти имаш много по-добра инвалидна количка.

— О, да — отвърна Хари и горчиво се изсмя. — Роувър е голяма далавера.

— Роувър? — повтори Тан’елкот и повдигна въпросително вежди. — Дал си име на количката си? Не оставяш впечатление за такъв човек.

Хари раздразнено сви рамене.

— Това е просто команден код. Без него гласовото управление не възприема заповедите.

— Но Роувър е кучешко име, нали? Като Верния… Фидо?

— Не е кучешко име — отвърна Хари, отвратен от себе си. — Това е просто шега. Започна като лоша шега и после не си направих труда да го променя.

— Не виждам какво е смешното.

— Да, нито пък аз. — Той сви презрително рамене. — Знам, че не ровиш много в мрежата. Знаеш ли нещо за телевизионните сериали от двайсети век?

— Само това, че са били доста инфантилни.

— Та сред тях имаше един, наречен „Затворникът“. Чувал ли си за него?

Тан’елкот поклати глава.

— Твърде сложно е за обяснение — рече Хари. — Роувър е… един изключително добър надзирател. Това е всичко.

— Ммм — изхъмка замислено Тан’елкот. — Мисля, че разбирам…

— Не ми се прави на голям философ — всеки път, когато ми пробутваш подобни глупости, започвам да съжалявам, че не те убих, когато имах тази възможност.

— Точно така. — Тан’елкот въздъхна. — И аз съжалявам понякога.

Хари го погледна, опитвайки се да измисли какво да каже; но после просто кимна и продължи да върви; Тан’елкот не изоставаше.

Известно време двамата мълчаха.

— Предполагам, че основният въпрос е: какво всъщност иска човек? — попита най-накрая Тан’елкот. — Дали сме щастливи с живота, който живеем, или искаме да променим живота си в по-щастлив? В края на краищата задоволството от настоящото положение е просто въпрос на серотонинов баланс, който лесно може да бъде постигнат чрез медикаменти.

— Наркотиците няма да променят нищо освен отношението ми. — Хари сви рамене, отхвърляйки тази мисъл. — А да променя целия ми живот? Нали точно за това се борих.

— Нима?

— И спечелих, по дяволите. Победих Колбърг. Победих теб. Получих всичко, което исках: слава, богатство, власт. Мамка му, получих дори момичето.

— Проблемът на хепиенда е, че всъщност нищо не е приключило.

— Майната му — рече Хари. — Аз заживях щастливо. Наистина.

— Аха, разбирам: значи щастието те доведе на тази улица, в този час, заедно с мен — промърмори Тан’елкот. — Винаги съм смятал, че да живееш щастливо в четири часа сутринта, би трябвало да включва сън в легло със съпруга.

Хари погледна към мръсния паваж под краката си.

— Това е просто… не знам. Знаеш ли, понякога късно през нощта… — Той поклати глава, прогонвайки мисълта. Пое си бавно дъх и помръдна с рамене. — Предполагам, че просто остаряването не ми се отразява много добре. Това е… О, майната му. Гадната криза на средната възраст.

Тан’елкот стоеше мълчаливо и неподвижно до него, докато Хари не вдигна поглед и не откри, че бившият император го гледа така, сякаш е лапнал нещо гнило и не може да го изплюе.

— Така ли наричаш отчаянието си? Гадната криза на средната възраст?

— Да, добре, все тая. Наричай го както ти е кеф…

— Престани — прогърмя Тан’елкот. Той отпусна дланта си с размерите на мечешка лапа върху рамото на Хари и го стисна с такава сила, че едва не му строши костите. — Не може да опошляваш болката, използвайки термини. Забравяш с кого разговаряш, Каин.

В очите на Тан’елкот проблясваха искри; този поглед държеше Хари по-здраво и от гигантската ръка.

— В това двамата с теб сме братя; чувствал съм същото, което чувстваш и ти, и двамата знаем, че на света няма думи, които да опишат и съдържат тази рана. Ние сме ранени, аз и ти, и времето не може да изцели тези рани. Те се влошават с всеки изминал час като рак, като гангрена. Убиват ни.

Хари наведе глава. Болката в гърдите не му позволяваше да отговори; можеше само да гледа втренчено и мълчаливо, със стиснати зъби, към покритите с белези кокалчета на пръстите си.

Зад гърбовете им се разнесоха пиянски гласове.

— Хей, тъпанари! Хей, шибаняци!

Хари и Тан’елкот се обърнаха. Двете пияндета, които великанът беше изблъскал с рамо от тротоара, сега приближаваха към тях. Когато преминаха, олюлявайки се, през светлото петно под уличната лампа, Хари видя метална тръба в ръката на единия. В ръката на другия проблесна двайсетсантиметрово метално острие.

— За к’ъв се мислиш, бе? — поинтересува се с пиянски глас мъжът с ножа, който въртеше главата си наляво и надясно, сякаш се опитваше да открие правилния ъгъл, под който да вижда по-ясно. — Кого ш’е блъскаш?

Мъжът с ножа вървеше пръв; Хари направи крачка напред, за да го пресрещне. Разчиташе негодника като улична табела. Ножът беше просто за показ — за сплашване, за самоуважение; осеминчов стоманен пенис, лъскав и корав.

Хари виждаше три начина за разрешаване на проблема. Можеше да се извини, може би да им купи питиета, да ги поуспокои, да погъделичка самолюбието им — те всъщност това искаха. Или можеше да извади палмпада си и да повика Социалната полиция, да изтъкне пред тези момчета, че е Администратор, а Тан’елкот е Професионалист и че ако не се отдръпнат, ги чака живот на Трудоваци. Най-лесно щеше да е просто да им каже кой е в действителност. Работниците се прекланяха пред звездите както всички останали и щяха да изпаднат във възторг от неочакваната среща на улицата със самия Каин.

Вместо това той леко се извърна с отпуснати ръце настрани, разкривайки само три четвърти от профила си на мъжа с ножа, и по нервите му пробягаха познатите искри.

— Знаеш ли, човек не вади нож, ако не смята да го използва.

— Кой казва, че не смятам да…

Хари се приведе за удар; левият му юмрук описа къса дъга и се вряза в носа на нападателя. Чу се влажно „пльок“ като от падането на мокра кърпа и главата на пияницата се отметна назад почти под прав ъгъл, така че вторият му удар — на десния юмрук — попадна точно под брадичката.

Хари леко залитна и се намръщи — байпасът нарушаваше равновесието му, караше го да прави излишни крачки и да се разкрие за ответния удар с ножа, но това вече нямаше значение. Пияницата залитна назад като отсечено дърво и се просна по гръб на паважа.

— Не става дума за това какво смяташ — каза Хари.

Юмруците му боляха и пареха.

Но това бе приятна болка. Той я посрещна с радост.

— Мама му стара! — ахна вторият пияница, забравил напълно за тръбата в ръката си. — Ти — аз те познавам! Ти си, нали? Тоест… не си ли Каин?

— Бях някога — отвърна Хари.

— Аз съм голям почитател…

— Благодаря. Сега чупката.

— Не, сериозно говоря, наистина съм…

— Вярвам ти. Сега се разкарай оттук, преди да съм те убил.

Пияницата се отдалечи, залитайки, като не спираше да си мърмори под носа:

— Мама му стара, мамка му, а стига, бе…

Тан’елкот кимна с глава към мъжа, който лежеше на паважа.

— Мъртъв ли е?

— Може би. — Хари сви рамене. — По-вероятно не е.

Войнственото настроение отмина също толкова бързо, както се бе появило, оставяйки след себе си пустота, горчивина и леко гадене. Ръцете му пулсираха, а устата му имаше вкус на кафе на зърна. Ето ме и мен, трийсет години по-късно: в гетото „Мишън“ пребивам пияндета.

Сега защо просто не отидеш и не го пребъркаш за дребни?

— Попита ме какво искам. Мога да ти кажа… — произнесе бавно Хари. — Мога да ти кажа точно какво искам.

Той срита с крак пияницата. Очите му не виждаха мъжа: в този пиян окървавен Работник, който се търкаляше по улицата с разбита физиономия, защото нямаше достатъчно акъл, за да отстъпи, той виждаше себе си.

— Искам да открия онзи, който не спира да ми се бърка в живота и да превръща всичко, до което се докосна, в помия — каза Хари. — Искам да се срещна с него. Не моля за кой знае какво: просто искам да споделя с него малка част от болката ми, това е. — Той притисна юмруците си към бедрата и процеди през зъби: — Искам тоя шибаняк да ми падне в ръцете.

— Ммм. Бих могъл да споделя желанието ти, Каин. — Ръката на Тан’елкот отново се отпусна върху рамото на Хари като одеяло и през тази физическа връзка премина потокът на разбирателството.

Хари се отдръпна.

Тан’елкот не отпусна ръката си, а просто я обърна, сякаш се опитваше да разчете линиите по дланта ѝ. Той се извисяваше над Хари, непроницаем, непрогледен, нечовешки плътен — силует на скала на фона на озарените от изгрева облаци.

— Внимавай както си пожелаваш — рече тихо той. — Един много мъдър човек от твоя свят е установил, че когато боговете решат да ни накажат, те изпълняват желанията ни.

Две

Богът на прахта и пепелта беше прекарал цяла вечност в дрямка, прекъсвана от ленив безспирен глад, преживяйки неспокойно сухата сгурия, в която се бе превърнал неговият свят.

И макар богът да спеше, самите му сънища поддържаха властта му, защото тя бе обслужвана от жреци, които дори не подозираха за съществуванието му. Църквата му не приличаше на църква, за религията му не се знаеше, че е религия, последователите му се кланяха на други богове или не се молеха на никого. Минаха години, преди да се пробуди напълно — но когато най-после се надигна, милиони се стекоха да му служат, макар да смятаха, че служат само на себе си.

Защото такава е силата на бога на прахта и пепелта: да заплита съдбите на своите последователи в тъкан с напълно непредвидим десен.

1.

Прохладният къснолетен следобед премина във вечер. Сянката на Божиите зъби се протегна на изток, за да погълне първо мините, изтривайки издигащите се над тях димни кули, след това Северозападния път и накрая да потопи в сумрак Трънова клисура, малката столица на Трансдея.

Посланикът на Манастирите в Трансдея, млад мъж, известен като Рейт от Анхана, седеше в неукрасения, нетапициран и изключително неудобен стол и се взираше с безизразните си, невиждащи очи в настъпващата сянка.

А колко смущаващи бяха тези очи: с бледия, синкавосив цвят на зимен лед, разположени върху тъмното, загоряло лице на туземец от пустинята Кориш. Поразяващият контраст превръщаше погледа му в притеснително и твърде опасно нещо; малцина успяваха да го издържат, а още по-малко биха се осмелили да опитат, ако знаеха колко дълбоко могат да проникнат тези бледи очи.

В късния следобед в Трънова клисура бяха пристигнали петима елфи. За пръв път Рейт ги зърна през същия този прозорец: потънали в прах, облечени с опърпани от пътя и изцапани дрехи, яздещи коне, чиито ребра се брояха дори под зелено-черните им чулове. Върху чуловете беше избродиран звездочелият гарван, герб на дома Митондион.

Рейт ги бе огледал внимателно, докато преминаваха по стръмната улица „Тор“, запаметявайки всяка раменна извивка и плетеница от коси, всяко избледняло петно върху ленените им туники, където платът се бе обезцветил под яркото слънце, всяка индивидуална подробност от стойките и жестовете им, която би могла да помогне при разпознаването им. Той беше излязъл на улицата от сенките на недостроеното посолство на Манастирите и прикривайки очите си с ръка от лъчите на ниското слънце, ги бе наблюдавал как отговарят на стражите при затворената порта на Трънова крепост, как после крилата ѝ се отварят широко настрани и елфите вкарват конете си през нея.

След това се прибра в посолството, отиде в кабинета си и седна на стола така, че да може да ги вижда по-ясно.

Седеше напълно изпънат, опитвайки се да диша в тон с едва долавящото се биене на собственото си сърце: шест удара за вдишване, три — пауза, девет удара за издишване, три — пауза. Когато сърцето му забави ритъма си, същото се случи и с дишането. Той постепенно изгради образите им в съзнанието си, извличайки от тренираната си памет подробности за гърбовете им, тъй като точно тях бе видял най-ясно: едва забележимите заострени уши, подаващи се изпод платиненорусите коси, преметнатия по диагонал ремък на кожения мях за вода, нечовешката грациозност на осанката, движението на раменете в ритъма на сдържаната жестикулация…

Лека-полека, с безкрайно търпение, той добавяше допълнителни детайли към образа: вплетените в коланите им тъмни кичури, белега на ръката на единия от елфите, лекото извиване на главата на друг, който шепнеше нещо на спътниците си. Това бяха подробности, които не беше видял, които нямаше как да види; те бяха създадени от собственото му развинтено въображение. Но след като ги изчисти и образите се появиха по-ярки пред вътрешното му зрение, те придобиха гъвкавост, раздвиженост и най-накрая се превърнаха в чиста, зрима истина.

След това в съзнанието му се материализираха и сенките на обкръжението им: лъснатият мраморен под, протъркан от многото крака — елфите пристъпваха почти безшумно по него, защото под нозете им лежеше дългият език на светлосин килим, който започваше от самия праг на вратата. Обзе го смътното усещане за огромно пространство с високи сводове, дъбови греди, почернели от пушещите факли.

Рейт изхъмка доволно. Това трябваше да е Тронната зала.

Той беше посещавал залата много пъти през последните месеци, тъй като бе изпратен тук от Анхана; спомените му за нея придадоха много повече подробности към сцената, отколкото би могъл да види със собствените си очи — от проблясващата стомана на церемониалните оръжия, които украсяваха стените, до точния цвят на слънчевите лъчи, които се опитваха да проникнат пред опушените стъкла на прозорците. Там елфите видяха Позлатения трон, а върху него седеше мързеливият, слабохарактерен крал марионетка на Трансдея: Китин, четиринайсети херцог на Трънова клисура. Рейт можеше да види дори шевиците по червено-златната роба на херцог Китин; използвайки я за мисловна котва, той завъртя възприятията си, за да види стаята така, както я виждаше Китин. И сега за пръв път успя да огледа добре лицата на елфите.

Не си направи труда да ги изучава отблизо; в чертите на елфите липсват бръчките, които времето и грижите отпечатват върху човешката физиономия, и поради тази причина те не разкриват нищо от характера им. За Рейт всички елфи изглеждаха горе-долу еднакво.

Интересуваше го повече какво ги бе довело в Трънова клисура, затова се взря в безмълвното движение на устните и езиците им; макар че той говореше съвсем малко езика на Първородните, те щяха да общуват на западен диалект заради херцог Китин, а четенето по устните е лесно, когато се извършва през безупречното му вътрешно зрение.

То винаги бе било един от най-полезните му таланти.

Рейт беше още момче, когато откри тази дарба: на тринайсет години, едва навлязъл в юношеството. В едно златисто утро той лежеше в леглото в стаята си, която се намираше над малката ковачница на баща му, и бавно се отърсваше от съня си. В този сън той целуваше Дала, шестнайсетгодишното момиче с гарвановочерна коса, което продаваше питки на ъгъла на Улицата на кожарите и „Въдичарска“; докато лежеше в леглото и си играеше с ерекцията, която бе получил в съня си, той си представяше как тя става от леглото и издърпва нощницата си през главата, представяше си как кръглите ѝ пълни гърди се поклащат свободно, как зърната ѝ се втвърдяват, докато се наплисква с вода от каната, поставена до леглото ѝ. В съзнанието си я видя как застава гола пред огледалото, заплита наново косата си и я навива около главата си в лъскав речен шлем, вместо да я остави да пада на дълги къдри по гърба ѝ; представи си как избира този ден, за да облече най-старата си блуза, онази, която той харесваше най-много, защото платът ѝ беше толкова изтъркан и мек, че прилепваше към извивките на тялото ѝ и загатваше за тъмните кръгове около зърната на гърдите ѝ.

Това си беше чиста фантазия, разбира се — ярките блянове на едно похотливо момче.

Но когато същата сутрин той отиде да купи питки за обяд на баща си, изчервен толкова силно, че не смееше дори да я погледне, Рейт установи, че тя носи онази същата блуза и че тази сутрин е избрала да направи косата си по нов начин, сплетена и навита около главата — точно както си я беше представял.

Това бе първият намек, че Рейт е роден за велики дела.

Не му беше лесно да усъвършенства дарбата си. В следващите дни и нощи, докато шпионираше при всяка възможност голото тяло на Дала, той установи, че развинтеното му въображение е повече пречка, отколкото помощ. Твърде често мисленият ѝ образ вдигаше ръцете си към гърдите, играеше си с тях и ги мачкаше така, както на него му се искаше. Твърде често си представяше как едната ѝ ръка се плъзга към коприненото гнездо между краката ѝ… и видението се разпръскваше в хаотични тъмни петна. Той установи, че ясните образи изискват определена студенина в съзнанието, определена безпристрастност; иначе виденията се размазваха, замъглени от собствените му желания, от сенките на неосъществени фантазии.

Но тези неосъществени фантазии имаха своя собствена сила, както Рейт откри един ден, докато я гледаше, като в съзнанието му се въртеше идеално оформен мислен образ на голите ѝ крайници, омотани в чаршафите. Дала срещна погледа му със срамежлива усмивка, протегна ръка, улови неговата и го поведе към спалнята си. В онзи ясен горещ летен следобед със същата срамежлива усмивка тя му отне девствеността.

Това бе и сладкото докосване на устните на собствената му съдба.

Той стана послушник на четиринайсет години и използва напредничавото образование, което можеше да получи единствено в посолството на Манастирите, за да увеличи силата си; обучението на Посветените на тялото и ума го научи на самодисциплина, с която безмилостно да задушава осакатяващите дарбата му желания. Сега той използваше ума си така, както някой друг монах би използвал меча си: като оръжие, което служеше на Бъдещето на Човечеството.

На двайсет и пет години той стана най-младият посланик в шестстотингодишната история на Манастирите — и дори Съветът на братята не предполагаше до каква степен решението им е било повлияно от скритата сила на желанията на младия монах.

Сега пред вътрешното зрение на Рейт се спусна мъгла, приличаща на пелена. Разтвориха се масивните крила на портата и две колони облечени в алени ризници артански стражници влязоха в залата, стиснали в готовност чудатите си, изстрелващи стоманени топчета лъкове. Те се разпръснаха в широката дъга на почетна стража.

Елфите ги следяха с нескрито любопитство, без да осъзнават значението на случващото се. Херцог Китин от своя страна скочи забързано от трона и падна на едно коляно, навеждайки глава, за да посрещне артанския вицекрал Винсън Гарете. На лорд Китин можеше да се разчита единствено в чисто церемониални ситуации. Никакви сериозни дела не можеха да се вършат в Трансдея без участието на истинските управници на тази земя.

Сърцето на Рейт заби ускорено.

Докато минаваше покрай елфите, Гарете като че ли им каза нещо с приятелски тон. Рейт се ядоса на мисловната мъгла, която му пречеше да узнае какво точно се случва на тази среща — ако можеше да чуе думите на Гарете, може би щеше да разбере значението на тези легати. Неведението го убиваше.

Както гладен човек жадуваше за храна, така и Рейт закопня да разбере как случващото се е свързано с Каин.

Но внезапният прилив на желание разкъса концентрацията му и видението изчезна; сега пред очите му се ширеше единствено гледката от прозореца в недостроеното посолство. Той изръмжа раздразнено, затвори очи, покри ги с длан и се опита да се съсредоточи отново. Забави дишането си, преброявайки до девет за вдишване, три за задържане, дванайсет за издишване, и Тронната зала отново започна да се появява в съзнанието му.

— Глава ли ви боли, магистре Посланик? — разнесе се мазно-загрижен глас зад гърба му. — Не искате ли чаша чай от върбови кори? Аз си направих.

Образът на залата изчезна от съзнанието на Рейт още щом отвори очите си и погледна към Птолан, новоназначения Главен домакин на посолството, дебел и вечно объркан Непосветен, на когото очевидно му бе достатъчно да прекарва дните си в приглаждане на непокорните остатъци от посивелите си коси, тананикайки си нещо неразбираемо под носа. Птолан стоеше под арката, недалеч от малката желязна печка, която държеше до писалището си, за да се топли — заради вродената му леност неговата увиснала, отблъскващо бледа плът не можеше да намери топлина дори в този летен следобед. Той се усмихна очаквателно на Рейт, докато наливаше вода от малката медна гарафа в чайника.

— Благодаря ви — отвърна Рейт с леден тон, — но не.

— Чаят ще зачерви малко бузите ви — рече Птолан с тон, който сигурно смяташе за окуражаващ. Собствените му бузи бяха покрити с петна, червени като устни на проститутка. — Втората запарка не е по-трудна от първата, нали знаете? Това е, как да кажа, споделяне, нали знаете? Братска постъпка. Знам, че сте започнали като Посветен, но ние от обслужващия персонал правим нещата малко по-различно…

Вместо да отговори, Рейт го изгледа със смразяващ поглед — от онези, които използваше, за да сплашва слабаците. Птолан преглътна и погледна встрани, хихикайки нервно.

— Доставете си удоволствие, хехе, сигурно често го правите. Аз, ъъъ, аз просто… — Той потри ръце и отново захихика. — Аз просто, ъъъ, ще направя чай за двама и ако решите…

— Не искам да… — започна Рейт.

— О, не ми представлява никаква…

— Не искам — озъби се Рейт — да ме занимавате с глупости.

Той подпря главата си на неудобната резбована облегалка и затвори очи.

— Махайте се.

Няколко убийствено дълги секунди Рейт успяваше да извика пред мисления си взор единствено образа на стоящия под арката Птолан, който беззвучно отваряше и затваряше устата си като гладно пиле. Когато колебливите стъпки заглъхнаха в преддверието, Рейт успя да регулира дишането си; скоро замъгленият образ на Тронната зала се появи отново.

Въпреки че Гарете стоеше изправен до Позлатения трон, на който седеше лорд Китин, нямаше никакво съмнение кой е истинският управник на Трансдея. Артанският вицекрал излъчваше спокоен авторитет, който не можеше да бъде сбъркан; самият лорд Китин не отваряше уста, без първо да погледне към Гарете, търсейки някакъв знак за одобрение по изпитото му лице.

Рейт все още не бе успял да се концентрира достатъчно, за да долавя думите им, но смътното възприятие на лицето на Гарете му позволи да разчете една дума от устните на вицекраля: Диамантената мина.

Рейт кимна на себе си и позволи на видението да се разпръсне. Значи легатите на Митондион бяха дошли заради Диамантената мина; той беше предупредил Гарете, че Митондион няма да остане равнодушен — всички нечовеци се поддържаха, — но вицекралят твърдо бе отказал да се тревожи за някакъв проблем, който все още не се е появил.

Диамантената мина беше резерватът на джуджетата в Трансдейските хълмове, който те с типичната си нечовешка дързост наричаха „свободно владение“. Проблемите бяха започнали преди около година — преди Рейт да бъде изпратен тук като посланик, — когато децата и възрастните на джуджетата започнаха да се разболяват. Тъй като бяха родени и възпитани като миньори, джуджетата скоро разпознаха признаците на отравяне от метали. Вицекралят Гарете щедро — твърде щедро, по мнението на Рейт — разпореди разследване и използва артанските ресурси, за да открие причината. Когато причината се оказа изтичащите в подземните реки на Диамантената мина отрови от артанските металургични пещи, Гарете — отново твърде щедро — предложи да премести джуджетата в друг резерват, по-високо в планините и по-далеч от артанските минни операции.

Джуджетата отказаха, позовавайки се на някакви сантиментални дрънканици относно земите на прадедите им. Вместо това проявиха глупостта да започнат партизанска кампания срещу артанците, саботирайки минните им съоръжения и металургичните заводи, с надеждата, че ще направят рудодобива в хълмовете твърде скъп и артанците ще предпочетат те да преместят операциите си някъде другаде. Провалиха се в прилагането на основния принцип във воденето на война: Опознай врага си.

Военната технология на артанците беше по-развита дори от рудодобивната им технология; навлизането в Диамантената мина и арестуването на цялото ѝ население се беше оказало далеч по-евтино, отколкото щеше да им излезе преместването на минните операции. Онези, които се предадоха доброволно, бяха възнаградени с работа в мините, чиста храна и вода и удобни легла, върху които да си почиват; останалите, които оказаха съпротива срещу нахлуването, бяха избити като животни, каквито всъщност представляваха.

По личното мнение на Рейт кървавата ситуация можеше да се спести по много по-лесен начин: добавянето на малко повече силна отрова в подводните води на Диамантената мина щеше да реши проблема много по-бързо и икономично. Престореното добросърдечие на желание за помощ на Гарете, фалшивата му загриженост за съдбата на джуджетата само бяха влошили положението — те бяха вдъхнали допълнителна смелост в душите на джуджетата и им позволиха да причинят значителни щети на мините, преди бунтът им окончателно да бъде овладян.

Рейт предположи, че нещо подобно се случваше в момента в Тронната зала. Гарете сигурно хъмкаше и въртеше очи, опитвайки се да отклони подозренията на елфическите легати; не разбираше в каква каша се беше забъркал. Нямаше представа за мощта на Митондион, която щеше да се развихри, в случай че избухне война — както, разбира се, и самите елфи нямаха никаква представа за мощта на артанските владетели на Трансдея.

Рейт предчувстваше, че пред него ще се разкрият необятни възможности — но възможности за какво и как трябваше да подходи към тях, за да успее?

Щеше да го разбере в мига, щом узнаеше как всичко това е свързано с Каин.

2.

Всеки, чийто разум е склонен към размишления и философстване, в един момент остава поразен от организационните принципи на историята. Формата, които тези принципи приемат, зависи изключително от специфичните мании на въпросния мислител. За монархиста историята може да представлява поредица от сблъсъци между велики лидери; за социалиста историята представлява борба между класите в икономическа гражданска война. Земеделецът вижда динамиката на населението, земята и снабдяването с храна; философът може да разсъждава за стремежа към власт или волята за обединение. Теологът — за волята Божия. По природа Рейт не беше мислител, но събитията, които се случиха по негово време, го накараха да осъзнае един от всеобщите организационни принципи, който толкова биеше на очи, че той непрекъснато се изненадваше как никой друг не го е забелязал.

Преди много време — когато той беше все още млад многообещаващ пламенен монах, току-що приет за Посветен в Анхана — този организационен принцип на историята се беше намесил в съдбата му и я беше разбил на парчета като глинен съд. Той я съгради отново парче по парче — и я закали, — но човекът, който се издигна от пепелта, вече не беше Рейт от Анхана, макар да отговаряше на това име.

В онези дни Крийл от Гартан Холд беше Посланик в Анхана. Рейт продължаваше да вижда образа му толкова ясно, сякаш човекът стоеше изправен пред него: грациозен и красив мъж, в чиито очи проблясва изключителният му интелект, брилянтен мислител с ум, който като горски пожар прескачаше от клон на клон. Посланик Крийл беше взел младия Рейт под крилото си, давайки му да разбере, че кариерата му ще върви само нагоре. Беше го окуражавал в изучаването на изкуствата на боя и шпионажа на Посветените и мисловните умения, които сега бяха най-мощното му оръжие.

Рейт бе наблюдавал с безпомощен ужас как Крийл умря от ръката на Каин.

В онзи ден той се закле в лицето на Каин, че убиецът няма да намери място, където да се скрие от отмъщението на Манастирите. Но след убийството на Крийл посланическият пост бе зает от онзи двуличен лентяй Деймън, който представи съвсем объркано и неясно случилото се пред Съвета на братята — не че това имаше значение; тогава всички смятаха Каин за мъртъв.

Убийството на Крийл отвори вратата за унищожаването на Рейт; като първия удар с чук на дърводелец, то застопори пирона на мястото му, в очакване на последния удар. Тъй като Крийл беше умрял точно в онзи ден — и тъй като в посолството настъпи голям хаос, — Рейт беше изпратен на допълнително дежурство в онзи съдбовен следобед, пет дни по-късно. Той седеше на писалището в скрипториума, обграден от безгръбначни Непосветени, и усърдно преписваше за пети път доклада си за убийството на Крийл.

Ако Каин не беше убил Крийл, Рейт щеше да се намира на Стадиона на победата; щеше да седи до баща си, честния благочестив ковач, който се гордееше с работата си в конюшнята на дома Джанър; до майка си, тихата вярна съпруга и домакиня, чиито любящи ръце винаги обгръщаха Рейт като мистичен пръстен, защитаващ го от всички злини на света.

Родителите му бяха от първите постъпили в Църквата на Любимите деца; особено майка му беше страстна последователка на Ма’елкот. Така че и двамата се намираха сред тълпата, която приветстваше процесията на Ма’елкот при влизането му в Стадиона на победата. И продължиха да го приветстват, докато не избухна бунтът и приветствените викове не преминаха в писъци.

Ако Рейт беше там, той щеше да се бие за тях. Щеше да ги спаси. Но го нямаше. Заради Каин.

Родителите му умряха в бунта. Заклани като животни.

Заради Каин.

Заради Каин той изкова себе си в оръжие.

Следващите години той посвети на изучаване на Каин и неговия народ, чуждоземната раса от актири. Превърна се във водещия експерт на Манастирите не само по въпросите за Каин, но и за актирите и техния свят. Самият Рейт бе открил произхода на загадъчните артанци, чуждоземците, които управляваха Трансдея; скоро след това Рейт убеди Съвета на братята да го изпрати като пръв посланик в артанския двор.

Светът повярва на онова, което му каза Църквата — че Каин е умрял на пясъка в Стадиона на победата. Рейт знаеше истината. Незнайно как убиецът на родителите му живееше някъде, самодоволно наслаждавайки се на кървавата си победа; Рейт го виждаше в сънищата си. И във всеки сън той повтаряше клетвата си.

Ще те накарам да научиш името ми.

Щеше да накара целия свят да научи името му; но не името Рейт. Сега то беше просто маска, костюм, който носеше, за да скрие истинското си лице. Рейт беше достатъчно крехък и трошлив, за да се пречупи от един-единствен удар — като някакъв глинен съд. Мъжът, който сега носеше лицето му, бе оръжие, острие от закалена стомана, която проблясваше под светлините на огнището. Само в най-дълбоките си, най-потайни сънища, в историите, които си нашепваше в тъмна среднощна доба, когато призраците му се скупчваха около сърцето му, само тогава се осмеляваше да се нарича с истинското си име.

Той се бе превърнал в Гибелта на Каин.

Детинско? Знаеше, че е така — но когато се беше заклел да го направи, той беше още дете. Сега, седем години по-късно, той се изчервяваше само при мисълта за унижението, което щеше да изпита, ако някой някога научи колко силно цени все още той детския си мелодраматизъм… ала това само го караше още по-силно да се вкопчва в него.

Приемайки това име, той се закле с ненарушима клетва. И сега чакаше и бдеше.

Сравнявайки историята на Каин с останалите, пазени в архивите на Манастирите, той откри една негова характеристика, която според него беше определяща. Във всяко от неговите начинания, от най-дребното покушение до епичната битка, която бе смазала ордата на Кулан при Серано, винаги се появяваше една повратна точка, един момент на равновесие, в който някакво негово действие решително променяше хода на събитията в нова, неочаквана посока.

По някакъв начин Каин стоеше зад всяка промяна в краткия живот на Рейт. Този урок се беше отпечатал в съзнанието му като клеймо от вътрешната страна на черепа.

Как се беше появила Империята? Каин беше спасил Анхана при Серано, а Ма’елкот триумфира над превъзхождащите го сили на Липке в Равнинната война. Откъде се беше появил Ма’елкот? Кейн му беше осигурил короната на Дал’канит. Как Рейт се беше превърнал в Гибелта на Каин? Как Гибелта на Каин беше изпратен като посланик на Манастирите при артанците?

Отговорът на всеки въпрос го отвеждаше до Каин.

Рейт си беше съставил едно основно правило, което криеше като най-тъмните си фантазии — никога да не действа, преди да разбере как определено събитие е свързано с Каин. Това правило бе определяло съдбата му почти седем години. Връзката можеше да е далечна, неуловима, косвена — но винаги съществуваше. По този начин той успяваше да поддържа постоянната си бдителност.

Вече не ставаше въпрос за отмъщение; о, точно то го беше повело по този път, но отмъщението бе част от онези разрушителни желания, от които той се бе отърсил така, както змия събличаше кожата си. Каин не трябваше да бъде наказан. Той трябваше да бъде заличен.

Нищо лично, вече не.

Та нали Каин също бе пионка на съдбата, както и самият Рейт? Каин не беше убил умишлено родителите му; просто такова е било предопределението им, сякаш самата Вселена беше решила да създаде Гибелта на Каин.

Рейт мислеше за себе си, за своята мисия — за мечтата си да стане Гибелта на Каин — като за метафора; точно както самият Каин се беше превърнал в метафора. За Църквата на Любимите деца на Ма’елкот той беше Принцът на хаоса, Врагът на Бога. Беше се превърнал в символ на най-първичните човешки инстинкти — егоизъм, алчност и агресия; символ на всичко, срещу което се бореше Църквата. Той представляваше онази част от човешката природа, която изправяше хората мъж срещу мъжа, жена срещу жената, онова самоунищожително кръвожадно чувство за непълноценност, което бе най-голямата заплаха за бъдещето на човечеството.

Това бе фундаменталната грешка на Църквата: издигайки Каин в статуса на Враг на Бога, тя подхранваше легендата. Самият Рейт беше предан елкотанин, каквито бяха и родителите му; поразяваше го фактът, че Църквата може да признае, че някой или нещо може да се противопостави на силата на Ма’елкот. Макар че според доктрината на Църквата противопоставянето на Каин, против волята му, бе послужило за прославяне на Ма’елкот, Рейт понякога подозираше, че може би е станало точно обратното.

С Каин никога не се знае.

И всичко това го отведе до едно просто заключение. За да подхване правилно въпроса с легатите на Митондион, Рейт трябваше да разбере каква е връзката с Каин.

За един ужасен, замаян момент той се зачуди дали това изобщо има някаква връзка с Каин; бездната на съмненията се разтвори под краката му и само трескавото мисловно катерене му попречи да пропадне в нея. Връзка имаше. Трябваше да има. И той щеше да я открие.

Това беше съдбата му.

3.

— Ммм, магистър Рейт? — Мазният глас на Птолан отново наруши концентрацията му.

Рейт отвори очи; през отворения прозорец в него се взираше тъмното нощно небе, осеяно с неясни звезди. Колко ли часа бе прекарал тук, пропускайки възможностите си? Той се извърна и рязко стана от стола с пламнало лице, внезапно изпълнен с гняв.

— Проклет да си в червата, Птолан — казах ти, че не искам…

— Простете, ъъъ, простете, братко, аз наистина… но брат Тале дойде и каза, че лампата на артанското огледало свети, а вие сте казали, че каквото и да правите, независимо дали е ден, или нощ, или…

— Добре — изръмжа Рейт. — В името на Джанто, не можеш ли да млъкнеш? Идвам.

4.

Деймън от Джантоген Блъф, Временен посланик на Манастирите в Безкрайния двор, погледна към препълнената зала и си позволи да се почувства умерено доволен. Оркестърът свиреше изумително добре; на огромния дансинг се поклащаха стотици двойки, а сред събралата се около него и в по-малките странични зали многолюдна тълпа се промъкваха десетки млади монаси, облечени в бели роби, които носеха табли с коктейли и аперитиви. Светлината идваше отвсякъде, сякаш самият въздух сияеше и пулсираше тихо в ритъма на валса, създавайки романтично настроение, по-ефирно и по-изкусително от пламъка на обикновена лампа — от което мъжете изглеждаха по-елегантни, жените по-красиви, а обстановката — абсолютно безупречна.

По време на шестгодишния мандат на Деймън като Временен посланик Манастирският бал се беше превърнал в основно дипломатическо събитие в анханския светски календар. Самият Деймън беше флегматичен, прагматичен мъж, който рядко намираше време за светски сбирки и ненавиждаше баловете, но не можеше да отрече ползата от едно такова събитие. Манастирите представляваха независима държава, която обаче нямаше граници, а анклавите ѝ бяха пръснати из всички познати земи. На тази най-неутрална от всички неутрални територии посланиците от всички правителства в цивилизования свят можеха да се срещат и да се наслаждават на компанията си, без да спазват протокола, забравяйки за пререканията и привилегиите.

В момента бе свидетел на точно един такъв пример: липкийският посланик и неговият пакулански колега си разказваха вицове, облегнати един на друг в пиянска прегръдка, въпреки пиратските набези между Пакули и Липкийската империя; а на дансинга джел’Хан от Кор, облечен в необичайната си, избродирана със злато мечешка кожа, се разсмя гръмогласно, когато графиня Майа от Каарн майсторски го завъртя в елегантен пирует. Обикновено безизразното лице на Деймън се изкриви в лека доволна усмивчица; помисли си, че никога няма да узнае колко войни, политически убийства и дипломатически конфликти бяха предотвратени от подобни балове.

Той не се беше стремил да получи този пост, нито се радваше на назначаването си — но работата си беше работа и Деймън бе доволен, че се справяше добре с нея.

Сред музиката и смеха той дочу слаби ядосани гласове. Те като че ли се носеха откъм Приемната зала, зад вратите с височина от три човешки ръста, и гневното им звучене подсказваше, че може да се пролее кръв. Всички монаси, които служеха като охрана на посолството, бяха истински ветерани, майстори на ръкопашния бой, способни да преустановят всеки бой, без да наранят или оскърбят който и да е от участниците в него, така че Деймън не се притесни особено — докато мелодията на валса не се разпадна в хаотична бъркотия от затихващи звуци.

До диригента стоеше мъж, облечен с ливрея в златните и сините цветове на Божиите очи, и размахваше категорично ръце. Балната зала моментално застина в неспокойно мълчание.

През тълпата си проправи път един послушник в бяло и покланяйки се нервно на Деймън, заговори толкова силно, че задъханите му думи прозвъняха в утихналата зала.

— Магистър Деймън, Патриархът, той… Очите, Сивите котки, арестуваха Хърн и Дженто, и, и, и вицепосланик т’Пас!

Горчиво-ледена вълна премина през тялото на Деймън и за миг той не можеше нито да помръдне, нито да каже нещо.

В балната зала настъпи хаос, докато посланици, делегати и придружители от всички нации започнаха да се търсят и да се събират в защитни групички. Оркестърът засвири императорския химн „Крал на кралете“ и когато първите му звуци се извисиха над всеобщия шум, вратите на залата се разтвориха. През тях нахлуха мъже със сурови лица и сиви дрехи, стиснали мечове в ръце. Зад облечените в кожа воини вървяха дузина придворни рицари с кървавочервените си бойни брони, ескортиращи малка група Божии очи.

Сред тях накуцваше ниската, облечена в черно фигура на Патриарха на Анхана.

Парализата напусна Деймън.

— Извикай магистър Досейн в кабинета ми, момче. Кажи му да се свърже през артанското огледало със Съвета на братята и да им съобщи, че сме нападнати, а посолството е окупирано от императорските сили.

Младият послушник се поколеба.

— Но аз не разбирам! Как се осмелява Патриархът…?

— Не е нужно да разбираш — сопна му се Деймън. — Трябва само да се подчиняваш. Когато магистър-говорителят изпрати съобщението, да разкачи огледалото и да го скрие далеч от чужди очи. Сега отивай!

Младежът подскочи като уплашен плъх и бързо се отдалечи.

Сивите котки се спуснаха през тълпата, а голите им мечове убедиха всички, че най-мъдрото решение е да чакат мълчаливо, да гледат и да се надяват, че Патриархът не е дошъл за тях.

Деймън срещна погледите на неколцина от най-близко стоящите монаси. Те се приближиха до него, отваряйки проход между наблъсканите тела. Деймън пристъпи в прохода и махна с ръка на оркестъра, който отново беше утихнал. В бездиханната тишина той срещна безизразния поглед на Патриарха на Анхана.

Ръстът на Патриарха беше по-нисък от средния; лицето му беше бледно и тежкото бреме, което носеше, му се беше отразило зле. Деймън знаеше от личен опит, че мъжът никога не прекарва по-малко от дванайсет часа на ден, занимавайки се с делата на Империята — и тези дванайсет часа често се удължаваха до двайсет. Косата, която се подаваше под меката черна кадифена шапка, имаше същия неутрален, неопределим сивкавокафяв цвят като на очите му, които се взираха в Деймън с познатата безизразна безпристрастност от дните, когато Патриархът бе все още Херцог по обществения ред.

Това беше преди Възнесението на Ма’елкот; в хаоса, който последва метаморфозата на императора, Херцогът по обществения ред пое юздите на властта, принуждавайки благородниците да го признаят за Наместник на империята. Скоро след като затвърди Наместничеството си, бившият Херцог оповести публично Доктрината за елкотанското Върховенство и се обяви за Патриарх на Църквата на Любимите деца на Ма’елкот.

Действайки винаги от името на Божествения Ма’елкот, Патриархът съсредоточи в ръцете си повече власт, отколкото някога бе притежавал императорът. Деймън тайно смяташе, че Тоа Сител, някогашен Херцог, а сега Наместник и Патриарх, беше най-опасният мъж на този свят.

— Ваше Сиятелство — изрече Посланикът с равен учтив тон. Не подгъна коляно и дори не преклони глава в поклон; в пределите на малката страна, оградена от стените на посолството, той бе пълноправен господар и не дължеше никакво уважение на нашествениците. — Предполагам, че можете да ми дадете някакво обяснение за това скандално поведение. Въоръженото ви нахлуване в тази сграда и задържането насила на граждани на Манастирите са повод за война.

Единственият отговор на Тоа Сител бе съвсем леко свиване на устните.

Деймън се изпъна и произнесе със заплашителен, отсечен тон:

— Вие не сте първият владетел, който се е заблуждавал, че разполага с достатъчно сила, за да наруши суверенитета на Манастирите.

— Извинявам се — отвърна учтиво Патриархът. — Никой не е пострадал и Империята не е имала намерение да нанася обида на Манастирите. Империята не завладява. Империята не атакува. Задържаните ще бъдат освободени веднага, щом се установи, че наистина са граждани на Манастирите, а не терористи, които са извършили държавна измяна срещу Империята: оскърбление на самия Бог. Позицията ни ще бъде изложена детайлно в официалното ни извинение до Съвета на братята. Може би ще продължим нашата дискусия във вашия кабинет, Ваше Превъзходителство?

— Може би е най-добре Ваше Сиятелство да обясни още сега, в присъствието на всички тук — отвърна мрачно Деймън, — защо е решил, че един от моите вицепосланици може да не е гражданин на Манастирите?

Патриархът дори не погледна към затаилата дъх тълпа, която поглъщаше жадно всяка негова дума.

— Жената, която нарича себе си т’Пас от хълма Нарнен — изрече с невъзмутим тон той, — е свързана с каинистите и дори е била чута да изразявала политическите си възгледи, което е равносилно на проповядване на каинизъм.

Думите му предизвикаха възмутен шепот и ахкания сред присъстващите — каква наглост от страна на този човек, пък бил той и Патриарх — и недоверчиво-възмутени погледи към мъжа и присъстващите Сиви котки.

Лицето на Деймън остана невъзмутимо, но вътрешно той се разгневи на подчинената си заради глупаво идеалистичната ѝ натура и на себе си, заради това че не беше избил тези глупости от главата ѝ.

— Това е доста притеснително, ако е вярно — но само притеснително, не и престъпление — рече спокойно той. — Доколкото ми е известно, изразяването на каинистки възгледи не се счита за държавна измяна.

— Това показва само — отвърна Патриархът с педантизъм, който преминаваше в скрита насмешка, — че са ви известни доста малко неща.

Думите му увиснаха в настъпилата продължителна тишина.

— От днес, в навечерието на Деня на свети Бърн, нека бъде известно на всички: няма да има покой за Божиите врагове. Предателите и терористите няма да намират убежище зад дипломатическия имунитет. Когато е застрашено благоденствието на Любимите деца на Ма’елкот, дори всеизвестното ни уважение към Манастирите трябва да отстъпи. Суверенитетът на Манастирите е временен; властта на Ма’елкот е вечна. Ма’елкот е най-висшият!

Патриархът, придворните рицари и всички Сиви котки удариха гърдите си със свит юмрук, сякаш всеки от тях заби кама в сърцето си, след което протегнаха ръцете си с разтворени длани напред, сякаш предлагаха кръвта си на своя Бог: символа на тяхната вяра.

Тоа Сител кимна отсечено на Деймън и тръгна, накуцвайки, покрай него към вратата, която водеше към вътрешността на посолството. Когато го подминаваше, той изрече тихо:

— Кабинетът ви, Деймън. Веднага.

Четирима дворцови рицари го последваха.

За няколко безкрайни секунди Деймън остана неподвижен, с бушуващи в главата си мисли; най-накрая успя да се вземе в ръце дотолкова, че да произнесе с решителен и достатъчно ясен глас, за да го чуе цялата зала:

— Този спор касае само Империята и Манастирите и ще бъде разрешен от тях. Нека той не попречи на забавлението ви. — Той махна с ръка на диригента и оркестърът засвири весел танц. Без да изчаква, за да види дали някой се включва в танца, Деймън се обърна и последва Патриарха.

Преди да излезе от балната зала, той даде знак на шестима от охранителите на посолството. Всичките бяха Посветени, специалисти в ръкопашен бой с облечени в доспехи противници. Не таеше никакви илюзии, че посолството му би могло да оцелее в сблъсък с мощта на Империята — но възнамеряваше да се погрижи Патриархът също да не оцелее. Ако въпросът не можеше да бъде разрешен по мирен път, той щеше да се разреши с кръв.

5.

Тоа Сител отпусна измъченото си тяло в масивното кресло зад огромното, покрито с белези писалище в кабинета на Посланика. С едната си ръка масажираше осакатеното коляно, а в другата държеше чаша с отлично тинаранско бренди, което бе намерил в скрина зад масата. Отпи една голяма ароматна глътка и погледна над ръба на чашата към Деймън, накланяйки леко главата си към рамото, което при него заменяше усмивката.

— Сигурен ли сте, че няма да се присъедините към мен?

Временният посланик му отвърна с леден поглед.

Тоа Сител въздъхна.

— О, отпуснете се малко, Деймън. Съжалявам за спектакъла в балната зала. Това беше просто представление — слухът за него ще се разнесе далеч зад границите на Империята още преди да е изминала седмицата, точно каквото беше намерението ми. Междувременно ще освободя хората ви и Църквата ще заплати всички репарации, които поиска Съветът. Така добре ли е? Ще оневиня служителите ви и ще поднеса официални извинения за нанесената обида — като добавя, че ако сред хората ви бяха открити каинисти, те щяха да получат същото наказание, което Имперското правосъдие определя на всички врагове на Бога. Но това са само подробности. Налейте си питие.

Деймън въздъхна и поклати глава, но отиде до скрина, взе си една чаша и си наля три пръста коришово кактусово уиски.

— Не мога да ви кажа какъв ще бъде отговорът на Съвета — рече той, — но те винаги са приемали с охота репарациите; Братята искат война не повече, отколкото го желае Империята.

Тоа Сител кимна одобрително и посочи с чашата си обзавеждането на кабинета: скъпа украса от изкусно резбовани мебели от твърда дървесина в лекия, въздушен стил, с който се отличаваха последните творения на майсторите на Анхана.

— Виждам, че още не сте сменили мебелите на Крийл.

Деймън сви рамене.

— Аз съм само Временен посланик. Нямам властта да правя промени.

— Ммм, да — всъщност никой не ви се доверява, нали? Никоя от фракциите в Съвета няма силата да изпрати тук свой собствен подлизурко, затова оставят вас: може би единствения честен човек в Монашеския дипломатически корпус. — Тоа Сител се засмя при мисълта за честен посланик. — Винаги съм ви се възхищавал, нали знаете?

Приятелският му тон постигна целта си: напрежението започна да се изтегля от лицето на Деймън и Временният посланик се настани на едно красиво канапе. Предпазливостта все още не го бе напуснала, но тя бе приемлива, стига Деймън да се успокои достатъчно, че да не направи някоя глупост — като например да заповяда на стоящите отвън монаси да нападнат дворцовите рицари, които пазеха вратата. Тоа Сител се зачуди дали Деймън изпитва колкото облекчение, толкова и разочарование; Посланикът очевидно се беше подготвил за благородно мъченичество.

— Честността не е чак такава добродетел — отвърна изморено Деймън. Той отпи от уискито си и продължи: — Казвам истината, защото такава е натурата ми. Не съм предразположен към лъжи. Това е същото, като цвета на косата ми или височината ми: нито е добре, нито е зле. Просто е така.

— Ммм, постъпвате, както сметнете за добре, така ли? — промърмори Тоа Сител развеселено. — Почти звучите като каинист.

Деймън изсумтя и поклати глава.

— Не се занимавам с политика.

— Нито пък те, ако се вярва на думите им. Те са философи.

Устните на Деймън се изкривиха в мрачна усмивка.

— Кажете ми, защо дойдохте тук. Едва ли е, за да обсъждаме тънкостите на каинизма.

— Точно тук грешите, приятелю — рече Тоа Сител. Той пресуши чашата си и преди да продължи, я напълни отново. — Утре е празникът на свети Бърн. Денят на Възнесението е само след три месеца, Деймън. Това ще е седмият фестивал на Възнесението, по волята на Ма’елкот.

Той вдигна наздравица към малкия елкотански олтар, който стоеше в ъгъла на кабинета, и отпи в името на своя Бог.

— Това ще е най-важният ден в моя патриархат. Сред най-наивните от нашите Любими деца има хора, които очакват самия Ма’елкот да се завърне на този ден.

Деймън кимна.

— Чувал съм тази приказка.

— Това е само приказка — рече Тоа Сител. — Възнеслият се Ма’елкот няма да се върне в плът; Той е трансцендентен, иманентен, вездесъщ. Няма нужда от физическа форма. Но Империята, от друга страна — Империята има голяма нужда от безупречен Фестивал на Възнесението, разбирате ли ме? Той представлява решаващият символ на доктрината за елкотанското върховенство. — Без да изпуска чашата от ръката си, той машинално предложи на олтара кръвта от сърцето си.

— Започвам да разбирам — каза Деймън. — Очаквате каинистите да направят опит да се намесят.

— Разбира се, че ще направят — отвърна с досада Тоа Сител. — Могат ли да пропуснат? Възможността е твърде добра, за да ѝ се устои. Разтурването на Фестивала не е кой знае какво — но да направят така, че Имперската църква да изглежда слаба и смешна — това заплашва самото съществуване на Империята.

Той отново пресуши чашата си. Каза си, че това е достатъчно; беше толкова изморен, че брендито вече беше завъртяло главата му. Стените на стаята като че ли се бяха приближили към него, а въздухът стана по-сгъстен, по-труден за дишане.

— До началото на Фестивала каинизмът ще се превърне просто в спомен; оцелелите каинисти ще бъдат твърде загрижени да оцелеят, за да рискуват да раздразнят Имперската църква. Бях небрежен, Деймън. Позволих им да стигнат твърде далеч и смелостта им нарасна. Сега трябва да бъдат смазани, преди наистина да ни навредят.

Деймън му отвърна с мрачен поглед. Тоа Сител подозираше, че Посланикът изпитва определени съмнения относно ползата от Империята за изпълнението на основната задача на Манастирите — постигането на върховенство на човешката раса над всички останали; той винаги се въздържаше от изказвания по въпроса. Съветът на братята открито поддържаше Империята като най-светлата надежда за човечеството. Непоколебимата преданост на Деймън към Манастирите не му позволяваше да обявява публично несъгласието си със Съвета, но вродената му честност не му позволяваше да се преструва, че го подкрепя — затова той никога не казваше нищо.

Тоа Сител въздъхна и си наля още едно бренди. Установи, че му действа неочаквано отпускащо да седи тук с мъжа, който — макар да не му беше точно приятел — нямаше нужда да манипулира и пред който не бе необходимо да поддържа изморителната маска на Патриаршеска непогрешимост. Той реши, че щом приключи работата си тук, ще се върне право в двореца „Колхари“ и ще спи до зори.

— Знаете ли — рече бавно той, — че точно в тази стая го срещнах за пръв път? Каин. Точно тук.

— Спомням си — отвърна мрачно Деймън.

— Разбира се, разбира се. Вие бяхте тук, нали?

Погледите им се срещнаха и бързо се плъзнаха по широкия килим, който разделяше събеседниците. Преди почти седем години те стояха в същата тази стая и гледаха как Посланик Крийл лежи на този килим, докато светлината на живота бавно угасва в очите му, след като Каин му бе строшил врата.

Тоа Сител често се чудеше дали днес светът щеше да е по-различен, ако в онази нощ бе постъпил правилно: ако беше наредил Каин да бъде убит като бясно куче.

— Каин бе причината да получите този пост — продължи да размишлява той на глас. — Вие станахте Временен посланик, след като той уби Крийл…

— След като го екзекутира — отсече Деймън.

Тоа Сител не обърна внимание на поправката.

— Всъщност заради него все още сте тук. Когато давахте показания пред Съвета относно обстоятелствата около смъртта на Крийл, думите ви не се понравиха нито на приятелите, нито на враговете му. Вие се оказахте по средата, настройвайки против себе си и двете страни — опасна позиция, но се оказа, че вие сте надарен с изключително чувство за баланс.

— Просто казах истината — отвърна Деймън, свивайки рамене; след това наведе леко главата си настрани и погледна с любопитство към Тоа Сител. — Откъде знаете за показанията ми? Протоколите на Съвета на братята са…

— Секретни, да, да — прекъсна го Тоа Сител, махвайки с ръка. — Просто от време на време тази тема за размисъл ми се струва доста развлекателна. Сам по себе си Каин наистина е въплъщение на злото, както го определя Църквата: безсърдечен убиец, който ни най-малко не се интересува от съсипаните от него съдби в стремежа си да удовлетвори поредния си каприз. Той предаде Нашия господар, но точно чрез това предателство се преобрази Ма’елкот. Той ме осакати — разби коляното ми дотолкова, че дори магията да не може да го оправи, — така че болката, която изпитвам при всяка стъпка, непрекъснато ми напомня за него. Но въпреки това той остави в ръцете ми управлението на Анханската империя. Възбуди бунтове, които едва не изпепелиха града до основи — Първата война за трона, както и Втората всъщност.

Сърцето на Тоа Сител внезапно се сви от мъка; Ташинел и Джарот, синовете му, които бе обичал безкрайно, неговите единствени деца, бяха загинали в Първата война за трона. Той прогони мисълта от главата си — това бе стара, позната болка, която винаги го връхлиташе под влиянието на алкохола — и продължи.

— Но освен това той спаси Анхана в битката при Серано. Убийствата му нямат чет… но не можем да забравим, че той направи огромна услуга на страната ни, убивайки онзи откаченяк Бърн.

— Когото точно вашата Църква направи светец — посочи Деймън.

— Не моята. Църквата на Ма’елкот. — Тоа Сител отново вдигна чашата си в жест на поздрав към олтара в ъгъла. — Забравяте, че аз познавах Бърн. Утре празнуваме жертвата му в името на Бог, не характера му. Като човек, той бе изнасилвач и убиец — по-лош дори от Каин, и аз нямам нищо против да го изричам на глас. В частни разговори.

Деймън се усмихна накриво, сякаш разтягането на устните му причиняваше болка.

— Вие също звучите донякъде като каинист.

— А, брендито е виновно — отвърна Тоа Сител и надигна чашата, за да поеме последните капки в нея, преди да я напълни отново. — Деймън, на всички трябва да им стане ясно, че каинизмът е измяна. Последователите му открито се обявяват за врагове на обществото и на Бог. Това няма да бъде толерирано в границите на Империята — дори да става дума за дипломати на Манастирите.

Деймън се намръщи.

— Не можете да очаквате от мен да диктувам политическите и философските пристрастия на гражданите на Манастирите — рече твърдо той.

Тоа Сител отново махна с ръка.

— Така е. Онова, което очаквам, е Съветът на братята да сметне за целесъобразно да изпраща хората с подобни възгледи някъде другаде — за да избегне проявите на преднамерено оскърбление на Империята и Църквата. В края на краищата — добави той мъдро — каинистката ерес не може да е популярна и в Съвета; сигурен съм, ако Каин не беше умрял на Стадиона на победата, вие щяхте да бъдете принудени да го убиете.

Деймън погледна мрачно чашата си и разклати брендито в нея.

— Има хора, които твърдят, че Каин е оцелял — че изчаква някъде извън този свят и когато Ма’елкот се завърне, той ще се върне заедно с него, за да се изправят един срещу друг в последната битка.

— Примитивно суеверие — изсумтя Тоа Сител. — Митът за „последния сблъсък“ винаги ще бъде популярен сред дилетантите — и несъмнено е разпространяван от каинистите. Възнамерявам да се погрижа никога да не получат шанса да изпълнят фалшивите си пророчества. Затова избрах да разговаряме насаме тук, във вашия кабинет, Деймън. Искам да разберете, че всичко, което върша, е в служба на човечеството, в което сте се заклели вие и всеки друг монах; каинизмът е общ враг, който може да бъде победен само с общи усилия.

Предишната предпазливост се завърна на лицето на Деймън с удвоена сила.

— Все още не съм убеден, че каинизмът е наш общ враг — рече той. — Какви общи усилия очаквате? Какво искате от нас?

— Най-вече от вас, Деймън — веднага отвърна Тоа Сител. — Времето ми притиска; не мога да си позволя да изгубя месец или шест седмици в размяна на куриери. Искам да разговарям с Рейт от Анхана, настоящия Посланик в херцогство Трансдея.

— Да разговаряте…? — Деймън се вцепени. — Как знаете…

— Вие имате един уред — мисля, че го наричате артанско огледало, — с който сте се сдобили от артанците, които сега управляват Трансдея. Обикновено го използвате тук, във вашия кабинет. Не познавам принципа му на работа; ще ви бъда много благодарен, ако го използвате, за да осъществите контакт с Посланик Рейт.

— Но, но, невъзможно е да знаете…

— За този таен уред? — Тоа Сител въздъхна и за последен път пресуши чашата си. — След като прекарах целия си живот в професионално събиране на чужди тайни, аз установих, че само по себе си това занимание ми доставя огромно удоволствие — отвлича ме от тежките държавни дела.

Той си позволи една от редките си лениви усмивки, удари с юмрук гърдите си и протегна напред дланта си.

— Нали знаете, че Очите на Бога виждат всичко. Ма’елкот е най-висшият.

6.

Тоа Сител внимателно наблюдаваше как подготвят артанското огледало за работа. Бяха му докладвали за това устройство, но той никога не го беше виждал и не знаеше как работи.

Артанското огледало представляваше кутия с размерите на пътна чанта, която Главният говорител Досейн от Джантоген Блъф разположи върху писалището на Деймън. След това Главният говорител свърза някаква тънка гъвкава жица с друга подобна, която влизаше незабележимо през прозореца. Едната от стените на кутията представляваше най-обикновено огледало, което като че ли беше просто посребрено стъкло, а отстрани имаше дръжка във формата на халка, която, изглежда, бе направена от злато. След като двете жици бяха свързани по начин, който Тоа Сител не можа да схване — Досейн като че ли просто съедини краищата им един с друг, както се присаждаше калем към плодно дърво, — Главният говорител се оттегли. Единият от помощниците му — наричан брат говорител — хвана дръжката и за кратко затвори очи.

Няколко мига преминаха в мълчание, след което братът говорител отвори очите си и каза:

— Приемам.

Деймън седна в креслото си с лице към артанското огледало; братът говорител хвана ръката му.

— Поздрави от Анхана — каза Деймън. — Посланик Деймън търси Посланик Рейт.

Тоа Сител се наведе напред, вперил поглед в устройството; отстрани изглеждаше, че Деймън гледа в отражението си и говори на себе си.

Отново настъпи мълчание, след което Деймън каза:

— Не много добре, Магистър Рейт. Това не е лично обаждане. При мен е Негово Сиятелство Патриархът на Анхана, който желае да разговаря с вас.

След кратка пауза Деймън каза с рязък глас:

— Но той знае. Не е зле да си припомните, Рейт, че някога Патриархът ръководеше Кралските очи. Предпочетох да не го обиждам с неискрени преструвки и предлагам да последвате примера ми… Много добре. Да, спомням си и бъдете сигурен, че това се отнася и за Патриарха. Изчакайте за миг.

Той пусна ръката на брата говорител и се обърна към Тоа Сител.

— Магистър Рейт ми напомни да не забравям колко е зает с посланическите си задължения — рече Деймън с ироничен тон. После стана и предложи мястото си на Тоа Сител.

Патриархът седна и погледна в огледалото. Към увисналите бузи се бяха прибавили дълбоки бръчки, а почти черните сенки от изтощение под очите го накараха да потрепне и да си обещае, че щом Фестивалът приключи успешно, най-после ще си вземе отдавна чаканата почивка, която от седем години си обещаваше.

После съсредоточи вниманието си върху работата.

— Как се използва?

Братът говорител протегна ръката си.

— Ваше Сиятелство трябва просто да хване ръката ми и да говори така, сякаш брат Рейт се намира в стаята.

Тоа Сител се намръщи и хвана ръката на брата говорител. Веждите му се сбърчиха още повече, когато лицето му в огледалото се размаза в сивкава мъгла, която после се съедини в нов образ: слабо лице на мъж със заострена брадичка и загоряла кожа, остър като нож нос между сближени очи с пронизващ орлов поглед. Венче от провиснали кестеняви коси ограждаше тонзурата му и той бе облечен в кървавочервените одежди на посланик на Манастирите. А тези очи… те бяха наистина смущаващи: бледосиви, почти безцветни, те изпъкваха върху мургавата кожа, мътни и безизразни, като хлътнали в черепа му парчета лед.

Едва ли беше по-възрастен от трийсетина години, може би около двайсет и пет, двайсет и шест годишен.

Тоа Сител с изумление го разпозна; макар да не се сещаше точно кога, той бе виждал този напрегнат млад мъж, може би преди години — за миг, без някаква особена причина, той отново се замисли за обърканата мрежа от съдби, които непрекъснато се сблъскваха една с друга.

Ах, проклятие — помисли си Тоа Сител. — Не трябваше да пия толкова.

— Ваше Сиятелство? — В гласа се долавяше леко раздразнена нотка. Рейт му говореше през уреда от стотици мили разстояние. Стаята, в която се намираше младият мъж, не можеше да се види; Посланикът сякаш плуваше в гъста сивкава мъгла. — Как мога да ви бъда полезен?

Тоа Сител изпуфтя през носа си. Не виждаше причина да си губи времето в размяна на учтивости или да говори със заобикалки.

— Вие, като гражданин на Манастирите, не сте поданик на Империята, затова не мога да ви заповядвам. Но Съветът на братята е наредил на всеки монах да ни оказва пълно съдействие и помощ в случай на необходимост. Което означава, че трябва да приемете искането ми като дошло от тях.

Рейт присви бледите си очи.

— Моля, продължете, Ваше Сиятелство.

— Предайте думите ми на вашия вицекрал Гарете. От днес изповядването, тайно или явно, на идеите на каинизма се обявява за държавна измяна в Империята и за оскърбление на Бога — започна Тоа Сител.

При тези думи в очите на Рейт се разгоря необясним пламък, сякаш зимното слънце се появи иззад гъстите облаци.

— Това е велик ден, Ваше Сиятелство, но… да предам на вицекраля? Не разбирам.

— Естествено, че разбирате, Рейт — рече сприхаво Тоа Сител. — Всеизвестно е, че не сте глупак. Освен това е известно, че сте получили настоящия си пост само защото сте водещият авторитет на Манастирите по въпроса за актирите.

Погледът на Рейт се съсредоточи върху него като слънчев лъч през увеличително стъкло; Тоа Сител нямаше да се изненада, ако откриеше на бузите си пришки.

— Не е възможно да…

— Спестете ми тези глупости. — Преди да продължи, Тоа Сител положи усилия да се върне към привичната си суховата реч. — Съобщението ми до Гарете е просто: от днес нататък всяка подкрепа за действията на тези каинисти ще бъде възприемана като акт на война.

— Ваше Сиятелство прави ужасна грешка — каза младият Посланик.

— Този въпрос не подлежи на обсъждане, Посланик. Кажете на Винсън Гарете, че той е известен на Безкрайния двор; нищо не може да се скрие от смъртната ръка на Ма’елкот. Кажете му, че на нас ни е известно, че той и неговите тъй наречени артанци всъщност са актири. Кажете му, че ни е известно, че актирите подкрепят разпространението на каинизма. Кажете му също, че ако той и неговите господари актири продължат кампанията си на каинистки терор срещу Империята, техният мъничък плацдарм в нашия свят ще бъде напълно унищожен.

Рейт изсумтя с открито пренебрежение.

— Ще обявим кръстоносен поход — заяви Тоа Сител. — Разбрахте ли?

Рейт като че ли преглътна, извивайки главата си така, сякаш го болеше гърлото, и кимна.

— Да, Ваше Сиятелство. Разбирам.

— Погрижете се да го разбере и Гарете. Ние знаем, че актирите притежават силни магьосници — но знаем също, че и те умират лесно, както всички останали хора. Не е необходимо артанците и Империята да бъдат врагове; кажете му и това. Трябва да избере между двата пътя: приятелство или смърт.

— Ваше Сиятелство, моля ви… — Младежкото лице на Рейт се изкриви, сякаш той дъвчеше натрошено стъкло. Миг по-късно обаче се овладя и продължи с плах глас: — Макар да не съм гражданин на Империята, Ваше Сиятелство, аз съм от паството ви. От раждането си съм член на Църквата, Любимо дете. Преминах през утробата на Ма’елкот, напътстван лично от Него, и предаността ми към него досега не се е разколебала. В името на тази преданост ви моля да преосмислите онова, което искате от мен. Познавам вицекраля твърде добре — подобна смела заплаха ще разпали войната, която всички толкова силно желаем да избегнем.

Тоа Сител небрежно изхъмка.

— Щом Гарете желае толкова силно да продължава със своите каинистки игри, ние може да прибегнем до решението, което самият Каин би избрал, с надеждата, че наследникът на Гарете ще прояви по-здрав разум.

— Ваше Сиятелство, не можете да го направите. — Младият Посланик говореше с абсолютна увереност. — Нямате представа срещу какви сили се изправяте — никога няма да сте в безопасност. Няма място, където да се скриете от отмъщението на артаните.

Думите му отекнаха в съзнанието на Тоа Сител и ехото ги изкриви: „Никога няма да си в безопасност, Каин от Гартан Холд. Няма място, където да се скриеш от отмъщението на Манастирите.“

— Ха! — излая той, щракна с пръсти и посочи образа на Рейт в огледалото. — Вече те познах — спомних си!

Веждите на Рейт се сближиха.

— Моля?

— Ти беше тук, в същата тази стая! — заяви Тоа Сител с триумфиращ глас. — Онази нощ, когато Каин го уби тук, на този килим. Ти беше един от пазачите…

— Така е — потвърди мрачно Рейт. — Но не мога да разбера каква връзка има това с отношенията ви с артанския вицекрал.

— Но разбира се, че има… — Тоа Сител се намръщи; разбира се, че имаше връзка. Нали? И беше сигурен, че тя е от изключително значение, че по никакъв начин не трябва да я изпуска, но защо — това не можеше да си спомни по никакъв начин. Той посегна към чашата си с бренди, но устави, че е празна; чувстваше се доста замаян и реши, че вече е пил достатъчно. — Аз, ъъъ, работата е там, че… Просто си мислех — продължи неуверено той — за начина, по който пътищата ни се пресичат без определена причина…

Думите му накараха Рейт да се напрегне, сякаш бе получил удар, и над дясното му око запулсира вена, но Тоа Сител беше твърде замаян, за да ѝ обърне внимание. Той разтърка очите си със свободната си ръка и каза:

— Предайте съобщението ми на Гарете. Веднага. Още тази вечер.

Преди Рейт да успее отново да възрази, Тоа Сител пусна ръката на брата говорител и образът на младежа изчезна. Патриархът примигна пред огледалото, някак изненадан, че вижда в него собственото си отражение на застаряващ изтощен пияница. Време е да се прибирам вкъщи, помисли си той и се изправи несигурно на крака.

Деймън го гледаше от мястото си до писалището с пребледняло лице, ужасѐн от онова, което беше чул, макар то да бе само част от разговора. Тоа Сител сви рамене и поклати глава, за да покаже, че няма за какво да се тревожи — нямаше сили да изкаже мислите си на глас.

— Простете ми за бала, Деймън — каза той с надебелял глас. — Надявам се в останалата си част всичко да е нормално. Аз, ъъъ, сега си отивам вкъщи.

Той залитна, насочвайки се към вратата. Това вече ще задвижи нещата, му мина през ума.

7.

Рейт седеше вцепенен пред артанското огледало, стиснал здраво златната дръжка.

Аз — помисли си той, изумен. — Това съм аз.

Вече го виждаше: целият му живот се разгърна пред очите му, разкривайки всичките си перипетии. Тук, на този преломен момент в историята, застанал на възловата точна на конфликта между Империята, артанците и нечовешкия дом Митондион, той откри връзката, която търсеше отдавна. Беше открил ръката на Каин.

Намери я в огледалото.

Каин го беше създал; Каин бе вложил в него жаждата за власт и познание, която бе отвела Рейт до тук и сега, в точката, където силите на историята се бяха озовали в неустойчиво равновесие, готови да поемат нататък, накъдето ги насочеше и най-лекият му дъх. Каин бе поставил Тоа Сител върху Дъбовия трон. Каин беше вдъхновил еретиците терористи, които бяха накарали Тоа Сител да използва Огледалото, за да му каже: … начина, по който пътищата ни се пресичат без определена причина…

Но причина имаше. Каин бе причината.

Сега Рейт вече виждаше всичко: възможностите, шансовете. Виждаше, какво би могъл да сътвори тук Каин — ако само служеше на истинската мечта за Обединено човечество. Съзря възможността да нанесе удар в стила на Каин; би могъл да повлияе върху баланса със собствената си тежест. На целия континент, може би в целия свят, нямаше по-голяма заплаха за бъдещето на човечеството от елфите от дома Митондион. Само с един елегантен жест той би могъл да изпрати срещу тях цялата мощ на втората най-голяма заплаха срещу истинската си мечта: актирите — народа на Каин.

И да остави двамата най-големи врагове на Бъдещето на човечеството да се унищожат един друг.

Рейт се изправи.

— Птолан — рече спокойно той, изненадан колко ясно и нормално бе прозвучал гласът му. — Магистър Птолан, елате при мен.

Преди да се разнесе гласът, се чуха само една-две крачки — Птолан сигурно беше подслушвал до вратата.

— Да, магистър Рейт?

— Повикайте брата говорител; събудете го, ако е необходимо. — Рейт имаше необходимите умения, за да изпрати и сам съобщението, но го очакваха неотложни дела зад стените на замъка Трънова клисура — дела, които не можеха да чакат и минута. — Съветът трябва да бъде уведомен — рече той. — Артанските господари на Трансдея и елфите от дома Митондион се намират в състояние на война.

— Война? — попита Птолан със затаен дъх. — Сега?

Рейт сви устни и се загледа в нощното небе.

— Да речем, че след час.

Когато Птолан се отдалечи, Рейт бавно се обърна към ъгъла на стаята си и удряйки с юмрук в гърдите си, предложи на олтара на Ма’елкот кръвта от сърцето си.

8.

Елфските легати стояха в приемната на Винсън Гарете с типичното си нечовешко високомерно спокойствие и изглеждаха съвсем не на място, като балерини в кланица. Администратор Гарете стисна зъби и се опита да не обръща внимание на потта, която се стичаше изпод мишниците му по ребрата.

Той лично бе обзавел стаята по образец на Кедровата стая от английския замък Уоруик. Идеално сглобените изкусно резбовани панели от тъмно дърво обхващаха стената на височина петнайсет фута, до самия таван, покрит със златен варак в бароковия стил на Италия от седемнайсети век. Камината представляваше изумително творение от розов мрамор, достигащо наполовина височината на Гарете; върху полицата ѝ стоеше огромен механичен часовник, чието обсипано със скъпоценни камъни махало пръскаше многоцветни искри. Пет големи кристални полилея грееха със светлината на триста свещи. Изтъканият на ръка килим повтаряше шарката на тавана и върху него бяха подредени мебели с неповторимо изящество.

Впечатляващата комбинация от богатство и вкус би накарала всеки човек здравата да се замисли върху подхода си към артанския вицекрал и да започне всеки разговор с подходящия за властта и прозорливостта на Гарете тон — което, разбира се, ласкаеше не толкова суетата му, колкото чувството му за преданост към Компанията. Като вицекрал, той бе публичното лице на компания „Отвъдие“ — известна на местните като кралство Арта — и като такъв, той бе длъжен да създаде имиджа, предизвикващ уважението, което заслужаваше Компанията.

Но тези проклети елфи…

Те ситнеха из стаята, разговаряйки помежду си на тих глас, като на моменти се разнасяше звънливият им металически смях. От време на време някой се обръщаше към него и му задаваше учтив въпрос за произхода на някоя тъкан или за историята на някоя точно определена резба върху мебелировката — въпроси, на които би могъл да отговори само някой проклет специалист по вътрешен дизайн, но не и човек, който се е захванал с отговорната работа да управлява това херцогство. И те като че ли тайничко се забавляваха с невежеството му.

Беше ги намразил още от пръв поглед.

Чуждите им надменни лица, приличащи на карикатури, нечовешкото им спокойствие, притаено зад учтивия им интерес към обзавеждането — всичко в тях го караше да се чувства като някой тъп селяндур, който им показваше землянката си така, сякаш беше замък. Присъствието им правеше великолепната стая да изглежда, като че ли някое пеленаче я е омазало с ръце, изцапани със собствените му лайна.

Можеше да изтърпи личното оскърбление, но проявеното към Компанията неуважение беше непростимо. Те се присмиваха на целия му живот.

Имаше и още нещо, което Администраторът не се срамуваше да признае. Огромните им, твърде скосени очи и странната форма на черепите им му напомняха за крадящите деца торбалани, които населяваха кошмарите му като тийнейджър: те изглеждаха точно като злодеите от хиляди детски страшни приказки.

Изглеждаха като Сивите.

Гарете се прокашля.

— Ще се върнем ли към въпроса за, хм, Диамантената мина, мили хора… ъъъ… мили… ммм, мили първородни? — Проклет да е тоя западен диалект! Беше ли ги обидил? Тъпият език беше толкова тромав. Той е Администратор, не някой презрян дипломат. Не знаеше със сигурност каква бе действителната връзка между Диамантената мина и дома Митондион — нали джуджетата и елфите трябваше да се мразят, или какво? Той не си спомняше дали бе останал с такова впечатление от историята на Отвъдие, или от някоя проклета приказка, която майка му го беше карала да чете като малък.

А всичките се бяха втренчили в него, и петимата. Лицето на Гарете започна да пламти. Проклетите елфи го гледаха така, сякаш можеха да прочетат мислите му.

— А, да, Диамантената мина — каза един от тях — бяха го представили на Гарете като Куелиар и той предположи, че този елф е техният водач. — Чудесно местенце. Гостувах там, ммм, може би преди второто десетилетие на Рейвънлок — това ще рече преди, хъм, някъде около деветстотин години по вашето, човешко летоброене, Ваше Височество. Наистина впечатляващо. Пещери от сияещ травертин и весел, жизнен народ: отлични готвачи и буйни танцьори.

— Но без никакъв музикален слух — вмъкна друг.

— Да, но ритъмът — възрази Куелиар. — Според тях ритъмът е по-важен от мелодията.

— Хм, вярно — намеси се трети. — Тогавашните каменари не говореха за музикален слух, а за сърце на танцьор.

Лицето на Гарете запази изражение на учтиво любопитство, макар вътрешно да се бореше да сдържи раздразнението си, което заплашваше да избухне в гняв. Той беше убеден, че за тях това бе някаква проклета игра.

Наистина чудесно място, помисли си подигравателно Гарете. Беше виждал тези пещери: мрачни, влажни, задушни дупки в скалите, чиято единствена ценност си оставаше заключена в камъните. Тези джуджета бяха просто диваци, които се кланяха пред племенния си амулет, докато във всички стени около тях сияеха и проблясваха несметни богатства от минерали. Геолозите на Компанията продължаваха да изследват пещерите и всеки следващ доклад беше по-възторжен от предишния; първите два участъка вече бяха почнали работа и извлечената руда се оказа невъобразимо богата.

Каква загуба, помисли си Гарете, както всеки път, когато си представяше, че векове тези пещери са били обитавани от джуджетата. Диамантената мина бе последното доказателство за едно от основните правила на Администратора: Ако не знаеш как да използваш нещо, не се оплаквай, ако го вземе онзи, който знае. Тези недоразвити дребни троглодити дори не разбираха какво са изгубили.

Но — както винаги — решението пораждаше нови проблеми. Тези проклети елфи…

Не трябваше да се подценява силата им. За това предупреждаваха всички доклади. Елфите могат да проникват в съзнанията ви; могат да ви накарат да халюцинирате по команда. По тази причина всяка врата, която водеше към тази стая, се пазеше от охранителите на компания „Отвъдие“ — „артанската стража“ — които носеха противокуршумна броня, устойчива на всякаква магия, и бяха въоръжени с химически автомати. При първия признак, че Гарете вижда в стаята нещо, на което не му е там мястото, те щяха да открият стрелба. Той нямаше да поема никакви рискове.

А ако проклетите елфи могат да четат мислите му, то нека го направят. Може би тогава щяха да му окажат дължимото уважение.

Той прогони мисълта от главата си. Не трябваше да си представя развитието на конфликт, който още не бе избухнал. Правеше го твърде често; лош навик, от който от години се опитваше да се отърве. Въображаемият конфликт се прехвърля в живота, повтори си той наум друго от основните си правила.

Обратно към задачите — той си пое дълбоко дъх и опита отново.

— Лагерът на, хм, преселниците от Диамантената мина се намира недалеч от Трънова клисура. Може би желаете на сутринта да ви отведа да го разгледате? Сами ще се убедите, че за тях се грижат добре.

Веждите на Куелиар се сбърчиха още повече.

— Като за домашни животни?

— Като за партньори — поправи го твърдо Гарете, но Куелиар като че ли не го чу.

— Хората и техните домашни животни — с непоклатима снизходителност заяви той. В гласа му звънна чуждоземният му смях. — Кой кого владее?

— Ценени партньори — настоя Гарете. В разговора на глухите може да участват и двамина, помисли си той. — Те ни помогнаха толкова много при нашите минни операции…

— Възможно е взаимното ни неразбиране да има чисто езиков характер — любезно заяви Куелиар. — В Митондион партньорите, които държим в кошари, наричаме добитък. Известна ли ви е тази дума?

Гарете залепи на лицето си професионалната администраторска усмивка, докато се мъчеше да измисли подходящ отговор. Спаси го отварянето на вратата. Един охранител, преметнал през рамо автомата си, пристъпи неуверено вътре и затвори вратата зад себе си; след това застана мирно и отдаде чест, вдигайки дясната си ръка към челото, прикрито зад сребърната мрежа на противомагическия шлем.

— Извинете за прекъсването, Администратор — каза той на английски. — Посланикът на Манастирите е в коридора.

— Рейт? — изненада се Гарете и се намръщи. Какво търси тук Посланикът по това време?

— Да, сър. Отвън е, в коридора.

— Какво иска?

— Не ми каза, сър. Но настоява, че въпросът е от изключителна важност.

И като стана дума за това, как изобщо Посланикът на Манастирите беше успял да проникне толкова навътре в Трънова крепост, без да са информирали Гарете? Администраторът тръсна раздразнено глава.

— Много добре — рече отсечено той. — Кажете на Негово Превъзходителство, че веднага, щом приключа с делата си…

Гласът му секна, щом вратата се отвори безшумно навътре и разкри Посланик Рейт, който чакаше търпеливо в коридора от другата ѝ страна. Той стоеше изпънат и абсолютно неподвижен; гънките на алено-златната му роба се спускана надолу като изсечени от камък. Държеше дланите си прилепнали една към друга пред лицето си, а палците му бяха преплетени по странен начин, който Гарете не успя да разбере.

— О… — възкликна Гарете със смесено чувство на облекчение и благодарност. — О, слава богу… — Рейт беше тук! Най-после! Гарете не подозираше, колко му бе липсвал Рейт, до каква степен се нуждаеше от ободряващото присъствие на приятеля си. — Рейт! — каза той с грейнало лице. — Моля, заповядай, влез. Не мога да ти опиша колко се радвам да те видя.

Посланикът на Манастирите влезе в стаята.

— А аз се радвам, че пристигнах навреме. Изпрати стражника обратно на поста му.

— Разбира се, разбира се. — Гарете махна с ръка на охранителя, който излезе в коридора при партньора си. — И затвори вратата, идиот такъв!

— Не е необходимо — рече тихо Рейт. Той впери поглед във вратата и тя се затвори.

Сама.

Гарете зяпна изненадано.

— Какво?

Рейт погледна към ключалката и безцветните му очи се присвиха. Ключалката издаде тихо щрак, което отекна в тишината като бавно уверено запъване на спусък.

— Какво?

От противоположната врата се разнесе същото изщракване; Рейт погледна към третата врата и нейната ключалка също се заключи. Една по една обсадните щори се спускаха пред прозорците и ключалките им също изщракваха.

— Рейт? — осмели се да се обади неуверено Гарете. — Рейт, какво правиш?

Рейт леко сви устни и огледа поред всички присъстващи. После им се усмихна леко.

— Просто преча на тези убийци да избягат.

Куелиар се извърна с нечовешката грация на кобра, която търси слънчевите лъчи.

— Човешко дете — каза той. Веселието в гласа му прозвуча като звъна на далечни камбанки, древни и студени. — Аз съм Най-старият от Масал. Жалките номера, които ни показа? Аз съм ги преподавал на десет поколения твои предшественици, хиляда години преди раждането ти, когато човеците бяха просто наши… — той стрелна с тъмен поглед Гарете — партньори. Не ни принуждавай да ти демонстрираме, че по-възрастните от теб са и по-добри.

Макар елфът да не помръдна от мястото си и дори не промени изражението на лицето си, от него полъхна вледеняваща вълна, която се разби в Гарете, изпълвайки го със страх. Той сякаш се събуди от някакъв неприятен сън: гледаше Посланика на Манастирите с нарастващо отвращение. Приятели? Как изобщо му беше хрумнало, че някога са били приятели? Та той едва познаваше този мъж и тайничко го смяташе за досаден фанатик, съмнителна личност, която се люшкаше между откровената тъпотия и непоносимата мономания. А погледът, който Рейт хвърли на Куелиар — немигащ, неизразителен, безумно съсредоточен, — започна да превръща отвращението на Гарете в истински физически страх.

— Аз съм Рейт от Анхана — каза той и плесна с ръце така, сякаш изтупваше от дланите си прах в посока към Куелиар.

Не се случи нищо.

Елфите продължиха да го гледат с любопитство. Гарете едва се осмеляваше да диша и се молеше това да се окаже някаква възмутителна шега. Рейт скръсти ръце и лека усмивка на мрачно задоволство набръчка крайчеца на очите му. Куелиар се изкашля веднъж и спътниците му се обърнаха към него.

Гарете потрепна; беше го страх да гледа, но не можеше да устои.

Перестите вежди на елфа се сбърчиха изненадано; главата му се наведе настрани като на озадачено кученце. Той бавно се отпусна на едно коляно. Лицето му изразяваше само изненада, но не и тревога — камо ли някаква болка, — когато от устата му блъвна черна кръв и оплиска килима.

— Съжалявам — каза той тихо на Гарете. — Ужасно съжалявам.

След това рухна по лице в локвата от повърната кръв. Тялото му се сгърчи, разтресе се, от окървавената му уста излизаха огромни кървави късове, сякаш нещо режеше стомаха му, черния му дроб и вътрешностите му на парчета и после насила ги изтикваше навън през гърлото му. Изригна фонтан от алено-черни капки и опръска деликатната бродерия на дивана в стил Луи XIV.

Накрая издаде няколко слаби давещи се звуци — хгхк… гкх… гкх… гхссс… — и застина неподвижно.

— Беше ми приятно да се запознаем — рече спокойно Рейт. Той повдигна вежди към останалите елфи, но внезапната смърт на техния водач като че ли ги беше изненадала така, че сега стояха като вцепенени. Гарете беше обзет от ужас, трепереше неконтролируемо, не можеше да си поеме дъх. Той бе абсолютно убеден, че в момента елфите се съвещаваха без нито една дума или жест, подготвяйки немислимо, нечовешко отмъщение. Рейт, от друга страна, им обърна гръб, сякаш те не бяха достойни за вниманието му.

Той отново скръсти ръцете си на гърдите по онзи необичаен начин и страхът на Гарете се изпари; дори споменът, че е бил уплашен, се разсея като пушек.

— Повикайте стражите си — каза Рейт. — Нека разстрелят тези убийци.

И тъй като в края на краищата Рейт бе един от най-старите приятели на Гарете, администраторът изпълни желанието му.

9.

Навремето Станцията бе представлявала площад в сърцето на Долен Тонклефт; къщите, които някога се бяха издигали около него, все още съществуваха — под изящния купол от бронестъкло и стоманени греди — като някоя средновековна улица в някой от земните градове, превърната в примамка за туристите. Бронирано стъкло ограждаше като стена и улиците, които някога бяха водили към площада. През него преминаваха безпрепятствено единствено стоманените ленти на железопътните линии. По пет пъти на час масивни парни локомотиви теглеха натоварените вагони към Станцията. Бронираните стъкла, опушени от непрекъснатия въглищен дим, пропускаха съвсем малко слънчева светлина; вътрешността на Станцията се осветяваше от газени лампи двайсет и четири часа в денонощието. Дори посред бял ден всичко в Станцията изглеждаше зеленикаво, като в лунна нощ, а след залез-слънце всичко започваше да изглежда бледо и чуждоземно.

Офисите на компания „Отвъдие“ заемаха една голяма сграда, която някога бе дом на преуспял търговец. Тя беше залепена за склада, в който сега се помещаваше фиксираната точка на прехвърляне, затова в офисите непрекъснато миришеше на озон и сяра; миришеше на Земята.

В някогашното мазе на търговеца сега се помещаваше същинският нервен център на офисите: сгушен уютно под повърхността, в нормално за Земята поле, захранвано от намиращата се в съседство точка за прехвърляне, се намираше ЦОД — Центърът за обработка на данни. Тук, където полето защитаваше чувствителната електроника от хаотичното влияние на физическите закони на Отвъдие, се намираха компютрите и земното комуникационно оборудване, които бяха мозъкът на Компанията.

Престъпвайки през прага на ЦОД, Гарете се сепна рязко, сякаш върху главата му се изля кофа с ледена вода. Той залитна, ахна, размаха слепешката ръце в опит да напипа нещо, каквото и да е, за което да се захване, за да се защити от пристъпа на паника.

Нечия силна ръка улови неговата; друга го обгърна през раменете, излъчвайки уютна топлина. Той установи, че се взира в леденосините очи на Посланик Рейт.

Гарете изкрещя.

Но изпод дланта, с която Рейт бе затиснал устата му, излезе само приглушен стон.

— Шшт — промърмори тихо той. — Всичко е наред, Винс; няма да те нараня. Шшт.

Гарете затрепери от шока, твърде уплашен, за да се бори. Опита се да преглътне, не успя и задиша учестено през носа си, докато най-накрая Рейт не махна дланта си от устата му.

— Какво…? Как…? Мили боже…

Той си спомни всичко: смъртта на Куелиар, рева на автоматите, след като охранителите разбиха вратите на приемната и разстреляха елфите. Спомни си как покани Рейт да го придружи, докато изпраща доклада за инцидента на шефовете си — спомни си как седя в каретата до него, бърборейки като някоя ученичка, през целия път от Трънова крепост до Станцията…

Спомни си как нареди на всички да напуснат ЦОД…

О, господи, простена беззвучно Гарете и очите му отново се завъртяха в новия пристъп на паника. Безсмислено примигващите скрийнсейвъри на мониторите го гледаха от празните кабини. О, господи, наистина го направих, изкарах всички оттук — аз съм сам с него!

Рейт се взря в очите му, сякаш така можеше да разчете мислите му като книга.

— Винс — произнесе той спокойно, ласкаво, — Винс, Винс, Винс. Успокой се. Аз съм на твоя страна. Сега сме партньори.

— Но, но, но, какво ми направи? Как ме накара да те доведа тук? И защо? Защо?

— Тук сме, Винс, защото, щом се освободиш от присъствието ми, веднага ще разбереш, че си действал под мое влияние. Дойдохме да разговаряме тук, защото искам да те убедя, не да те контролирам. Тук… — жестът му обхвана кабинките и светещите екрани, — както сам ще разбереш, след като се замислиш, аз нямам силата да въздействам на волята ти. За да се окаже партньорството ни успешно, аз трябва да се обърна към здравия ти разум.

— Здравия ми разум? Партньорство? — Гарете се изви като червей и се откъсна от прегръдката на Рейт, след което се обърна с лице към него, заслепен от гняв. — Господи, човече! Партньорство? Ти започна война!

— Не, Винс — отвърна спокойно Рейт. Устните му се разтегнаха в усмивка, едновременно топла и тъжна. — Ти започна война. Аз просто ти дадох възможността да нанесеш първия удар.

Усмивката му по някакъв начин задуши импулса на Гарете да се развилнее. Вместо това се извърна настрани и се отпусна в най-близкия стол. Извъртя го така, че да може да облегне лактите си на бюрото и да отпусне глава върху дланите си.

— Говориш за Диамантената мина.

— Разбира се. Каменарите от Диамантената мина са съюзници на дома Митондион още отпреди Освобождението. Повече от хиляда години. Ако тези легати се бяха върнали при Т’фарел Гарвановия перчем, след всичко, което са видели, войната щеше да започне независимо дали ти се иска, или не. Войната започна в момента, когато отрови водоносния слой на Диамантената мина.

— О, господи — прошепна Гарете. Той притисна палците си към ъгълчетата на очите си, борейки се с внезапния самоубийствен импулс да ги забие и да изкара всичко навън. — О, господи. Защо не ми каза? Ти беше тук — знаел си, виждал си какво се случва. Защо не ми каза?

Рейт сви рамене.

— А защо да го правя?

Гарете повдигна глава и впери поглед в Посланика. Бузите му горяха като ощавени, но болката все още не бе достигнала до съзнанието му.

— Да спра войната между безкрайната мощ на Арта и най-големия враг на човечеството? — разсъдливо произнесе Рейт. — Трябва да съм луд, за да го направя. Защо Манастирите трябва да се интересуват какви загуби ще понесете? Никоя цена не е достатъчно висока за спасяването на света от елфите — а войната между вас няма да ни струва нищо.

— Тогава з-защо… — заекна Гарете. — Какво правиш… Защо? Тоест… ти говореше за партньорство…

— О, да, Винс. Аз не съм забравил за най-съществената, най-важна подробност: артан или не, ти си човек като мен.

Аз съм много повече човек от теб, дивак ненормален, помисли си Гарете, но запази напълно неутрално изражение. Точно сега се намираше в невероятно отчаяно положение, че бе готов да приеме всякаква помощ от всекиго — дори от някой фанатичен психопат.

— Освен това знам — продължи Рейт, — че ти не си войнолюбец. Знам, че предпочиташ преговорите пред насилието и това заслужава възхищение, Винс; стига само да има шанс преговорите да са успешни. Но между видовете не може да има мир, Винс; преговорите само ще дадат на елфите повече време да прегрупират силите си и да организират кампанията си. Затова легатите трябваше да умрат. Сега войната е неизбежна. Тя е единственият ти вариант. Може да минат седмици, дори месец, преди домът Митондион да научи каква е била съдбата им. Сега времето е твой съюзник. Използвай го мъдро, Винс. Подготви удара си.

— Но… но ти не разбираш — безпомощно избъбри Винс. — Аз не мога да обявя война! Нямам такава власт… Имам началници, пред които се отчитам — и дори те се отчитат пред, ъъъ, пред аристокрацията на Арта. По-голямата част от, хм, аристокрацията никога няма да се съгласи на война — ще ми наредят да потърся изцяло дипломатическо решение.

Рейт сви рамене.

— Не можеш ли просто да се престориш, че им се подчиняваш? В силите ми е да ти предложа тайни съюзници, които ще излязат на бойното поле вместо теб.

Гарете присви очи пресметливо. Представи си как говори пред Конгреса на Незаетите с ореола на държавник; представи си как предлага на Компанията услугите си като миротворец, арбитър, посредник, търсещ прекратяване на насилието между двама от най-ценните съседи на Трансдея…

Не само можеше да защити Компанията, но и да спаси собствената си кариера.

— Съюзници? — попита той.

— Ммм, да — замислено отвърна Рейт. — Предполагам, че е напълно възможно. Какво биха казали… твоите началници… за съюз с Анханската империя?

— Анхана? — Дързостта на тази мисъл зашемети Гарете. — Можеш да ни уредиш съюз с Анхана?

— Напълно е възможно. О, той ще е неофициален, разбира се — и таен в началото, — но аз смятам, че общите интереси на Арта и Анхана могат да ги сближат все повече с времето.

— Как… как ще процедираме с това?

— Първо, като жест на добра воля — отвърна решително Рейт, — ти и твоите братя актири могат да спрат подкрепата си за каинистите в Империята.

Гарете ахна и откровено зяпна с уста.

Рейт се усмихна леко.

— Забравяш ли как се озовах тук? Прочетох мислите ти. Знам, че артанците и актирите са едно и също. Знам, че Каин е бил актир и че актирите се бият за каузата на каинистите.

— Аз… аз…

— Освен това знам — всъщност вярвам, — че основните цели на Империята, на Манастирите и на Арта съвпадат. Всички ние служим на Бъдещето на човечеството. Не е ли така?

— Ами, предполагам…

— Щом установим нормални отношения между Арта и Анхана, ти можеш да им продаваш артанска бойна магия — онези ваши многозарядни самострели без пружини са идеални — и аз съм сигурен, че те с удоволствие ще ги използват, за да изтрепят елфите.

Гарете прехапа устни. Идеята беше привлекателна, смела, дръзка, но…

— Не е толкова просто — рече той. — Няма как да го запазим в тайна, а аристократите ще се противопоставят дори на това.

— Аристократите, аристократите — изплю Рейт. — Нима твоят крал живее в страх от тази аристокрация?

— Ние нямаме крал — отвърна Гарете. Как да обясни същността на Конгреса на Незаетите така, че феодалното съзнание на Рейт да го разбере? — Имаме… управляващ съвет от благородници. А моите началници са само малка част от този съвет. Ако мнозинството гласува срещу нас, ще бъдем принудени да се подчиним. Не може дори да ни виждат, че се подготвяме за война, докато не ни нападнат.

— Но ти беше нападнат — заяви Рейт с непорочен поглед, — и то с предателство — в собствените ти покои. Ако не бяха бързите действия на артанските стражи, можеше и да те убият.

— Ммм, може би — отвърна Гарете, — но някой ще реши, че покушението е твърде своевременно и недостатъчно убедително. Не, това няма да ни свърши работа.

Рейт се усмихна сухо, протегна ръка и положи длан върху ръката на Гарете. Администраторът го погледна изненадано, но после се досети защо Посланикът изглежда толкова доволен. Гарете бе започнал да говори — и мисли — за себе си и Рейт като за „нас“.

Като за партньори с обща цел.

И той също установи, че е доволен. Никога не бе осъзнавал колко самотен се чувстваше, в какво тежко бреме се беше превърнала защитата на интересите на компанията — ден след ден, година след година. В края на краищата Рейт се оказа не чак толкова лошо момче, съвсем не психопат, а просто суров тип — склонен към насилие, разбира се, но той бе израснал в такова общество, недостатъчно развито, за да осъзнава неприкосновеността на човешкия живот…

Но пък елфите всъщност не бяха хора.

Гарете никога не забравяше да си напомня, че просветеният човек никога не съди за другите по собствените си културни стандарти; това бе едно от основните му правила.

— Трябва да потърсим някакъв начин, с който да спечелим войната още преди да е започнала, но да изглежда така, че е станало случайно — обяви той. — Трябва да изглежда така, че не сме им желаели злото.

— Знам, че вие, артанците, сте експанзионистичен народ — рече замислено Рейт. — Сигурно и в миналото сте имали конфликти с враждебни местни раси; сигурен съм, че сте разработили някаква стратегия да се борите с тях — някакъв начин, който да елиминира заплахата, без да предизвиква съпротивата на най-мекушавите от вашите благородници…

Гарете го погледна и леко отвори уста, припомняйки си една история от детството, една от онези легенди, които децата на Администраторите си разказваха едно на друго. Ставаше дума за някакво племе американски индианци… Су? Нещо такова. Нямаше значение.

Внезапно се почувства наелектризиран от възможността.

Можеше да го направи. Още сега. Още тук. Майсторският удар, с който щеше да спаси Компанията и себе си.

Мили боже, помисли си той. Стана от стола, а ръцете му трепереха от нервна енергия.

— Рейт, аз съм велик — гениален съм, за бога, измислих го!

Той плесна Посланика по рамото, разтърси ръката му и едва се сдържа да не се разтанцува, за да не стопи останките от достойнството си. Не можеше да седи на едно място. Обърна към себе си най-близкия монитор; когато скрийнсейвърът изчезна, той отвори телекомуникационната програма и въведе кода за идентификация.

Английски — напомни си той. — С тези хора трябва да говоря на английски.

На екрана се появи бодрата физиономия на млад симпатяга в облекло на Занаятчия.

— Студия Сан Франциско — обяви той с жизнерадостен глас. — Мога ли да ви помогна?

— Аз съм Администратор Винсън Гарете от компания „Отвъдие“. Това е поверително обаждане първа степен до Началника на отдел Биобезопасност. Пригответе се за кодиране.

Очите на младия Занаятчия се ококориха. Той преглътна тежко и каза:

— Да, сър, Администратор! Приготвям се… — През високоговорителя се чу звукът от бързо потракване по клавиши. — Готов!

— Свързване!

Господи — помисли си Гарете, докато чакаше отговора на Началника на отдел Биобезопасност. — Господи, може би все пак ме обичаш.

Три

Тъмният ангел чакаше, затворен в построената от самия него тъмница, окован в създадените от самия него вериги. Години наред не бе разполагал с друга храна освен собственото си тяло. Той се хранеше със себе си: глозгаше костите си и изсмукваше костния мозък.

Не знаеше какво очаква, но въпреки това чакаше.

В един зловещ ден се донесе едва чутият шепот на далечни фанфари и тъмният ангел се размърда в затвора си.

Хари плъзна ръка под тогата си и напипа подутината върху гръбначните прешлени на кръста. Помасажира я през туниката си, опитвайки се да премахне болката; чувството беше същото, сякаш лежи върху камък с размера на юмрука си. Обезболяващите успяваха донякъде да притъпят усещането, без да го направят напълно неработоспособен. Имаше работа за вършене.

Раната постоянно го болеше по време на работа напоследък; може би беше заради проклетото ново кресло. То беше изглеждало добре в каталога, но някак не можеше да се почувства удобно в него. Гърбът обикновено започваше да го боли, когато слизаше с личния си асансьор долу в офиса — издълбан в скалите под клона на Студията в Сан Франциско, — докато изминеше трите етажа, болката вече беше плъзнала пипалата си чак до раменете му. Обикновено тя нарастваше постепенно през целия ден, но оставаше поносима.

Ала напоследък беше безмилостна.

Това проклето кресло… Трябваше да запазя Колбърговото — помисли си Хари. — Той беше торба с шибани ларви на мухи, разбира се, но знаеше как да си създава удобства.

Първото нещо, което направи, когато най-накрая се пребори за това да е не само формално управител на клона на Студията в Сан Франциско, беше да предекорира офиса си.

Това беше нещо, което винаги смътно беше възнамерявал да направи, откакто Студията го издигна на този пост преди шест години. Отначало беше изпитвал истинско злорадство, докато седеше в креслото на Колбърг и наблюдаваше океана през неговия ретранслатор „Сони“. Но това бързо му омръзна. Подбраните от Колбърг мебели бяха заоблени, меки, без никакви остри ъгли — какъвто беше и самият Колбърг. Хари мразеше този офис не по-малко, отколкото бе мразил предишния му обитател, но за няколко години не му мина през ума, че това е основателна причина да направи някои промени.

Всъщност никога не му беше хрумвало, че и Колбърг е подбирал мебелите си по свой вкус. Светът изглежда по различен начин за човек, израснал в Работническите гета. Това беше не просто кабинет, в който работи управителят, това беше кабинетът на управителя. Той се струваше на Хари Майкълсън мистично светилище, като тронна зала на крал в Отвъдие, където обстановката се диктува от хилядолетни традиции, а не зависи от капризите на настоящия ѝ обитател.

Сега това му изглеждаше забавно — когато си спомняше за него, Хари поклащаше глава с печална усмивка. Винаги беше изпитвал усещането, че този офис сякаш не е наистина негов, че са го инсталирали тук като част от оборудването, докато не се появи и не заеме мястото си истинският управител. Като Краля Шут на Кирисханския пролетен карнавал, за когото всички се правят, че наистина управлява, докато не се опита да въвежда закони.

Сега офисът на управителя беше обзаведен с тъмна ламперия, дебел мъхест килим, огромно бюро от внесено от Отвъдие орехово дърво, а навсякъде по стените имаше тежки секции с истински книги. Имаше малко пиеси, няколко исторически книги, но предимно художествена литература с кожени подвързии: фентъзита, криминалета, дори някои социално неангажирани, леко рискови произведения от изчезналия жанр научна фантастика. Повечето книги бяха дошли тук от склада в имението на Вило. Ако някой се поинтересуваше — да речем, Бордът на директорите или дори Социалната полиция, — Хари можеше да каже, че черпи от старите романи идеи за Приключения; това му даваше идеално извинение да съхранява тук колекцията си, която никога не биха му позволили да държи вкъщи.

Единственият проблем беше, че шибаният гръб продължаваше да го боли.

Аналгетиците, които взимаше, помагаха, но не кой знае колко. Лекарите на Студията не му предписваха нищо от по-силните неща; те не вярваха, че наистина го боли нещо. Периодично някой от тях му напомняше, че рецепторите за допир и болка в областта на раната му са били увредени при слагането на байпаса му — което беше самата истина, самата рана беше само къс мъртво месо — и че в действителност там няма какво да го боли.

Хари беше готов да признае, че това е психосоматична болка. Е, и? Пак си го болеше.

Той се отказа да спори с лекарите. Вместо това започна да носи със себе си малко шишенце с меперидин хидрохлорид, купено от черния пазар. Лекарството облекчаваше болката не само в гърба му, но и в живота му.

Ако цялата болка беше само в главата му, както твърдяха, то защо тя ставаше по-силна сега, когато седеше в кресло, което харесваше? Новото му кресло беше старомодно, въртящо се, с висока облегалка, тапицирано с телешка кожа над гел-пълнежа; беше по-скъпо и по-добре проектирано от онова в домашния му кабинет в Аби. В него би трябвало да е по-удобно, отколкото в проклетото му легло, да не говорим за безформеното подобие на стол, което беше наследил от Колбърг.

Хари се застави да погледне в екрана, запълнен с последните отчети на инспекторите от минната колония в Трансдея. До него бяха достигнали неприятни слухове за този филиал; Гарете, вицекралят на компанията „Отвъдие“, беше безмилостен като детски насилник и някои хора казваха, че си затваря очите пред погромите срещу нехората по границите на херцогството. Така че Хари можеше да си помечтае за изненадваща инспекция и за това как ще напише доклад, който ще струва главата на Гарете, което ще го накара да се почувства щастлив за час или два…

Индикаторът на екрана му изпиука предупредително.

Хари потрепна, после поклати глава и натисна клавиш, приемайки обаждането. Отчетите изчезнаха, заменени от подобното на невестулка лице на секретаря му.

— Да, Гейл?

— Търсят ви от апаратната, Администратор. Казват, че е спешно.

— Свържи ме тогава.

— Веднага, сър.

Картината се смени — сега на екрана беше нервно изглеждащ мъж с белия комбинезон на техник.

— Ъъъ, управител Майкълсън, извинявайте, че ви безпокоя…

— Няма нищо, техник. Какво е станало?

— Ъъъ, ами, получихме сигнал от Роси. Той е буден и не изглежда ранен…

— Ммм, това е добра новина.

Франсис Роси участваше в един от проектите на Хари, ССП — Съвместна серийна програма. ССП включваше десет различни Актьори, всеки от които прекарваше по три месеца в Анхана. Вместо обичайното Приключение, траещо между седем и десет дни, директните зрители можеха да се абонират за произволен период от време, от няколко часа до месец, и дори да се превключват между различни Актьори, участници в ССП. Това позволяваше на Актьорите да водят нещо като нормален живот в Отвъдие и да развиват задълбочени отношения с местните и помежду си, тъй като от тях не се искаше да държат аудиторията в постоянно напрежение. Това правеше впечатленията им по-наситени и емоционални, без безкрайния поток от насилие, с който останалите Студия се опитваха да поддържат интереса на зрителите.

Критиците обичаха проекта, но публиката не реагира чак толкова ентусиазирано — тя му лепна подигравателния епитет, датиращ от началото на двайсети век: сапунена опера. Обаче Хари реши, че ще го поддържа, докато е възможно.

Смяташе го за по-мека и умерена сценична форма, отколкото Приключенията, не толкова противна, колкото безразборните касапници, които бяха направили толкова успешен например Каин. А и определено по-лесна за самите Актьори. Хари се бе опасявал, че Франсис Роси ще стане първата жертва в ССП от две години насам.

В Отвъдие Роси беше известен като Дж’Тан, ловец на глави на свободна практика, който от време на време поработваше за Анханската частна охранителна служба „Дискретни разследвания“. Неговата сюжетна линия обикновено беше най-активната в цялата ССП. Дж’Тан поддържаше грижливо изградена фасада на закоравяла аморалност; Хари лично беше изградил образа му и за целта беше накарал Роси да прочете „Малтийският сокол“, „Подземният“ и „Прощална целувка“[4].

Дж’Тан вече беше към края на поредната си тримесечна смяна и разследваше банда търговци на роби, обвързани с политици. Предишната вечер, верен на образа си на частен детектив, той се беше промъкнал на най-известното светско шоу в Анхана: „Развратната малка принцеса“ в „Залагащия пришълец“, което още седмица след появата си беше обявено за хита на десетилетието. За да успее да се промъкне, беше подкупил свободни от дежурство стражи, които охраняваха частите ложи.

След това обаче нещата не бяха протекли особено гладко.

Прикрепената към тази ложа проститутка беше много общителна; от човешката раса, дългокрака и красива, тя беше направила някои впечатляващи намеци за това докъде може да го отведе и тези намеци бяха последвани от наистина майсторско фелацио. С гарваночерната ѝ коса върху бедрата му и със собствения му член, навлязъл дълбоко в гърлото ѝ, той изобщо не беше чул как вратата зад гърба му се отваря. Дори не беше осъзнал, че е в опасност, докато не метнаха върху главата му торба и не я стегнаха около врата му по-плътно, отколкото устните на проститутката обгръщаха члена му.

Когато Роси беше изгубил съзнание, техниците в апаратната бяха прехвърлили публиката му към друг Актьор от ССП, също присъстващ на премиерата. Тъй като Роси не беше убит непосредствено, веднага бяха стартирали две залагания — едно за смъртта на Актьора, а другото — за възможния начин на убийството му. Ала към десет часа тази сутрин той все още беше жив и все още — в безсъзнание.

— Добре, чудесно, че се е събудил — каза Хари. — Свържете го с публиката му. — Защо го занимаваха с това? Знаеха какво да правят — всичко това го имаше в ръководството по ССП, залепено за всеки екран в апаратната. — Благодаря за рапорта, техник.

— Ъъъ, Администратор, почакайте… това не е всичко, мисля, че може да имаме проблем…

Хари въздъхна.

— Добре, казвайте.

Техникът обясни. Те бяха следили от време на време телеметрията на Роси в очакване той да се събуди. Бяха получили обичайните инструкции: да включат публиката към него веднага, щом се свести. Когато героят е хванат от лошите, обикновено винаги следва нещо интересно, независимо дали е кулминационна схватка с главния злодей, или просто смърт чрез изтезания.

Но Франсис Роси се беше събудил в гора.

И в същото време не беше в гора. Сигналът от мислопредавателя му определено идваше откъм Анхана — всъщност от Града на пришълците, и почти със сигурност — от „Залагащия пришълец“.

— Сигурни ли сте?

— Да, сър, проведохме пълна диагностика. Ъъъ, може би да свържа видеоизхода му с вашия екран? По-лесно ще е да го покажа, отколкото да го обясня.

— Да, добре — отвърна Хари, мръщейки се. — Свържете.

На екрана се появи гора, осветена от обедно слънце, в средата се виждаше нещо като полуразрушено селце, с колиби от счупени клони…

Изпълнено с трупове на елфи.

Гледната точка на Роси се местеше между развалините, сякаш се намира в инвалидна количка и някой го вози през селцето. Труповете лежаха разхвърляни — някои скорошни, като говеда в кланица, други изгнили и почернели, с кореми, издути от вътрешното налягане на газовете. Чуваше се как Роси се опитва да повърне.

Устните на Хари се свиха в тънка линия, и той си помисли, че кабинетната работа си има някои предимства. На Каин му се беше случвало неведнъж да посещава подобни места и той много добре си спомняше каква смрад се носеше там.

Коремът на един от труповете се пръсна с мокро жвакане. Полезрението на Роси се въртеше наляво и надясно, показвайки мащабите на касапницата — труповете бяха навсякъде, някои накълцани на парчета, други просто мъртви — после погледът на Актьора отново се насочи напред.

Това движение, познато на Хари от множество записи, му подсказа какво всъщност става. Пръстите му започнаха да изтръпват. Този, който беше хванал Роси, го използваше като видеокамера.

Това не беше добре; за Роси беше най-лошото, което може да му се случи.

Те знаят, че той е Актьор.

От високоговорителите на апаратната долитаха неясни, прекъсвани от съскане полудуми — опит на програмата преводач да се справи с непознатия език. Телеметрията показваше, че пулсът на Роси и съдържанието на адреналин в кръвта му са прехвърлили червената линия на скалата.

— Какъв е този език? — попита Хари. — Анализирахте ли го вече?

— Програмата не го разпознава. Може би някой от местните елфически диалекти, как мислите?

Елфически диалект друг път, помисли си Хари.

— Вижте телеметрията му. Мисля, че Роси разбира, въпреки че езикът е непознат за преводаческата програма. Той е уплашен до смърт — дори не се сеща да монологва, мамка му! Франк е професионалист, не би забравил да монологва заради няколко изгнили трупа.

Погледът на Актьора се натъкна на първото живо същество: плешив елф с нездрав вид, без мигли, висок и необикновено широкоплещест за своята раса. Носеше най-обикновена, но чиста и бяла риза, стегната с колан, и кафяви гамаши. Той вървеше към Роси със странна, неуверена походка, сякаш краката не му се подчиняват и му се налага да прехвърля тежестта ту на единия, ту на другия, за да успява да крачи.

Когато заговори, във високоговорителите се чуха пълни безсмислици.

— Кой е този тип? — попита Хари.

— Не знам, сър. Вече сме го виждали. Изглежда, точно той е пленил Роси.

Хари се вгледа в екрана.

— Изключете програмата преводач.

— Сър?

— Просто я спрете.

— Но, сър, тогава компютърът няма да може да анализира фонемите…

— Чуй ме, идиот такъв! Всичко това е представление, не разбираш ли?

Той не е в гора, все още е в Анхана. В „Залагащия пришълец“. Това е една малка пиеса, а ние сме публиката. Те ни изпращат някакво съобщение и определено не биха преминали през толкова трудности само за да използват език, който не можем да разберем. Изключи шибаната програма!

— Да, сър.

Когато програмата се изключи, високоговорителите млъкнаха за две или три секунди; после гласът на елфа се разнесе от тях — точно такъв, какъвто го чуваше Роси.

— … няма нужда да ви показвам това, което вие вече знаете — какво сте ни причинили тук, на границите на Трансдея: убийството на наши сънародници и насилието над земята ни, извършвано от вашите минни машини…

Микрофоните на екраните в апаратната бяха толкова чувствителни, че Хари чу как и двамата техници произнасят в синхрон „Мамка му…“.

Да — помисли си той. — Не може да се каже по-точно.

Мистериозният диалект, на който говореше плешивият, нездраво изглеждаш елф, беше напълно разбираем.

Това беше английски.

Четири

Единственият защитник на богинята по съвместителство беше един уродлив рицар. Той представляваше отражение на рицарството в напукано огледало и всичко, което вършеше, го вършеше наопаки. Уродливият рицар не носеше броня и не се интересуваше от мечове. Той беше дребен и слаб, грозен и недодялан. Не можеше да язди боен кон и никой оръженосец не би приел да му служи. Той бе измамник и манипулатор, целият му живот бе изграден върху лъжи.

Имаше силата на десетима, защото сърцето му бе очернено от поквара.

1.

Анхана се беше разпростряла из цялата долина като язва, изливаща вонящата си гной от промишлени отпадъци и канални нечистотии в реката, наричана от хората Великия Чамбайген. Още щом баржата излезе от речния завой на североизток, градът изплува от обгръщащия го гъст смог: назъбено петно върху лицето на земята, което изглеждаше мъртвешко сиво заради маранята, простираща се на километри.

На носа на баржата стоеше фей, облечен с прокъсани от времето и от трудното пътуване вълнени дрехи. Навремето може и да му бяха стояли добре — той имаше високата фигура и широките рамене на Първия народ, — но сега висяха като овесени на закачалка. Лицето му бе покрито с дълбоки бръчки: белези на лишения и печал, по-дълбоки, отколкото би си позволил да покаже един истински първороден. Черепът над заострените уши беше покрит с къса права коса. Ботушите му сигурно щяха да изглеждат чудесно, ако не бяха толкова очукани; вместо колан той бе завързал около кръста си дебело плетено въже от коноп. Не носеше никаква чанта, а вместо благородническо оръжие държеше бърсалка, на чиято дръжка се беше облегнал.

Той погледна надолу по реката към Анхана и кокалчетата на пръстите му побеляха. Устните му оголиха острите като на вълк зъби, а в големите му златисти очи със свити като на котка зеници под яркото следобедно слънце проблесна едва сдържано отчаяние. Някога, не чак толкова отдавна, той беше принц.

Името му бе Делиан.

— Ей, ти, на палубата, работиш ли? — изръмжа зад гърба му помощник-боцманът. — Или просто се мотаеш?

Първородният не показа по никакъв начин, че го е чул.

— Хей, шибаняк, да не мислиш, че не говоря на теб?

Над двете кули на двореца „Колхари“ се бяха събрали тъмни буреносни облаци; те тътнеха и сипеха мълнии към земята. Дори от такова разстояние той виждаше, че дъждът още не се е изсипал: кафяво-черният въглищен пушек от Индустриалния парк продължаваше да се стеле на гъсти валма над северните квартали на града. Все още нямаше дъжд, който да го измие от есенното небе и да го прати в реката.

Поредната буря, поредната отрова за рибите: оттичанията от улиците на Анхана убиваха всичко живо в реката. Делиан поклати глава с горчивина.

Чак след цяла седмица път ще може спокойно да се пие речна вода. А братята ми обичат да ми напомнят, че аз съм един от тези хора.

Но аз не съм. Не съм.

Аз съм много по-лош.

Повече от хиляда години градът бе замърсявал тези води, още от построяването на лагера на речните пирати върху острова, познат сега като Стария град. Самият Панчасел Митондион бе повел обединените сили на Първия народ по време на Бунта, обсаждайки превърналия се в рай на подивелите хора град. Той бе загинал тук, убит в последната си провалена атака, предавайки върховенството над своя дом и над целия Пръв народ на Краля на здрача Т’фарел Рейвънлок.

Тук сме претърпели последното си поражение, помисли си Делиан. Първият народ беше водил битки срещу диваците години преди обсадата на Анхана, но това бе преломната точка на войната. Сега, почти век по-късно, дори феите ветерани от Бунта на диваците, които се бяха сражавали рамо до рамо с елфите, вече не ги наричаха диваци. Всички ги наричаха така, както се наричаха те самите: хора, което на техния език означаваше „от кал“.

Народът на калта.

— Хей. — Викът бе последват от грубо блъсване по рамото и рязко рррт от разкъсване на плат — бойният нокът на помощник-боцмана се бе закачил в ризата на Делиан. Той се обърна към помощника, застаряващ огрило с набръчкана кожа на мястото, където се бе намирало лявото му око, и със стърчащо парче кост от мястото на левия му бивник. Помощник-боцманът държеше главата си леко извита надясно, за да може да гледа първородния с кървясалото си дясно око.

— Знаеш ли кое мразя повече от шибаните мързеливци, които се опитват да се скатаят от работата си на палубата? — Огрилото се наведе напред така, че с едно движение на оцелелия си бивник да може да извади окото на Делиан. — Шибаните елфи, ето кое. Сега ще миеш ли, или ще плуваш?

Погледът на първородния се плъзна по него и се насочи над рамото му към двата отряда от гребци огре, които забиваха в речното дъно дългите си трийсет фута прътове от намаслен дъб. Отрядите — всеки съставен от по шестима огрило, високи по девет и повече фута, с тегло от по един тон всеки — натискаха прътите си под бавното отброяване на викача, напрягаха мощните си гърбове, опитвайки се да надвият инерцията на баржата, а ноктите им оставяха дълбоки белези в дъските на палубата.

— Защо спираме? — попита той с равен тон.

— Ти глупак ли си, торба с лайна такава? Анхана е най-голямото пристанище на реката — до утре следобед няма да можем да минем. — Смехът на помощник-боцмана беше почти толкова грозен, колкото и самото огрило. — Решил си, че щом сме подранили с един ден, значи не е нужно да си отработваш цялото пътуване? Зарежи тая работа. Ще работиш, елф. Или ще плуваш, мамка му.

— Добре. Ще плувам.

Делиан разпери ръце и остави бърсалката да падне на палубата. Със същото безразличие той се обърна и се накани да скочи във водата, но помощникът беше твърде бърз; тежката му ръка сграбчи китката на първородния, бойният му нокът се заби в ребрата му и го издърпа грубо към палубата.

— Няма да стане — изръмжа огрилото. — Дължиш още един ден работа, проклета торба с лайна. Какъв си ти, някакъв каинист? Смяташ, че можеш да правиш каквото си искаш?

— Не съм сигурен какво означава каинист — отвърна Делиан. — Но ти трябва да ме пуснеш.

— Зарежи тая работа. Никой шибан елф не може да ме уплаши.

Той изви ръката на Делиан нагоре, причинявайки му болка и едновременно с това опитвайки се да го извади от равновесие. Очакваше съпротива, дори борба и се беше приготвил и за двете — но вместо това слабият, измършавял първороден остана напълно неподвижен на мястото си.

— Ти искаш да ме пуснеш.

Ръката на огрилото се разтвори машинално и бойния му нокът се прибра обратно в юмрука му. Той се взря невярващо в ръката си.

— А стига, бе!

— Търпях те пет дни — заяви хладно Делиан, — защото не намерих по-бърз начин да се придвижа до Анхана. Сега си тръгвам и ти не можеш да ме спреш.

— Как ли пък не — обяви огрилото и протегна ръка, свивайки пръстите си в юмрук така, че да остане да стърчи само бойният му нокът. Във Великия Чамбайген не съществуваше друг закон освен онзи, който екипажите на баржите сами налагаха — и никой нямаше да накаже офицер заради това, че е осакатил или убил някой обикновен моряк. — Ще те изкормя като риба!

Бръчките, които гладът и тежкото пътуване бяха издълбали върху лицето на първородния, изпъкнаха още повече и се превърнаха в признак на възраст — невъзможна възраст, сякаш Делиан бе наблюдавал света в продължение на хилядолетия — и юмрукът на огрилото се отпусна безжизнено до тялото му.

Огрилото изръмжа, устните му се отдръпнаха, оголвайки бивните му, и раменете му се изопнаха назад така, сякаш ръцете му бяха придържани от някаква невидима сила, от която не можеше да се измъкне — но всъщност не беше така. Те просто си висяха свободно, но той не можеше да ги командва. И двете му ръце висяха като мъртви от раменете му.

— Елфско поразяване — промърмори той с нарастваща изненада, която бързо премина в праведен гняв. — Шибано елфско поразяване! Ха, мамка му!

В отговор на виковете на помощника по цялата палуба започнаха да се извръщат глави.

Макар в реката да цареше беззаконие, имаше няколко традиции, които екипажите на баржите спазваха с цената на живота си, и това бе една от тях. За секунди всичките дванайсет огрета зарязаха прътите си; всички товарачи захвърлиха бутилките си и оставиха настрани картите и заровете. Дори миячите на палубата, най-окаяните от цялата речна сган, работеща само срещу храна и превоз, изоставиха ведрата и бърсалките, грабнаха товарните куки и хукнаха към носа на баржата.

Единствената реакция на Делиан бе леко повдигане на перестите му вежди. Най-близкото огре политна напред и се стовари с трясък върху палубата, последвано от второ и трето; те виеха и притискаха с ръце бедрата си, сгърчени в конвулсивни спазми, които ги бяха осакатили така ефективно, както нож, прерязващ сухожилието.

Останалите членове на екипажа забавиха ход, за да заобикалят гърчещите се на палубата огрета; преди да го направят, от палубата изригна висока двайсет фута огнена стена, която им препречи пътя.

— Това е просто Фантазия! — изкрещя огрилото. — Това е шибана елфска магия, тъпаци! Не може да ви нарани наистина!

Очевидно някои от екипажа знаеха, също като помощник-боцмана, че повечето от магийките на Първия народ въздействат единствено върху ума на жертвата; по-смели от другарите си, те се хвърлиха в огъня — и се разбягаха пищящи по палубата към водата с пламнали дрехи, над които се издигаха пушек и пламъци.

Помощникът примигна със здравото си око, изпищя и отново примигна.

— Елфската магия не може да ви нарани наистина — повтори тъпо той.

— Това може и да е вярно — отвърна Делиан, — ако аз наистина бях елф.

Той се пресегна, хвана единствения здрав бивник на помощник-боцмана и придърпа лицето на огрилото към своето с изненадваща сила. Допря устните си до ушната му кухина и произнесе тихо, но отчетливо:

— Не обичам насилието. Не искам да нараня нито теб, нито някой друг. Но сега си тръгвам. Нямам време за любезности. Ако някой ме последва, ще го убия. Разбираш ли ме? А после ще се върна тук и ще убия и теб. Кажи ми, че си разбрал.

Огрилото отстъпи назад и тръсна глава, опитвайки се да освободи бивника си, но този кльощав, почти безплътен фей имаше изненадващо силни ръце. Той отново придърпа огрилото към себе си и този път над юмрука му се издигна пушек, който миришеше на горяща кост, а бивникът в ръката му обгоря; огрилото издаде тихо стенание, което постепенно премина в отчаян писък.

— Кажи ми, че си разбрал — повтори Делиан.

— Схванах, схванах — изскимтя огрилото. — Махай се… просто се махай!

Делиан разтвори ръката си и огрилото залитна назад; бивникът му бе почернял на мястото, където първородният го бе държал. Той едва не попадна в пламъците, но докато отстъпваше назад, огънят просто угасна като задушен от невидимо одеяло, оставяйки само широко петно от тлеещи въглени върху палубата.

Делиан се обърна към носа и погледна от него, за да се убеди, че отдолу няма никой от скочилите в реката моряци, след което се гмурна и заплува с мощни загребвания към брега. Излезе от водата и веднага се затича по брега, без дори да погледне назад, към баржата; тичаше към Анхана.

Можеше да чуе подигравателните гласове на братята си: „Човешка кръв. Винаги трябва да прави нещо; не може просто да съществува. Тази човешка кръв — като човек ти просто пилееш времето. Също като някой безделник, който намира кесия със злато на улицата, ти разполагаш с толкова малко време, че прахосването му не означава нищо за теб.“

Може и да е така — отвърна им мислено той, — но точно сега имам повече време от вас. А толкова отчаяно му се искаше да греши; и болката от този копнеж изгаряше сърцето му също като огъня, който бе запалил на палубата на баржата.

Покрайнините на Анхана лежаха на три мили пред него, отвъд равнината, а нощта се спусна над града заедно с дъжда.

Той тичаше неравно и се спъваше, сякаш краката му принадлежаха на някой друг, сякаш и двата бяха полуосакатени. Въпреки това успяваше да се придвижва бързо, теглейки от Потока, за да подсилва преуморените си мускули, и за четвърт част успя да стигне до бедняшкия квартал, обграждащ Лабиринта на Анхана.

Бурята се отклони към него, за да го посрещне, и го удави в порой, вонящ на сяра. Без да забавя крачка, той зави нагоре по пътя, водещ на север между Лабиринта и Индустриалния парк.

Дори човешките отрепки с празни погледи, които населяваха тези коптори, намериха време, за да се обърнат след бягащия; да притичаш покрай хора, сякаш бързаш за някъде, се смяташе за непочтително. Анхана бе сърцето на човешките земи и единствените първородни, посрещани радушно тук, бяха онези, които си знаеха мястото.

Най-накрая стигна до гетото на нехората — Града на пришълците — и прекъсна връзката с Потока, която му даваше сила. Имаше нужда от по-голямо съсредоточаване от онова, което му позволяваше менталното зрение, ако искаше да премине безпрепятствено през тези тесни многолюдни улици, където щеше да му се наложи да се блъска и да бъде блъскан от безброй рамене на първородни, каменари, огрило и хора.

С падането на нощта по улиците се появиха дори няколко тролове; от време на време някой спираше и започваше да го оглежда преценяващо, да издава гладни, всмукващи звуци, сякаш преглъщаше лигите, които бяха потекли по извитите му бивни. От вонята му спираше дъхът; от шума и бликащата енергия на това място му се виеше свят. Мръсотията, отпадъците, празнотата, която съзираше в очите на тукашните първородни — Анхана бе причината той да изостави човешката цивилизация заради горските дълбини.

Градът на пришълците се беше променил за двайсетте години, откакто кракът му не беше стъпвал по тези улици. Някога това бе малко тясно гето, претъпкано с първородни, каменари, дървесни духове, огрило и техните гигантски братовчеди — всичките живуркаха в покрайнините на столицата, продаваха силата и телата си на техните човешки господари, затъваха в наркотици и пиене, ръмжаха и се сопваха един на друг като плъхове в претъпкана клетка.

Навремето редът в гетото се поддържаше от човешки шерифи, които обикаляха в патрули от по петима мъже; бруталната им тактика и свободното използване на обкованите с метал бухалки им бяха спечелили прозвището главотрошачите; сега биячите като че ли бяха заменени от екипи по двама — един човек и един нечовек, обикновено елф или каменар. Хората се обличаха в сребристо и черно, нечовеците — в алено и златисто. Делиан непрекъснато виждаше из улиците тези двойки да разтървават биещи се, да решават спорове, да разпръскват тълпите пред каретите на богатите. Можеше само да поклаща невярващо глава.

Преди двайсет години тези цветове обявяваха принадлежността към една от двете могъщи групировки на Лабиринта, Поданиците на Кант и Лицата — но нито едните, нито другите имаха своя територия в Града на пришълците, а Лицата със сигурност никога не бяха приемали в редиците си нехора. И двете групировки бяха престъпни; Лицата търгуваха с плът и незаконни опиати, а Поданиците на Кант бяха джебчии и просяци, като освен това се занимаваха с охрана и изнудване. Делиан не можеше да си представи как са успели да се трансформират в обществена стража.

Самото гето се беше разраснало тройно, дори четворно, набъбнало като колония от гъби, а сега, през нощта, разцъфваше като насекомоядно растение, излъчвайки опасно притегателен сладък аромат. Взривът от пъстроцветни светлини на ярките табели над хотелите и казината се разбиваше на кални дъги в мокрия калдъръм.

Тези табели рекламираха развлеченията, които можеха да се намерят вътре: от игра на ашици през рулетка до бой с петли, борби с мечки и гладиаторски битки между различни раси, от хора и първородни до огрило; храна от най-изтънчените вносни крилца на тофалмо до всевъзможни пикантни свински и царевични деликатеси; напитките варираха от зърнен спирт до тинаранско бренди; опиатите — от обикновен печен рит до екзотични прахчета, способни да превърнат и най-тъмните фантазии осезаеми като мушкане в окото; проститутки от всякакъв вид, пол, възраст, опит и ориентация, от деликатна педерастия до извращения, в цената за които беше включена и посткоитална медицинска помощ.

Преди двайсет години, когато някой потърсеше нещо по-специално в Града на пришълците, нещо, което другаде не можеше да се намери — независимо дали незаконно, или изкусително опасно, или просто твърде отвратително, за да е широко популярно, — той трябваше да отиде в заведението, наричано „Екзотична любов“. Местенцето изглеждаше като някой малък, добре обзаведен бардак с ограничен достъп, който се намираше точно до Пътя на благородниците; но щом човек станеше редовен клиент, щом покажеше, че може да му се вярва — тоест когато собственикът събереше достатъчно материал за изнудване, че човекът да не може да си поеме дъх без разрешение, — той получаваше достъп до чувствения свят на буквално неограничените възможности. В „Екзотична любов“ нямаше невъзможни неща; просто бяха много скъпи.

Но сега по всичко личеше, че целият Град на пришълците се е превърнал в базарна версия на „Екзотична любов“ и самото заведение вече не съществува. Делиан стоеше на улицата, загледан безизразно в рекламата на някакъв фунгист, който бе завзел сградата до Пътя на благородниците. Той прочете механично списъка със стимуланти, опиати и халюциногенни спори, които се продаваха вътре; безплодна самозаблуда, разбира се, просто опит да отложи за няколко секунди мига, в който щеше да осъзнае, че няма представа какво да прави по-нататък.

Беше стигнал толкова далеч…

Леки пръсти се плъзнаха по хълбоците му — там, където първородните обикновено носеха кесиите си. Ръката на Делиан се стрелна с невероятна бързина, почти невидима за окото, и издърпа пред себе си собственика на пръстите: човешко дете с изцапано лице.

— Извинявай, фей, извинявай — просто се спънах — избъбри хлапето.

— Това място — рече мрачно Делиан, — това място някога се наричаше „Екзотична любов“. Какво се случи с него?

Очите на момчето се опулиха, след което се присвиха.

— Хей, аз на тая свирка не свиря — но имам сестра, тя е на единайсет, не е правила нищо досега, само духа на един веднъж…

— Не питах за това.

— Да, да — всъщност е на тринайсет, но се заклевам…

Делиан го разтърси силно.

— „Екзотична любов“ — повтори той.

Момчето завъртя очи и внезапно се разкрещя с пронизителен глас, изпълнен с болка:

— Педофил! Педофил! Махнете тоя каинистки дупелюбец от мене!

Момчето го изрита в пищяла — повече болеше да слуша крясъците му — и успя да освободи ръката си. После побягна и се скри в тълпата; мнозина вече гледаха Делиан с нарастваща враждебност и мрачно ругаеха. Един от тях събра смелост да изрази всеобщото мнение:

— Шибан педофил… Ако искаш да боцкаш хлапе, трябва да си платиш като нормалните хора!

Работата можеше да завърши зле — неколцина в тълпата като че ли нямаха нищо против да се включат в някой хубав въргал, а нищо в този опърпан, изтощен на вид първороден не подсказваше колко смъртоносен можеше да се окаже опитът им — но тълпата бе разблъскана от висок мъж със сребристочерна ризница и мускулеста каменарка с алено-златиста рокля.

— Добре, добре, разпръснете се — не спираше да повтаря каменарката, като по пътя си стъпваше по пръсти, мушкаше ребра и от време на време изблъскваше от пътя си най-наглите. Мускулестите ѝ ръце наподобяваха кипарисови коренища; когато блъскаше, хората отстъпваха. — Разпръснете се. Мърдайте! Да, ти, лайнар такъв. Размърдай се.

Мъжът се приближи до Делиан и го изгледа със студен поглед.

— Проблем ли има, горски? Или си търсиш такъв? И в двата случая сме на твое разположение.

— Това, което търся — отвърна бавно Делиан, — е феята, дето някога държеше тук един бардак.

— Тук? — Мъжът сбърчи вежди. — Не ми се вярва. Рууфи — фунгистът — е тук от… колко? Повече от осем години, ако не се лъжа — още отпреди да вляза в Патрула. Хей, Таулкг’н, да знаеш тук да е имало някакъв бардак?

Партньорката му изсумтя в брадата си и промърмори нещо, което Делиан не можа съвсем да разбере — нещо за хората и техния кратък живот и къса памет. После избута и последния зяпач надолу по улицата и се обърна.

— Да, тука беше „Екзотична любов“.

— Екзотична? Без майтап. — Очите на мъжа грейнаха и на устните му затанцува лека усмивка. — Хей, Таулки, горският търсел Дукесата!

Каменарката се приближи с юмруци на кръста. Тя огледа Делиан от главата до петите, после отново го погледна в очите и тъжно поклати глава.

— Не си прави труда, горски. Тя няма да те види.

— Не познавам никаква дукеса — отвърна търпеливо Делиан. — Феята, която търся, беше известна с името Киърандел.

— Същата — каза мъжът. — Просто ѝ викат Дукесата, защото изчука повече от половината Кабинет.

Каменарката настъпи с цялата си тежест крака на партньора си.

— Дръж се прилично.

— Просто ми кажете къде да я открия.

— Тя сега управлява „Залагащия пришълец“…

— „Залагащият пришълец“? Целия комплекс в Хазад-Лун?

— Да, но няма да те приеме, горски, вярвай ми. Все е заета, чуваш ли? Тя е важна…

Делиан пропусна останалата част от онова, което се опитваше да му каже каменарката, защото вече тичаше по улицата.

2.

Казиното „Залагащият пришълец“ се беше настанило в центъра на клоаката, която представляваше Градът на пришълците, като огромна отровна жаба, проблясваща в дъгите на многоцветната си слуз. За осемте си години се беше разраснало дотолкова, че бе погълнало всички съседни сгради; сега размерите му съперничеха на самия дворец „Колхари“. Три ресторанта, седем салона, четири казина, два театъра и десетки кабинки с различни размери и степени на уединение — в комплекса можеше да се купи всичко, от цигари до внезапна смърт, а стаите се плащаха на час. Той сияеше като маяк, ограден от гигантски ореол, наблюдаван от луната. Ореолът представляваше пъстроцветно отражение на изумителния мехур от сила — титанически Щит, — който обграждаше цялата структура и се забелязваше само защото струйките дъжд се стичаха по повърхността му на улицата.

Делиан се облегна на една хлъзгава от дъжда стена, близо до изхода на малка алея, водеща към улицата. Подгизналата вълна на туниката му дращеше раменете му. От стряхата, право върху главата му, се стичаше леко кисела на вкус, наситена с химикали вода. Той стоеше достатъчно навътре в сенките на алеята и върху лицето му падаха само зловещите отражения на алените, зелените и златистите светлини.

За менталното зрение „Залагащият чужденец“ сияеше още по-ярко, отколкото за обикновеното. Над сградата се вихреше смерч от изтичаща от Потока сила, сплетен в невъзможно ярки струи — алени и аметистови, бронзови и изумрудени, лазурни и сребърни, — които като знамена се ветрееха над покрива. Извън периметъра на Щита се бяха струпали масивни тълпи от зяпачи, които гледаха благородниците, знаменитостите и светските лъвове, слизащи от каретите на безкрайния влак, които спираха поред пред пурпурния килим, опънат върху широките мраморни стъпала. Зяпачите се облягаха върху Щита, сякаш той беше стъкло, притиснали носовете си към него, като че ли можеха да се изтръгнат от студената влажна тъмнина отвън и да се озоват в безкрайния летен следобед, който цареше под купола.

Над покрива на широката колонна галерия сияеха огньовете на огромна шатра с размерите на речна баржа, рекламираща умопомрачителната световна премиера на някакво шоу с вулгарно название и актьори, за които Делиан никога не беше чувал.

Няколко мига той изучаваше структурата на мехура. По всичко личеше, че се състои от няколко припокриващи се щита; за „Залагащият пришълец“ сигурно работеха шест или седем магьосници, вероятно хора, които го поддържаха. Всеки път, когато по улицата се зададеше някаква карета, пред която вървяха лакеи и ѝ проправяха път в тълпата, в Щита се отваряше пролука, достатъчно широка, за да пропусне екипажа и придружителите му; след това се затваряше като врата, за да не пропусне вътре простолюдието. Част от щитовете сигурно бяха почти постоянни, предварително заредени като онези, които пазеха целия комплекс от дъжда, поддържани единствено от съхранена енергия, а не от съсредоточения ум на магьосника; но онези, които се отваряха като врати, сигурно се захранваха от хора, а не от кристали. Той можеше без особени усилия да се промъкне през някой от кристалните щитове, без да вдига тревога, но след това трябваше да намери някакъв друг начин, за да привлече вниманието на Киърандел.

Делиан излезе на улицата.

Проправи си път през тълпата, без да обръща внимание на блъсканиците и ругатните, които се разнасяха зад гърба му. Когато стигна до мястото по средата на улицата, където каретите преминаваха през щита, той промуши ръцете си между един едър човек и един дребен трол.

— Извинете — каза учтиво Делиан.

Човекът и тролът погледнаха надолу към раздърпания кльощав първороден, след което се спогледаха и се ухилиха.

— Чупката, елф — рече човекът. — Намери си друго място.

— Намерих си вече — отвърна Делиан и ги изблъска настрани.

Те полетяха в тълпата, неподготвени за свръхестествената му сила. Тролът разумно реши, че този фей разполага с непознати ресурси, и бързо се отдалечи, мрачно мърморейки под носа си нещо на родния си грухтящ и мляскащ език; човекът, не чак толкова умен, реши да отстоява своето.

— Хей — възкликна той, — дребен копелдак, кого си мислиш, че блъскаш?

Делиан застина в очакване; леко му се гадеше.

Мъжът вдигна тежкия си юмрук.

— С удоволствие ще те…

Делиан го прекъсна със силно дясно кроше и от носа на човека шурна кръв. Очите на мъжа се изпълниха със заслепяващи сълзи и Делиан здравата го изрита в топките. Когато противникът му се преви на две, Делиан пристъпи до него, обхвана тила му с едната си ръка и цапардоса горната му устна с юмрук. Срещата на кокалчетата на свитите му пръсти с чупещия се нос беше повече от достатъчна, за да изправи мъжа, да го накара да политне назад и да го стовари на земята.

Делиан изрита отново проснатото тяло: върхът на ботуша му се заби с изключителна точност в слънчевия сплит на мъжа. Той се сви на кълбо от болка, дишайки учестено и накъсано.

Делиан се изправи. Очите му огледаха безизразно тълпата.

— Някой друг?

Нямаше желаещи.

Той оголи изключително дългите си и остри хищнически зъби.

— Тогава назад!

Делиан се извърна, неспособен да сдържи омерзението си. За да действа внимателно в подобни ситуации, той трябваше да бъде изобретателен, а беше твърде уморен, за да мисли свързано; трябваше да прояви въображение, а той не можеше да си го позволи. През последните две седмици въображението му даваше единствено цвят на вопли, картина на мъртви деца, мирис на геноцид.

Във вътрешността на мехура, в безкрайния летен следобед, всички разпоредители и лакеи носеха ливреи в алено и златно; вратите се охраняваха от шест сънливи огрета в пълно бойно снаряжение; бронята им бе лакирана в същите цветове и блестеше като гледжосани грънци. Алебардите им с цвят на кръв почиваха върху раменете им.

Менталното зрение на Делиан му подсказа, че на улицата никой не използва Потока, с изключение на мъничкия вихър, придаващ сияние на бижутата на една дебела жена, която слизаше от каретата си с помощта на двама внимателни портиери. Той кимна замислено. С малко повече късмет единствените, с които трябваше да се справи, щяха да са обикновени пазачи.

Без да излиза от менталното си зрение, той настрои Обвивката си към колебанията на щита, преценявайки силата на магьосника, който го поддържаше. Мъжът беше едва с трета степен; щитът му едвам удържаше дъждовните капки, какво оставаше за напора на тълпата. Делиан съсредоточи Потока в копие от сила и проби щита с едно бързо мушване. Обвивката му се бе настроила достатъчно ефективно, за да долови аления отблясък от болката на магьосника; с малко повече усилие той продължи да използва копието, за да пробие достатъчно голям отвор в щита, през който да премине.

Тълпата зад гърба му гледаше в безмълвен захлас: за обикновеното зрение той бе преминал без капчица усилие през мехура, който устояваше и на най-силните им напъни. Те се юрнаха след него, но той вече бе освободил силата си и щитът отново бе здрав като стена. Ала магьосникът сигурно не таеше никакви илюзии относно онова, което се беше случило; навярно вече беше вдигнал тревога.

И естествено, миг по-късно от групичката до портала се отдели един елегантен първороден с официално облекло и докосна раменете на двама едри каменари, облечени в алените ливреи на лакеи; тримата тръгнаха живо към него по сухия калдъръм на защитената улица, като се стараеха да не им личи, че бързат.

Пресрещнаха Делиан на двайсетина ярда от входа, подредени в полукръг, който му препречваше пътя, без да проявяват грубости. Феят бе висок и грациозен, тъмният му костюм имаше безупречна кройка; когато събра длани пред гърдите си и се поклони на Делиан, маникюрът му проблесна също като копчетата му.

— Мога ли да ви помогна, господине?

— Да, можете — отвърна Делиан, преминавайки между него и единия от каменарите така, сякаш те изобщо не съществуваха. — Обявете пристигането ми.

— Господине?! — рече деликатно феят с тон, който описваше с една дума кръпките по облеклото на Делиан, износените му ботуши, конопения колан и неестествените бръчки по лицето му. Той тръгна редом с него, а каменарите ги последваха отзад; Делиан чуваше пукането на кокалчетата им.

— Можете да обявите за пристигането на Подменения принц Делиан Митондион, най-младия син на Краля на здрача.

Феят дори не примигна.

— Има ли принцът резервация?

Делиан не спираше да върви.

— Моля ви, Ваше Височество — промърмори феят с успокояващ тон, обигран в техниките за справяне с откачени типове, за какъвто несъмнено смяташе Делиан, — това не е непреодолима трудност. Имаме цяла секция, запазена изключително за гостуващи краски особи; ще се съгласи ли принцът да ме последва?

Делиан знаеше със сигурност какво го очаква, ако го направи: зверски бой в някоя тъмна стая, кървящото му, безчувствено тяло — изхвърлено на улицата край мехура за назидание на останалите.

— Няма да е необходимо — рече той. — Не съм дошъл за представлението. Дойдох да се видя с Киърандел.

— Моля ви, господине; боя се, че съм длъжен да настоя.

Ръце, по-здрави от планински корени, се впиха в лактите на Делиан. Двамата каменари го накараха да се наведе напред с онази лекота, която се постига с придобиването на опит. Отстрани изглеждаше, че на госта внезапно му е станало лошо и не може да върви без помощта им; всъщност ботушите му едва докосваха калдъръма. За миг умората взе връх и той изпита детинско удоволствие от това, че го носят, макар ръцете да го боляха от стискането им — но те го поведоха в погрешната посока. Той запъна краката си в земята и отвори съзнанието си.

Високо над главите им дъгата на щита засия под мисловната светлина, излъчвана от вихъра на Потока. За една секунда Обвивката му се разрасна до размерите на петнайсет човешки ръста, докосвайки щита, а в следващия миг Делиан улови хармонията му и настрои Обвивката си към нея. В идеален резонанс Обвивката проби магическия свод и се докосна до сребърната лента, вплетена във вихъра от Сила. Внезапно всички светлини угаснаха.

Тъмнината се спусна като чук.

Внезапното изчезване на безбройните цветни светлини зашемети тълпата и тя потъна в неподвижно мълчание; същото направиха лакеите и дори впрегнатите в каретите коне — сякаш бяха ослепели. В продължение на една безкрайна секунда улицата потъна в пълен мрак и абсолютна тишина като дете, което затаява дъх, преди да потърси чудовището под леглото си.

И тогава Делиан лумна в пламъци.

Той гореше като факла, като клада, като хиляди магнезиеви фойерверки, запалени едновременно; гореше така, сякаш всяка кандела светлина, която озаряваше „Залагащия пришълец“ като слънце, се беше вляла в огъня, изригващ от плътта му. Двамата лакеи каменари нададоха вой и отстъпиха със залитане от него; от обгорените им длани се вдигаше дим. Феят във вечерния костюм закри с ръце очите си и изпищя като уплашено дете.

Опърпаните дрехи на Делиан изгоряха за миг и вятърът отнесе пепелта им в нощта. Косата му бе изпепелена. Голата му кожа носеше белезите на зле изцелени скорошни рани; по черепа му като змия се виеше крив белег като от удар с меч. Едното му бедро беше почервеняло и подпухнало, почти два пъти по-дебело от другото, а пищялът на другия му крак беше леко изкривен в средата, а на мястото на кривината се виждаше костен възел с размера на юмрук.

Гол, плешив, обгърнат в пламъци, той крачеше по пурпурния килим към входа, оставяйки след себе си пламтящи отпечатъци.

Всички се отдръпваха от пътя му, с изключение на едно от огретата, по-смело или по-глупаво от останалите; то замахна колебливо към него с алебардата си. При първия си досег до пламъците, които се вихреха около Делиан, острието се стопи и се разтече в локва от нажежен до бяло метал в краката му, а дръжката се превърна в червени въглени.

Пламъците, които се отразяваха в очите на присъстващите, придобиха цвета на страх.

— Дойдох да видя Киърандел — каза Делиан. — Нямам време за любезности.

Във въздуха пред него се появи слабо сияние и от нищото изникна една висока фея, сякаш преминала през невидима врата, отворена във въздуха.

По-висока от Делиан и още по-слаба, облечена във вечерна рокля, която блещукаше като изтъкана от диаманти, тя притежаваше грациозността на реещ се ястреб. Платинената ѝ коса бе събрана високо над заострените ѝ уши в сложна прическа, а очите ѝ проблясваха с цвета на парите като сребърни монети, хлътнали в черепа ѝ. Зъбите, които безкръвната ѝ усмивка разкриваше, бяха дълги и остри като игли, а нокътят на пръста, с който го посочи, беше изпилен и лакиран така, че да наподобява стоманен нокът на граблива птица.

— Ти — произнесе тя. — Определено знаеш как да обявиш появата си. Работа ли търсиш?

За миг Делиан просто застина на място, наблюдавайки я през пламъците. След това промълви:

— Киърандел…

— Моля да ме извиниш, каква недосетлива домакиня съм аз — прекъсна го небрежно тя. — Какъв срам; как съм се навлякла. — И само с едно помръдване на раменете роклята ѝ се свлече по слабото ѝ тяло и остана скупчена на килима. Тя я прескочи и абсолютно гола тръгна към него, разпервайки спокойно ръце. — Така по-добре ли е?

Челюстта на Делиан увисна. Зърната ѝ бяха боядисани в същия цвят като очите и изглеждаха също толкова твърди, колкото и метала, който имитираха. В тази секунда на пълно изумление огънят, който го защитаваше, угасна.

Той дори не беше забелязал блещукането на Обвивката на Киърандел и в един противен миг осъзна защо; Киърандел изобщо не беше тук. Той бе видял просто една Фантазия, проектирана от някое безопасно място, вероятно само за неговото съзнание. И докато я гледаше със зяпнала уста, тя бе издигнала отново щита над главите им и го беше отрязала.

Струваше му се, че бе направил голяма грешка.

Още преди да започне да разширява Обвивката си, насочвайки я в друга посока, някой метна тежка мрежа върху главата му; плетеницата бе дебела и масивна, и когато тя се обви около него, образите на Киърандел и нейната рокля се изпариха като изтрити от невидима ръка. Нечий тежък юмрук го запрати към вратата и той не успя дори да изтегли достатъчно от Потока, за да се подсили и да разкъса мрежата — върху нея проблясваха алените пламъци на някаква противодействаща сила, която блокираше всичките му усилия. Едно огре го сграбчи за глезените, събори го на пода и го оплете в мрежата.

След това го метна на гърба си като коте в торба.

— Май като зи напузнал гората зи, не зи проучил какво зтава в града, а, горзки?

3.

Столът беше тежък, много здрав, изработен от твърд клен и завинтен за пода. Веригите на оковите, които свързваха лявата ръка на Делиан с глезена на десния му крак, бяха прекарани през прътите, свързващи краката на стола.

След като измъкна Делиан от мрежестата торба, на огрето му трябваха не повече от пет минути, за да му докаже убедително, че тук той не може да изтегли от Потока достатъчно сила дори за запалването на една свещ; някаква неизвестна особеност на конструкцията на стаята го отрязваше напълно от него, също както плетеницата на онази мрежа. Огрето му го доказа по много прост начин: сви огромните си юмруци и го преби до безсъзнание с бърза безстрастна ефективност. След това му сложи оковите и си тръгна.

Столът беше обърнат към голата сива стена, опръскана с избледнели кафеникави петна — вероятно стара, набързо забърсана кръв. Ако се извиеше неудобно на седалката, Делиан можеше да наблюдава вратата зад гърба си, но потрошеното му тяло бързо се вцепени от болка. Той се отказа с въздишка и се обърна с лице към стената. Стаята беше студена; Делиан усещаше белезниците на китките и глезените си като ледени шушулки и цялото му голо тяло настръхна. Дълго време той само трепереше и се вслушваше в дишането си.

Най-накрая вратата зад гърба му се отвори. Извиването назад, за да види влизащата в стаята Киърандел, само го накара да изпъшка приглушено. Тя изглеждаше точно така, както се бе появила във Фантазията си; походката ѝ не можеше да се определи точно като плъзгане, но определено бе доста по-стилна от обикновеното ходене. До нея крачеше мускулеста самка огрило, облечена в широки дрехи, която удряше в разперената си длан с гъвкава пръчка от плътно преплетени кожени ремъци. Пръчката беше дълга колкото ръката на Делиан и дебела колкото китката му.

Киърандел държеше в ръката си нещо малко и кръгло, наподобяващо орех, което въртеше между пръстите си.

— Някой казвал ли ти е някога — промърмори разсеяно тя — какво се случва с елфите, които си играят с огъня?

— Не ме наричай елф — изрече бавно Делиан. — Така са ме наричали хора и огрило. Не е нужно да го чувам и от теб.

— Това — отвърна Киърандел — не е отговор на въпроса ми.

Една невидима ръка с нокти от лед бръкна в корема му и смачка червата му в агонизиращо кълбо. Той изпъшка от болка и пред погледа му се спусна червена мъгла — но той също не бе абсолютно беззащитен, дори тук. С лекота, скрита под гримасата от болка на изкривеното си лице, той настрои Обвивката си към нейната, засмуквайки от потока ослепителна зеленина, който изливаше сила от златистата ѝ Обвивка към червата му; Делиан пое част от тази сила в себе си и я използва, за да създаде отклонение за енергията, която тя запращаше към него — нещо като ментален улей, който насочи силата ѝ към неговата Обвивка вместо към тялото му.

Болката го отпусна и той се приготви да нанесе ответен удар. В тази стая Киърандел, също като пленника си, не можеше да черпи от Потока; малкият, наподобяващ орех предмет в ръката ѝ можеше да е само грифонов камък. Делиан настрои Обвивката си към октава, която Киърандел не би трябвало да може да види, и пусна пипалата си към нея…

— Знаех си, че ще опиташ нещо такова — рече тя. После погледна към самката огрило, която шибна Делиан през лицето с кожената си пръчка с такава сила, че пред очите му затанцуваха звезди. Той изгуби менталното си зрение.

Киърандел оголи зъби.

Под ребрата му се забиха стоманени нокти и разкъсаха стомаха му. Той се преви на две между коленете си и повърна конвулсивно, оплисквайки голите си глезени. Киърандел отстъпи бързо назад, за да предпази официалните си сандали с остри като игли токове.

Когато той възвърна контрола над главата си дотолкова, че да може отново да я повдигне, Киърандел го погледна в очите и лицето ѝ с поразителни скули омекна в приятелска маска. Миризмата като че ли не я притесняваше.

— Сега вече разбираш в какво положение се намираш. Искам да разбереш и моето. След по-малко от час се вдига завесата за представлението, което подготвям повече от година. Дошли са изпълнители от цялата Империя, от Липке, от шибания Ч’рант; похарчила съм седемдесет и осем хиляди рояла от собствените ми средства и имам партньори, които са вложили повече — и то партньори, които не приемат оправдания за загубите. Ако не се окажат на печалба, те ще ме чукат колективно отзад, докато не умра от загуба на кръв.

Тя произнасяше всеки цинизъм отчетливо, сякаш ѝ доставяше удоволствие да бъде на това място, където можеше да говори както си иска.

— А сега ми се натриса някакъв откаченяк, който твърди, че е Подменен принц и мята наляво и надясно огнена магия като излязъл от най-лошия кошмар на човешки магьосник, така че аз трябва да разбера както точно става тук. Ти си каинист, нали?

Делиан поклати глава.

— Не знам какво означава това.

— Не ме занасяй, задник. Тази вечер в заведението ми има двама епископи и един шибан архидякон от Църквата на Любимите деца. Знаех си — знаех си, че някое лудо каинистко копеле ще опита подобна глупост.

— Не съм каинист. Не знам защо хората продължават да твърдят, че съм.

Киърандел изсумтя.

— Това още повече влошава нещата. Всичко е съвсем просто, задник: искам да разбера кой си всъщност, кой те изпрати и какво искаш, а нямам излишно време да го отгатвам сама. Затова ще ти причинявам болка, докато не получа нужните отговори. Ясна ли съм?

— Нуждая се от помощта ти — каза Делиан.

Тя стисна здраво грифоновия камък, докато между пръстите ѝ не започна да се извива алена сила.

— Доста странен начин да молиш за нея — процеди тя през зъби.

— Не съм дошъл да моля — отвърна той с равен тон. — Няма да използвам старото ни приятелство. Аз съм Делиан Митондион, най-младият от синовете на Краля на здрача, и клетвата за вярност, която си дала на баща ми, те задължава да ми служиш.

— Ти с кого си мислиш, че разговаряш, задник? — недоверчиво се поинтересува Киърандел. Тя закрачи около него, оглеждайки го, сякаш обгорялото му голо тяло щеше да изглежда по различен начин, погледнато от друг ъгъл. — Може и да успееш да заблудиш горските, но сега си в големия град. Имам свои източници из целия шибан континент. Първо, принц Делиан е мъртъв. Умрял е преди около година. Мястото му е заето от един актир, измамник — и не се опитвай да ме убеждаваш, че актирите не съществуват; не съм глупава. И този актир, измамникът, е бил убит преди две седмици от другата страна на Божиите зъби. Един от принцовете Митондион го разкрил и актирът го нападнал. Войниците на принца го убили.

— Торонел — уточни Делиан и обгореното му лице се изкриви от някаква нефизическа болка. — Всичко това е истина — донякъде.

— Донякъде?

Делиан се усмихна почти недоловимо.

— Не съм измамник и не съм мъртъв.

Киърандел изсумтя.

— И тук гризваш дървото, задник: аз познавах Подменения. Преди Осиновяването му от дома Митондион той работеше за мен като охрана в „Екзотична любов“, преди почти двайсет и пет години. Работи за мен почти година и аз го опознах добре, ако ме разбираш. И ти не си той.

— Сигурна ли си, Киър? — попита тъжно Делиан. — Сложи ми косата и вежди и ще видиш, че не съм се променил чак толкова.

Тя за пръв път се вгледа отблизо в него и се намръщи. Устните ѝ се разтеглиха, оголвайки зъбите ѝ, сякаш бе видяла нещо, което я бе уплашило.

— Има някаква прилика — призна тя бавно, като че ли думите ѝ причиняваха болка. — Но ти си остарял — остарял като човек…

— Аз съм човек — отвърна просто Делиан. — Винаги съм бил. Но освен това съм и Делиан.

Киърандел се изправи и тръсна глава, отричайки онова, което виждаше, отхвърляйки всички чувства, които може би изпитваше.

— Дори наистина да си Подмененият, аз няма да ти помогна. Не дължа нищо на онова копеле. Или на шибания му Крал на здрача. Какво са направили те за мен? — По Обвивката ѝ плъзнаха цветове, без да се смесват, като на сапунен мехур, който се носи под слънцето. — Все още не съм чула нито една причина, която да ме възпре да накарам Чако да те убие и да хвърли тялото ти в реката.

Делиан знаеше, че това са празни заплахи. Разбираше го по юмруците ѝ, стиснати толкова здраво, че дългите ѝ заострени нокти бяха пуснали кръв от китките ѝ. Тя не мислеше ясно, беше глуха за доводите на здравия разум и бе опасна като ранена мечка. Той я разбираше напълно.

Защото се чувстваше точно по същия начин.

Винаги се беше смятал за един от добрите, един от героите, някой, който има свой етичен кодекс, който спазваше с цената на всичко, някой, който бе определил една граница, която никой не можеше да го принуди да пресече. По-скоро би умрял, отколкото да направи онова, което се канеше да извърши; нямаше да му е трудно да направи този избор. Но ако избереше смъртта пред безчестието, този избор нямаше да е само негов, а на милиони: милионите, които изобщо нямаха право на избор.

— Ако не изпълниш дълга си към моя баща — рече той, — гибелта на Първия народ ще лежи на твоята съвест, Киърандел. След две години ще изчезнем от лицето на земята.

Но той само забавяше неизбежното; вече бе наясно, че няма да успее да я склони с думи.

— Нямам време за подобни тъпотии. — Тя махна с ръка на Чако и кожената пръчка отново изплющя върху черепа на Делиан, изсипвайки дъжд от звезди пред погледа му.

Когато той отново надигна глава, топлата струйка по шията му подсказваше, че ударът е разкъсал скалпа му. Зачуди се дали се е разтворила раната от меча, или коженият бич бе отворил нова рана.

— Каквото и да ми причиниш, то няма да промени истината.

— Все още не съм чула никаква истина — изръмжа тя, повдигайки заплашително грифоновия камък.

— През цялото време чуваше само нея.

Ръмженето ѝ изтъня до вой от безсилие и юмрукът ѝ се сви около грифоновия камък. Агонията сграбчи вътрешностите на Делиан. Той се преви на две в пристъп на гадене, стомахът му пламна, сякаш бе погълнал горящи въглени, но той не направи опит да се включи към Обвивката ѝ и да се защити. Точно това бе очаквал през цялото време.

Делиан настрои ума си към връзката, която Киърандел бе създала между Обвивките им. Той се разкри за болката, прие я и я закотви в центъра на своето същество, макар това да я накара да се разрасне до ураган от страдание, който заплашваше да угаси разсъдъка му като свещ; това бе единственото наказание, което можеше да си наложи за онова, което се канеше да направи.

В последния миг някакво предчувствие я предупреди за онова, което възнамеряваше да стори пленникът ѝ, и Обвивката на Киърандел пламна във всички цветове на ужаса. Едва тогава тя започна да се бори с него като диво животно, притиснато в най-дълбокия ъгъл на бърлогата си. Изпищя — един тънък, отчаян вой…

През връзката, която ги свързваше, той се вля в нея.

4.

Образите се изливат в серия от водопади, непредвидими, неразбираеми, невъобразими: двойно зрително поле, отвътре и отвън, едновременно усещане и виждане, голи глезени, оплискани с повърнато, два сандала с остри като игли токчета, болка в корема и болка в сърцето, горяща човешка фигура на тъмния портал и отново поглед през очите на пламъка към острието на алебарда — металът се топи и се стича в пламтяща локва на килима…

КАКВО ПРАВИШ С МЕН?

Шшт, тихо, вече не можеш да го спреш. Понеси се с него.

Образите се сплитат, придобиват ред, последователност: вървеж през осакатения, ужасяващо полупознат Град на пришълците, разговор със стражата, ритникът от джебчията. Започват да се движат по-бързо: скокът от носа на баржата, коприненото докосване на водата върху късата им, щръкнала коса, пламъци и викове, злобният захват на помощник-боцмана…

Какво е това?

Това е животът ми.

Поредица от дни, прекарани в търкане на палубата, рязане на шубраци, разчистване на струпан плавей — опасният, изтощителен живот на палубен работник във Великия Чамбайген. Още дни, дългият самотен път надолу от Божиите зъби, където всяка крачка е изпълнена с болка, през гората, покрай ручея, за да има наблизо вода, използване на Потока за енергия, задържане чрез усилие на волята на зайци и катерици на мястото им, докато не се приближат ръцете, които да им извият вратовете. Отначало обгарят парчетата месо с огъня от съзнанието си, но дните минават и ресурсите им намаляват, събраната от Потока енергия им е нужна за други неща и езикът им изтръпва от кървавия вкус на сурово месо.

Това е нашият живот?

Нашият живот.

Не сме Делиан.

И часовете, изгубени в агония, все по-слаби и по-слаби; дни, изгубени в ментално зрение, докато се борят срещу шока и умората с помощта на Потока, наслагването на нови слоеве калций върху счупената кост в крака му, съжаление, че не разбира по-задълбочено лечителството, мечтаейки да събере сили, за да счупи отново костта — нескопосано свършена работа, оставен инфекциозен джоб в костта на лявото бедро, зараснал накриво десен пищял — използвайки отработената си способност за съсредоточаване, за да се бори с отчаянието, черният юмрук, който смачка сърцето му…

Ние не разбираме.

Търпение. Няма да отнеме много време.

Събуждането на сипея в подножието на скалата, изненадан, че съм още жив, чувствайки търкащите се назъбени краища на костите в двата ми крака, поглед нагоре, за да видя там, нависоко, лицето на брат ми в ореол от прозрачни синьо-бели облаци. Докато гледам, лицето се скрива зад ръба и разкрива пустеещото равнодушно небе…

Оставяйки ме там да умра.

Все още не разбираме.

Няма никакво „ние“.

Разбирам.

Това е моят живот. Аз съм Делиан.

5.

Аз стоя на високата скала, която гледа към мините, докато Килани и Финал пеят Песента на войната.

Някъде далеч долу, губейки се в ясната следобедна далечина, земята е надупчена като повърхността на луната, пустош от кратери и натрошени скали; планината е покрита с белези, цели късове липсват, като отхапани от някой бог. Сред този лунен пейзаж се движат и работят мънички фигурки, черни точки преместват пръст и монтират шлюзови тръби, отхапват от земята и се оригват, изкарвайки черен дим, докато въздухът в кристалната планина като че ли застива на прага на тяхното владение: купол от пушек и прах, закриващ Ада.

Долу в ниското се намира оградата, която беше описала Л’джанела, издигащо се на фона на праха чудовище от тел и стомана, украсено с неясните силуети на трупове.

По-лошо е, отколкото смятах, по-лошо, отколкото бих могъл да си представя. Само за пет кратки дни светът ми се сгромоляса, изгни, разяден отвътре, сякаш му бяха инжектирали киселина. Всичко, което смятах за здраво и сигурно, се бе превърнало в хартия и стъклени влакна.

— Това е Слепият бог — мърмори троснато Торонел, толкова тихо, че първоначално не го чувам; но след това го повтаря по-силно и жестът му обхваща не само разрухата в Диамантената мина и Трансдея, а всичко, което се бе случило, откакто напуснахме Северозападния път. — Всичко това е дело на Слепия бог. В дил-Т’лан се е появил пролом и Слепият бог ни е последвал тук от Тихата земя.

От всички ни само аз осъзнавам, че Рони не говори метафорично.

Торонел започва да крачи в малък кръг и лицето му се сгърчва в мрачни мисли; едва сега по скалпа му се забелязва набола коса на мястото на онази, която изгорих, докато се опитвах да му спася живота. Тръгвам редом с него, като се опитвам да се придържам между него и нашите три спътнички. Здрав или не, аз трябва да се отнасям с него като със заразен.

Дори заповедта му да дойдем тук, на тази скала, показва, че започва да губи вярната си преценка. Иска ми се да си мисля, че това е само признак на стреса, на който бяхме подложени през изминалата седмица, но започвам да губя надежда. Мисля, че ще се наложи да го убия.

Килани и Финал продължават да припяват, но аз вече едва ги търпя.

Това трябва да бъде прекратено, преди още да е започнало, и няма кой друг да го спре.

— Не — изричам с дрезгав глас. — Никаква война. Не ме интересува какво са направили. Няма да има война.

Килани и Финал се умълчават; те двете и Л’джанела изобщо не ми отговарят. Обръщат ми гръб и поглеждат към Торонел.

Очите му горят в трескав триумф.

— Не разбирате ли? — пита ме той. — Аз мога да ви кажа защо той не иска война срещу тези хора. Да направим Сливането.

— Но проклятието… — възразява Л’джанела.

— Лъжа. — Торонел изплюва думата. — Поредната от лъжите на Делиан. Да направим Сливането.

О, боже, о, боже, все пак той наистина е болен и аз трябва да го направя. Плъзвам ръката си към дръжката на рапирата и ми се иска вместо това да можех да я забия в собственото ми сърце. Най-лошото е, че това няма да помогне: смъртта ми няма да оправи нищо.

Неговата ще спаси света.

Опитвам се да изтегля оръжието си, но в ръката ми няма сила. Как се стигна дотук? Как се озовах на това място?

Защо трябва да съм точно аз?

Няма кой друг. Няма друг начин.

Изваждам меча си и сребърното му острие проблясва в пламъци под лъчите на следобедното слънце. Сияйното зелено на Сливането им танцува върху сплетените им Обвивки и всички те ме поглеждат: Л’джанела, Килани и Финал с уплаха и недоверие, Торонел с язвителен триумф.

— Виждате ли? — проскърцва гласът му. — Тези артани не са от този свят — те са актири! Той е един от тях? Той е проклет актир!

Сигурно вече им го беше споделил в Сливането; нямаше да последва възражение. В Сливането лъжите не са възможни. Те бяха чули истината за мен и го знаеха.

— Той иска да ме убие! Той иска да избие всички ни!

И той вярва в думите си; и те дори са истина донякъде. Вирусът, който унищожава ума му, му дава достатъчно убеденост в собствените му думи, за да завърши делото си. Мога да му отвърна само по един начин — да насоча върха на рапирата ми към сърцето му и да скоча напред.

Финал е по-бърза; тя се хвърля пред своя принц. Мечът ми я пронизва точно под извивката на ребрата ѝ; прерязва с лекота мускулите и черния дроб и се спира в гръбнака. Тя потреперва от неуютния хлад, който е твърде пресен, за да се възприема като болка, хваща острието с двете си ръце и пада, изтръгвайки го от отслабналите ми ръце.

О, Финал, о, боже…

Но вече не мога да спра. Моите хора, моят свят — няма кой друг да ги защити.

Обучението с повече от четвъртвековна давност, още от Консерваторията на Студията, ми напомня как мога да убивам с голи ръце; аз се хвърлям към Торонел и той отстъпва с писък — отново е Рони, отново е моят брат и секундата колебание, която изпитвам този миг, ме довършва.

Мечът на Килани проблясва към мен; виждам го с крайчеца на окото ми тъкмо навреме, за да отскоча настрани и да се обърна към нея. В ушите ми продължава да звучи гласът на преподавателя ми: Когато си невъоръжен и противникът ти има меч, бягай като луд.

Това не ме устройва.

Отстъпи от линията на атаката, извий му ръката. Не се бий с меча; бий се с човека.

Килани вдига меча си и скача към мен; аз се плъзвам встрани, но когато посягам към ръката ѝ, нещо ме удря в главата, издавайки комичното банг, което се чува при удар на метал върху дърво. Пред очите ми пада бяла пелена, коленете ми омекват като памук. Залитам назад, покривам главата си с ръце, опитвам се да се движа, за да не успеят да достигнат до жизненоважните ми органи.

Торонел държи в ръката си окървавен меч.

Удря ме с него по главата.

Залитам отново назад и кракът ми хлътва в дупка.

Бездънна дупка, установявам аз, докато тялото ми потъва след крака — и аз летя, летя, летя и дупката, естествено, не е бездънна, просто имам такова усещане, докато сипеят прелита пред очите ми. Тялото ми се удря в една изпъкнала скала и отскача, следва втора; чувам как нещо се чупи със силен трясък — това може да е само кракът ми.

Последният ми удар е придружен с избухване на безцветен огън, последван от тъмнина.

6.

Л’джанела е приклекнала в оттатъшния край на просеката, далеч от угасналите въглени на снощния ни огън. Тя е обгърнала тялото си с ръце и трепери, макар че утринта не е студена. Отхвърлила е Сливането заради моята заповед — заради моята лъжа — и затова използва просто думи, за да опише ужаса си. Езикът не е бил създаден, за да носи толкова непосилен товар, но хрипкавият ѝ, треперещ, безцветен глас е достатъчно красноречив. Най-хубавите ми спомени за Л’джанела са как се смее звънливо на някой номер, дори да е погоден на нея; да я видя разстроена и толкова уплашена, ми въздейства също толкова болезнено, както и историята, която разказва.

Продължителното мълчание на каменарите от Диамантената мина вече си има своето обяснение, също както и съдбата на легатите, които изпрати баща ми. Едва успявам да чуя думите ѝ през гръмотевичното пулсиране на кръвта в ушите ми, но смисълът е пределно ясен.

Мъничкото, лениво, рядко населено човешко херцогство Трансдея, някога мирна земеделска страна, чиято единствена друга индустрия бе гостоприемното посрещане на пътуващите по Северозападния път, се беше превърнало в колосален, жаден за нови владения мравуняк. Под водачеството на загадъчен народ, наричащ себе си артани, то бе погълнало Диамантената мина, сякаш вековното свободно каменарско владение никога не бе съществувало; планините, някога толкова обичани от каменарите, се бяха превърнали в пустош от открити мини и гигантски хидравлични машини, които ежедневно отхапваха от планинските склонове стотици тонове земя.

Новините стават още по-лоши: докато Л’джанела описва машините в минните ями, задушаващо усещане за дежа вю стяга гърлото ми: огромни тромави метални гребла, които изригват черен пушек и реват от глад, плугове на колела, съединени с плоски железни вериги. Виждам ги в съзнанието си може би по-ясно и от нея. Израснал съм с тези машини.

Баща ми — първият ми баща, родният ми баща — ръководи корпорация, която строи подобни машини, затова инстинктивно се досещам кои са артанците.

След това Л’джанела разказва за оградата, която ги заобикаля, ограда, подкрепяна от метални колове, построена от вертикално свързани зигзагообразни жици; с пръст рисува формата им и ни разказва за спираловидните жици, поставени отгоре им, намотки с остри бодли, стърчащи по извивките им. Това също си го представям много ясно: телена ограда, върху която е монтирана бодлива тел.

Торонел улавя погледа ми и върху бледото му потно лице проблясва обвинение; той се е досетил за истината. Устата му се отваря, сякаш се кани да заговори, но после я затваря; преструва се, че се извръща настрани, но тайничко ми хвърля коварни погледи с крайчеца на кървясалото си око.

О, господи — всички богове, човешки богове, всеки, който е готов да ме изслуша, — моля ви, нека тази пот да е от страх и отвращение, а не от треска. Нека тези коварни погледи да изразяват просто омраза.

Л’джанела продължава безмилостния си разказ. На интервали по дължината на оградата висят тела — трупове, скелети, някои все още покрити с парцаливи дрехи, повечето на каменари, някои на първородни, дори има няколко мънички дървесни духове — краката им не стигат до земята, ръцете им са разперени, китките — привързани към оградата. Разпнати.

Разпнати от артанците.

Вече не мога да погледна към Торонел; достатъчно е само да го стрелна с поглед, за да започна да обяснявам; думите ще потекат от устата ми, колкото и да се опитвам да ги спра. Но това не са моите хора, искам да извикам. Не го е направил моят народ, а някой друг, някой чужд, някой, в който не тече моя кръв, кръвта на моя свят. Дори сега, когато съм достатъчно пораснал, за да съм наясно, продължавам да изпитвам конвулсивно отвращение към ужасиите, на които сме способни.

След двайсет и седем години, прекарани като магьосник на първородните, аз продължавам да се ненавиждам заради човешкия си произход.

Но не трябва да показвам нищо от това пред Л’джанела. Тайната на произхода ми принадлежи на дома Митондион, на самия Т’фарел Рейвънлок още от деня на моето осиновяване; не е моя, за да я разкривам.

Мислите блуждаят в ума ми, но Л’джанела отново привлича цялото ми внимание. Осъзнавам, че тя обяснява защо се е върнала сама, за да докладва, защо е оставила назад Килани и Финал:

— Те наблюдават и ни чакат да се присъединим към тях. Докато наблюдават, съчиняват Песента на войната.

Усещам как погледът на Торонел прогаря слепоочието ми; не смея да се обърна към него.

— Не могат да го направят.

Торонел проговаря за пръв път с продран, дрезгав глас.

— И защо да не могат?

— Песента не може да бъде изпята без позволението на дома Митондион — казва Л’джанела, — но, Подменени, Диамантената мина се е намирала под защитата на твоя дом повече от хиляда години, още от времето на Панчасел Злополучния. Каменарите от Диамантената мина са наши братовчеди; нима разкъсването на земята им не е достатъчна тема за Песента на войната?

— Нямам предвид това.

— А какво имаш предвид? — изхриптява горчиво Торонел. — Какво? Кажи ни.

Л’джанела продължава, преди да успея да намеря нужните думи.

— Подменени, хората от Трансдея вече са ни обявили война. Легатите, които изпрати баща ти — не ме ли чу? Техните тела висят на онази ограда! Братът на Финал виси на онази ограда: Куелиар. Мъртъв. Можеш ли да си спомниш звука на неговия смях и да не изгаряш от желание за война?

Няма значение. Раздиращата болка в гърдите ми заплашва да свие гърлото ми и да задуши думите, но въпреки това аз успявам да ги произнеса.

— Никаква война. Няма да има война.

Торонел се изправя.

— Не ти имаш думата за това. Тук аз съм най-възрастният. Сега ще отидем и ще чуем песента им.

— Рони, не, по дяволите! Не знаеш в какво се замесваш.

— А ти знаеш? Как така? Искаш ли да ми обясниш?

Той знае, че не мога, не и пред Л’джанела; наистина ли е болен? Затова ли се заяжда така?

Ще се наложи ли да го убия?

Той ме поглежда така, сякаш мислите ми са се изписали на челото. Очаква решението ми.

А аз вече знам: ще отстъпя. Имам ли друг избор?

— Добре — изричам аз, победен. — Да идем да чуем Песента им.

7.

— Чувствам се добре — казва тихо Рони. Той облизва устните си и се заглежда в пламъците, а аз се заставям да повярвам, че причината за червенината по лицето му е близостта на лагерния огън. — Минаха четири дни. Ако съм болен, досега би трябвало да имам треска, нали? — Очите му са обезумели от ужас. — Нали?

Облечени сме в нови дрехи, смяната, която носим в дисагите на двата коня, застанали наблизо. Седим на натъркаляни около огъня пънове. Косата ми е започнала да израства отново, бледо стърнище, което кара скалпа ми да се чувства като топла шкурка. Рони все още е плешив и опърлен.

Устната му е разцепена, на лицето му лилавее оток на мястото, където съм го ударил. Още откакто се е събудил, той упорито отказва да се отвори за уюта на Сливането; през тези четири дни говорим повече на глас отколкото през последните десет години.

Сливането ми липсва, липсва ми близостта на брат ми. В момента ще ми дойде добре, но дори не го споменавам. Болката, която свива стомаха ми, ми подсказва, че всъщност не искам да споделя чувствата, които Торонел таи в себе си. Затова мога само да кимам неуверено, с надеждата, че нощта и проблясъците на пламъците ще прикрият изражението ми.

— Да, четири дни, така мисля. Не съм сигурен.

— Как може да не си сигурен? — изсъсква Рони.

Ами не е, като да включа монитора и да погледна.

Това не мога да го изрека на глас — болката на Рони е твърде силна.

Аз нямам тайни от брат ми. Преди двайсет и пет години Рони знаеше истината, още преди Осиновяването ми. За такива неща не може да се говори на висок глас пред спътниците ни; истинският ми произход остава добре пазена тайна на дома Митондион. Всички — или поне почти всички, включително спътниците ни — знаят, че крия тайна, но никога не са подозирали каква е истината. Всички смятат, че съм Муле, едно от онези редки, достойни за съжаление същества, родени от изнасилена от човек първородна. Общоприето е да се смята, че Подменен е просто учтив евфемизъм.

Истината е далеч по-лоша.

Вече трябва да я призная: след всичко, което се случи, не мога да избягам от нея, не мога да я отрека. Аз съм актир.

Не актьор, не; преживяванията ми никога не са били изпращани на Земята, за да бъдат продавани от Студията като забавление. Но актир — да: аз съм роден на Земята. Роден съм човек. Хирургически променен в Консерваторията на Студията в Наксос, за да приличам на първороден.

Името ми е Сорен Кристиан Хансен. Живях като човек двайсет и две години, достатъчно дълго, за да се дипломирам в Колежа по Бойна магия на Студията, достатъчно дълго, за да направя прехвърляне в свободен режим в Отвъдие, уж за обучение — а после да съблека човешката си кожа като изсушената обвивка на какавида и да разперя елфическите си криле.

През първата ми година като Делиан не можех дори да си помисля за предишното ми име, камо ли да го произнеса на глас; но наложената от Студията блокировка избледнява с времето, ако не бъде подновена. В продължение на десетки години аз можех свободно да говоря истината за себе си, но никога не го направих.

Не съм сигурен каква точно е тази истина.

Почти не си спомням Сорен Кристиан Хансен: той съществува единствено като спомен за момче, чието детство премина във фантазии, че е незаконен син на Фрей, Господар на лиос алфар — момче, чиято единствена мечта бе да е магьосник от народа на първородните. Двайсет и седем години, повече от половината ми живот, прекарах като Делиан Подменения — а от близо двайсет и пет съм принц Делиан Митондион, осиновен син на Т’фарел Рейвънлок.

Човешкото ми семейство сигурно отдавна ме мисли за мъртъв и е проляло някоя сълза за мен. Хансен имат и други синове, а за изтъкнато семейство Бизнесмени като Хансен от Илмаринските машиностроителни заводи Сорен Кристиан бе колкото син и брат, толкова и продаваема стока.

Не ми липсват. Не ми харесва да съм човек, да съм Бизнесмен. Неспособен съм на онзи тип носталгични илюзии, които да ме накарат да изпитвам копнеж по повърхностния, ограничен свят на привилегията и печалбата, в който живее изоставеното от мен мое семейство. Оставих Земята зад гърба си, отърсих се от нея като от кошмар и през половината от досегашния ми живот изживявах мечтата ми. Не бях и предполагал, че този отдавнашен кошмар ще ме достигне, ще ме сграбчи и ще разбие сърцето ми.

Ах, сърцето ми, Рони… не можеш да ми причиниш това. Не можеш да умреш.

Торонел е следващият най-млад принц на дома Митондион. Той е роден преди триста седемдесет и три години и от моята четиридесет и девет годишна перспектива всичко, което е толкова старо, е неунищожимо. За бога, той се е родил в същата година, когато Дарвин е плавал с кораба „Бийгъл“; как може да умира?

— Казах ти — отвръщам аз, — не съм учил за това в училище; ХРВП е бил изкоренен сто години преди да се родя.

— По всеобщото мнение — добавя Рони с горчивина.

Кимвам.

— Всичко, което знам за него, идва от романите за Чумавите години, които съм чел като дете. Романите са като… като епосите. Ти знаеш много за Бунта на Джерет например, но не можеш да цитираш действителния текст от Договора от Пиричант.

Рони поглежда настрани.

— Това е човешка история.

— Та единственото, което мога да си спомня, е, че инкубационният период на ХРВП е около четири дни. Може да са десет или две седмици, или месец. Просто не съм сигурен. Романистите не държат особено на фактите — възможно е това дори да не е същият щам. Вирусите мутират — ъъъ, променят характеристиките си и симптомите, и ефекта. Така, твърдят, се е появил и самият ХРВП.

През последните четири дни сме говорили за това десетки пъти. Всеки път повтарям онова, което знам, и описвам онова, което не знам, със същата бавна, търпелива прецизност. Това се превърна в тъжен ритуал, но той като че ли помага на Рони да се успокои донякъде, кара го да вярва, че може и да греша. Не мога да му предложа друга утеха.

— Как мога да умра от човешка болест? — не спира да пита Рони. — Ние дори не сме от един вид!

Отговарям винаги по един и същи начин.

— Не знам.

Мога да кажа само, че бесът — първоначалната му форма, от която се е развил ХРВП — поразяваше само бозайници. Ако инфекцията се развие, изходът е фатален. Няма проценти, няма лечение, няма жалби. ХРВП е още по-зле: развива се значително по-бързо и е много по-заразен. ХРВП е устойчив във всяка среда; в отсъствието на топлокръвен приемник спорите му остават потенциално смъртоносни месеци наред.

И се предават по въздушен път.

Мога само да се моля да съм действал достатъчно бързо.

Мисълта за първородния, когото убих в селото, витае денонощно в ума ми; не мога да спра да мисля за прогресирането на болестта. Още колко дълго щеше да живее в агония? Дни? Седмица? Не мога да си представя по-ужасна смърт. Понякога в съзнанието ми той приема чертите на Рони.

Понякога изглежда като самия Крал на здрача.

Помня как като петгодишен стоя на опашка заедно с десетина други деца на Бизнесмени. Спомням си натиска на инжектора върху хълбока ми и внезапното остро ужилване на ваксинацията. Очите ми се напълват със сълзи, но аз ги прогонвам с примигване и не издавам нито звук. Случаят е тържествен, посвещението ми в каста; ваксинацията беше моят паспорт към света и аз я приех както подобава на един Бизнесмен. Не съм си и помислял, че сега, след повече от четиридесет години, съдбата на света може да зависи от тази краткотрайна болка.

— И така — мърмори Рони и кокалчетата на сплетените му пръсти побеляват, — още колко ще трябва да чакаме? Колко време трябва да решаваме дали ще умра, или ще живея? Останалите всеки момент ще се върнат от разузнавателната мисия — всъщност трябваше още снощи да са се върнали. Тогава какво? Какво да им кажем? Как да ги предпазим от заразяване?

Той кимва нещастно към конете.

— Ако аз съм заразен, тогава дори Нила и Паси трябва да бъдат унищожени, както унищожи онова село.

Рони и неговите коне — той често обичаше да казва, че конят е идеалното превъплъщение на Т’наларан: силен, бърз, верен, яростен защитник. Сега погледът, който отправя към тях, е натежал в очакване на смъртта им.

— Всяко живо същество може да отнесе тази болест в селата и в градовете ни. Затова трябва да убиваме, да убиваме и да убиваме. Трябва да превърнем това място в пустош, защото твоят ХРВП може да се разпространи и сред всички същества, които живеят в тези земи — с изключение на теб — завършва той с горчивина.

Забивам поглед в земята.

— Ще се придържаме към историята с проклятието.

— Те ще разберат, че лъжем.

— И без това вече го знаят — напомням му аз. — Но не знаят за какво точно лъжем.

В критичните минути след изгарянето на селото аз успях да скалъпя изключително жалко обяснение; не ме бива в лъжите. Изкрещях отдалеч на приятелите си някаква объркана история за силно проклятие, което е избило селяните до един — проклятие, което бе паднало върху мен и Рони веднага, след като сме влезли в селото. Казах им, че се опасявам, че магията на проклятието може да премине по магическите връзки на Сливането, затова отказвам всякакви контакти, физически и мисловни.

Наредих им да продължат на североизток в планините и да завършат разузнавателната мисия. Помнете мисията, казах им аз; нищо не е по-важно от нея; трябва да разберем какво се е случило в Диамантената мина. Двамата с Рони ще останем тук и ще разследваме проявлението на проклятието, за да видим по какъв начин можем да му се противопоставим. Те не можеха да възразят. Колкото и невероятно да звучеше, историята можеше да се окаже истина, а аз все пак съм техен принц.

— Не ми харесва — казва Рони. — Те са наши приятели. Заслужават да знаят истината.

Поклащам глава, без да повдигам очи; не мога да го погледна.

— Не става дума за това какво заслужават. Ако им кажем истината за ХРВП, трябва да им обясним и как сме я разбрали. Трябва да им кажем защо имам имунитет. А щом чуят това, те ще забравят за всичко останало. Единственото, което ще ги интересува, е как сме ги предали.

Рони обръща към мен голия си обгорял тил, гласът му звучи тихо и дрезгаво.

— Може би трябва да го направим.

Впервам поглед в огъня. Страхувам се да отговоря, страхувам се да погледна брат ми в очите.

— Твоят народ е виновен за това — продължава Рони. Думите се процеждат като капки жлъч, тежки и горчиви, като изтласкани от напрежението, което постепенно се натрупва в главата му.

— Рони, недей. Вие сте моя народ…

— Твоите хора… създадоха този ужас. Невежите говорят, че актирите изнасилват, убиват и оскверняват всичко, до което се докоснат, просто за развлечение; а може би онези, които говорят подобни неща, изобщо не са невежи. Как иначе може да се обясни това? Защо иначе ще ми причиняваш това?

Сърцето ми изтуптява болезнено веднъж, после още веднъж.

— Така ли си мислиш, Рони? Наистина ли смяташ, че аз съм ти го причинил?

Торонел мълчаливо извръща лице от огъня към тъмнината на нощта; той няма отговор, който да мога да понеса.

Преди много, много години, когато отхвърлих моето Бизнес наследство и перспективите на актьорска кариера, обичах да си казвам, че съм го направил от някакъв неочакван прилив на благородство, защото не можех да понеса да печеля от нараняването на други хора — все пак тогава бях още много млад.

Смятах използването на киборгизирани Трудоваци в Илмаринските машиностроителни заводи за морален еквивалент на бруталното насилие срещу местните в Отвъдие, което лежеше в основата на всички успешни актьорски кариери, защото и двете изискваха определено опредметяване на хората, които експлоатираха. Илмаринските машиностроителни заводи използваха своите киборгизирани монтьори като заменяеми, лесно програмируеми роботи; Актьорите, дори онези, които бяха смятани за „герои“, трябваше да развият в себе си подобно незачитане на жителите на Отвъдие, които неизменно убиваха и осакатяваха по време на своите Приключения. Заменимите „лоши момчета“ стояха в основата на успеха на Студията.

Но с годините започнах да се опознавам по-добре и постепенно разбрах, че решението ми нямаше нищо общо с морала, а още по-малко с благородството; че в края на краищата всичко беше въпрос на вкус.

Мразя убийствата. Не мога да понасям да причинявам някому болка или дори да осъзнавам, че някой изтърпява болка заради мен. Може би причината е тази моя дарба, способността да се прехвърлям в другия човек; може би емпатията ми се бе изострила дотолкова, че да усещам всяка болка предварително. В края на краищата причината не е от значение. Остава фактът: аз не съм, никога не съм бил и никога няма да бъда убиец.

Първородните не се молят. Нямаме богове в човешкия смисъл на думата. Духовните ни пориви се коренят в неунищожимата, неразделна връзка с паяжината на самия живот. Докосваме се до извора на Потока и го откриваме в себе си; през нас тече кръвта на света, както тече през всяко живо същество. Ние не молим живота за милост, ние го живеем.

Но аз съм роден човек и на границата на отчаянието се връщам към обичаите на предците ми.

В дълбината на нощта, която настъпва след угасването на последните въглени, откривам, че се моля отчаяно на Т’наларан да не се налага да убивам брат ми.

8.

Сребристият сумрак мирише на кръв.

Поклащам се на пети в покрайнините на мъртвото село, а дългата ми коса с цвета на лунна светлина се вее като прозрачен ореол около ушите ми. Когато Т’фар се спуска към западния хоризонт и светлината на деня угасва, моето хирургически подсилено зрение реагира и хлътналите скелети на колибите придобиват яркостта и остротата на хромиран нож.

Това изобщо не е добра идея. Глупава е.

Но въпреки това аз изпращам през октавата на Сливането образите на моите спътници, скрити в гората, и мой образ — как влизам предпазливо в мъртвото село: Останете там. Аз влизам.

Сливането ми връща основно ехо от тревога и недоволство от страна на Л’джанела, Килани и Финал, достатъчно силно, за да обезпокои конете, и в добавка язвително-кисел образ от брат ми Торонел: умряла маймуна с моето лице, която гние върху купчина пропити с масло цепеници: Не очаквай от мен да подпаля кладата ти, когато човешката ти кръв те погуби, маймунче.

Усмихвам се с горчивина. Образът, който изпращам в отговор, е на държащия юздите на коня Рони, докато аз се промъквам в селото като котка с подпалена опашка: Бъди готов. Може да изляза оттук по-бързо, отколкото влизам.

Едва доловим ветрец размърдва гората, поклащайки клоните над главата ми, и кара зелените Обвивки на живите дървета да потрепват като сянка на свещ. Селото кипи от мъничките, по-ярки Обвивки на горски животинки, повечето от които угасват с края на деня, потъвайки в земните тонове на съня. Малки птички пърхат в гнездата си сред клоните; лалугери, полски мишки и безбройните им братовчеди се заравят на закътано в земята, за да се скрият от тихото пикиране на пробуждащите се бухали. Гората е жива, но селото е мъртво.

В едно живо село на Първия народ тези колиби, построени от счупени клони, щяха да изглеждат като изградени от живи дървета, натрити с благовония и украсени с деликатен филигран от платина и злато. В едно живо село въздухът щеше да носи аромата на пържени в масло гъби, на чудесна пенеща се бира, която се излива от дъбови бъчви, на благоуханния дим от огнищата, където горят имел и ясен. В едно живо село дори тишината щеше да вибрира от едва чутия смях на деца.

Тишината в това село се е изгубила сред крясъците на гарваните, дърлещи се заради мършата.

Това село вони на развалено месо.

Повтарям: това изобщо не е добра идея. Глупава е.

Но аз съм принц, а това е моят народ. Ако не го направя аз, ще го направи Рони; макар да е в много по-голяма степен язвителен светски лъв, отколкото воин, той също е принц. Това е моя работа. Аз притежавам много по-голяма увереност в способностите си да оцелявам в неочаквани ситуации. И честно казано, аз нямам кой знае какво да губя.

Застанал на края на селото, аз опирам дръжката на извития ми лък в ботуша, огъвам го и му слагам тетивата. От колчана на колана ми изваждам стрела със сребърен накрайник и я поставям в тетивата. Влизам в селото — тихо, като протягаща се в здрача сянка; това е едно от нещата, което правя почти толкова добре, колкото истинските първородни.

Дълбоко в гората, около дънерите на горски великани, се издигат заслони, които разчитат на сянката на извисяващите се над тях дървета да пречи на растежа на храсталаците. Нашите села са открити като самата гора — единствената им защита е умението на първородните да създават Фантазии. Аз притичвам от дърво към дърво, поглъщайки с обонянието си информацията, недостъпна за зрението — нищо, че е хирургически подсилено; в грубите заслони е твърде тъмно.

От всеки прозорец вони на гниеща кръв.

През процепите в ъглите на една порутена колиба се вижда шумна група от черни крила и криви клюнове, които крачат по отъпканата земя. Приближавам се и разширявам Обвивката си, за да перна леко аленото сияние на техните Обвивки. Гарваните се разпръсват, някои разперват тромаво криле, други просто се отдалечават, твърде дебели и претъпкани с храна, за да могат да летят.

Хранили са се от трупа на малък фей, който лежи проснат на земята като захвърлена кукла. Той е много малък, може би шест– или седемгодишен, а ярките цветове на кафтана му още не са избледнели от слънчевите лъчи. Любящите ръце, които са изплели този кафтан и са украсили широкия кожен колан, с който е пристегнат, са направили и дървения меч и малкия лък, които лежат до него.

Прикляквам до трупа, стиснал лъка заедно със стрелата в свободната си лява ръка. Предпазливо извръщам лицето на малкия фей към последните лъчи дневна светлина. В едната му празна очна ябълка, в носа и отворената уста се гърчат личинки, но другото му око се взира в мен от мъртвото лице като опушен опал. Гарваните са изкълвали само част от устните и езика; дори нежната плът под брадичката не е докосната.

Сърцето ми препуска в галоп. Съдейки по големината на личинките, детето е мъртво от поне три дни; досега гарваните би трябвало да са изкълвали лицето му до костта. Вече би трябвало да са стигнали до черния дроб и белите му дробове, освен ако някой по-голям мършояд не ги е прогонил — а това тяло не носи никакви белези от работа на нещо по-голямо от птици. Нещо беше гонило гарваните.

Нещо в това село все още е живо.

Махай се оттам, предава с думи Килани. От четиримата, които чакат извън границите на селото, тя е най-добрият ловец и разбира идеално какво означава трупът на детето. Този фей е бил оставен умишлено на открито: като примамка.

Аз също съм примамка.

Отпускам се на едно коляно на земята и се преструвам, че цялото ми внимание е насочено към огледа на трупа. Някъде зад мен се разнася шумоленето на леки стъпки заедно с приглушено дишане, тежко и дрезгаво.

Подменени, по-бързо! Махай се оттам! Това вече са Л’джанела и Финал, които прибавят към гласа на Килани образите на сенчеста, чудовищна фигура, която се е извисила над рамото си. По-бързо!

Аз се навеждам още малко над детето. Правя го инстинктивно, за да намаля размера на мишената.

Оставете го, предлага Торонел и ни изпраща образ: маймуна с лицето на Делиан, която усърдно се занимава с изключително сложен пъзел: Оставете маймунчето да си играе играта. Понякога знае какво прави.

Моля ви, добри богове, нека това да е един от тези случаи.

Внимателно отмествам тялото на фея, но не откривам нищо, което да прилича на смъртоносна рана. Земята, върху която лежи, е изпотъпкана от гарванови крака и по нея не може да се открият следи. Ръцете на детето са сгърчени в предсмъртна конвулсия и все още са като вкаменени, макар че трупното вкочаняване отдавна е преминало. От отчасти изкълваната му уста е изтекла слюнка и се е просмукала в земята — оставяйки след себе си следа по бузата му, обагрена с кръв. Следата има странен, напукан вид, като изсъхнала сапунена пяна.

Устата ми внезапно пресъхва и усещам ледено пробождане в стомаха. Внимателно се вглеждам в засъхналите петна, сдържайки дъха си и проклинайки сгъстяващия се мрак.

Майко мила!

О, мамка му, мамка му, о, боже. Моля те, нека да греша.

Би могло да е всичко. Би могло. Може би си е напълнил устата със сурови листа от рит например; или може на майтап да е решил да дъвче калъп сапун и да е получил удар.

Но всъщност не го вярвам; някои торбалани от детските сънища са заседнали толкова надълбоко в съзнанието, че просто никога не могат да бъдат сбъркани. Изсъхналата пяна по лицето, сгърчените пръсти с кал под ноктите, насъбрана при последните конвулсии…

Ако трупът беше по-пресен, щях да кажа със сигурност: езикът щеше да е черен, изсъхнал и напукан като тинеста земя в края на лятното засушаване; гърлото щеше да е толкова подуто, че главата нямаше да може да се върти.

Зад мен отново прозвучават стъпки. Едва ги чувам; погълнат съм от идеята да отворя черепа на фея, да изрежа малко тъкан от основата на мозъка, да импровизирам някаква магическа лупа, за да направя достатъчно мощен микроскоп, с който да издиря в невроните клетките на Негри…

Невидимите стъпки внезапно се забързват и този път викът, който се разнася през Сливането, е на брат ми: ДЕЛИАН!

Хвърлям се надясно, облягайки лакътя си на земята, за да се претърколя през рамо и да се изправя в приклекнало положение, докато нападателят ми профучава покрай мен. Лявата ми ръка продължава да стиска лъка; издърпвам стрелата към гърдите си и я пускам, без да се целя, позволявайки на тялото ми да действа без намесата на ума.

Сребърният накрайник пробива ребрата на млад силен фей. Той се гърчи, ръмжи и дращи с нокти по дръжката на стрелата като ранена пума. Дръжката се чупи и парчето дърво наранява дланта му.

— Убиец, убиец! — хрипти той, след което скача към мен, протегнал празните си ръце; пръстите му са сгърчени като хищнически нокти.

Пускам лъка на земята и отново се плъзвам настрани, гмуркайки се под ръката му. Изваждам рапирата от ножницата ѝ, която виси на лявото ми бедро; тя звънва като сребърна камбанка. Когато той отново се обръща към мен, за да ме нападне, аз се хвърлям напред и пронизвам с острието бедрото му малко над коляното, след което го завъртам така, че острите ръбове да разсекат подколянното сухожилие.

Кракът му се подкосява и той пада странично на земята; гърчи се, ръмжейки нечленоразделно, и дере земята с нокти, докато се опитва да се довлече до мен.

Може да не е сам — достига до мен мисълта на Рони. — Идвам при теб.

НЕ! — изревавам аз така, че Сливането ми връща ехото от силна болка, която са изпитали и четиримата ми спътници. — НЕ МЪРДАЙТЕ ОТ МЕСТАТА СИ!

Не ни крещи, маймунче. Силният глас не те прави безсмъртен. Някой трябва да ти пази гърба.

Как да му го обясня?

Рони, кълна се в честта на нашия дом, че не можеш да дойдеш тук. Ако влезеш в това село, ще умреш. Повярвай ми.

Човешката ти кръв ли е причина за това, малки братко?

А, да, точно така… Трябва да перифразирам; в Сливането трудно се споделят лъжи и е невъзможно да се скриват. Ярките оранжеви жила, с които приятелите ми посрещат лъжата ми, се забиват като игли в сърцето ми.

Моля те, Рони. Сега те моля. Стой надалеч.

Аз съм най-възрастният тук, Делиан. Аз трябваше да рискувам пръв. Това означава неприятности — Рони никога не ме нарича по име, освен ако не е твърде разстроен, за да ръси обиди, а от последния път, когато изтъкна ранга си, минаха години. Или ти ще се махнеш оттам, или аз ще дойда да те изведа.

Недей. Просто недей.

Диалогът не отнема повече от секунда. Аз прикляквам до ранения фей и протягам Обвивката си, за да докосна аурата му — алена, с искрящи лилави жилки, — която пулсира около фигурата му като студен пламък. Докато деликатно настройвам собствената си Обвивка към този кървав оттенък с виолетови мълнии, усещането за Сливането избледнява. Сега, за пръв път откакто ние петимата напуснахме Митондион, аз съм напълно сам.

След като Обвивката ми се настройва изцяло към неговата, аз се разтварям пред течния вихър на Потока. Цялата енергия на заобикалящата ме гора нахлува в ума ми; аз внимателно поемам контрола над мускулите му и успокоявам треперенето му.

Той се съпротивлява, но както се съпротивлява звяр или пък човек, като противопоставя силата на волята си срещу менталната ми хватка; той отказва да повярва, че крайниците не искат да му се подчинят, и се подхранва от яростта си. Аз не съм от най-опитните ментални бойци — всеки от братята ми може да ме победи, — но никой не може да се мери със суровата ми сила. Братята ми обичат да ми се подиграват, че съм грациозен като кално свлачище, но дори като свлачище аз мога да надвия всеки само с грубата си сила.

Играя си с него като с кукла на конци, използвайки собствените му мускули, за да го преобърна по гръб и да повдигна главата му, за да огледам лицето му.

Очите му са обградени от подпухнала, пурпурночерна плът; в ъгълчетата им е засъхнала бледа жълтеникава кора, която е полепнала по миглите и се е стекла надолу по бузите. По напуканите черни устни е избила розова пяна с алени жилки, езикът му също е почернял и напукан и от него се стича гъста като слуз кръв, а плътта под брадичката му е подпухнала до такава степен, че кожата му се е изопнала като кора на пъпеш.

Студеното гадене, което се бе появило в стомаха ми, докато преглеждах детето, сега замръзва в ледена буца.

Това не би трябвало да е възможно.

Опитвам се да произнеса едно тихо „ох, мамка му, мамка му“, но гърлото ми се е стегнало така, че не мога дори да шепна.

Т’фар се скрива зад хоризонта и розовата светлина на залеза се сменя от сиянието на Т’лан, която се издига над източните планински хребети. Аз се изправям, заставам до лежащия безпомощно в краката ми фей и гледам как кръвта му постепенно почернява. Вдигам тънкото острие — лунното сребро се стича по него като вода — и си представям как бавно, с влажно хрущене, то прониква с корема на лежащия, върхът му търси треперещото му сърце, за да разреже този мускул и да изцеди живота от очите му.

Това е единственото лекарство, което мога да му предложа.

Не съм принц на първородните по рождение. Бих могъл да отхвърля тази чест и дълга, който я придружава. Знаех от деня, в който Т’фарел Рейвънлок изрече фразата за Осиновяването пред събраните членове на дома Митондион, че този дълг ще се превърне в част от живота ми.

Аз си го избрах. И вече е твърде късно да се отказвам.

Отпускам посребреното от луната острие, докато върхът му не опира под лъжичката на безсилния фей. През синхронизираните ни Обвивки преминават импулси на нещо по-дълбоко и интимно от обикновен физически контакт. Той завърта гуреливите си очи, за да срещне погледа ми, и аз се прехвърлям в него.

За една секунда се превръщам в ранения фей…

Лежащ неподвижно на изстиващата земя, заключен в непослушното си тяло, при всяко вдишване аз чувствам как счупеното ми ребро се търка в пробилата белия ми дроб стрела с противно скърцане, а под крака ми с прерязаното сухожилие се събира гореща локва кръв. Но това е нищо в сравнение с адската болка в гърлото ми.

Някой е взел горяща цепеница от огъня и я е тикнал в устата ми; сега се опитва да я натика надолу в гърлото ми в такт с неравномерното бумтене на сърцето ми. Мъчи ме жажда, болезнен копнеж за капчица влага, от който боли дори повече, отколкото натрошеното стъкло, което е натикано в гърлото ми. От четири часа мисля само за вода, за прохладни чисти горски потоци, които могат да успокоят гърлото ми и да смекчат треската. Тя кара лицето ми да пламти, да се пече бавно на огъня, изгарящ вътрешностите ми, изпепеляващ устните ми до кървави въглища, препичащ езика ми до почерняла кожа в пещта, в която се е превърнала устата ми. Водата е единственото ми спасение. Но дори утринната роса, с която са напоени висящите от дърветата мъхове, изгаря гърлото ми като вряща киселина. Минаха два дни, откакто за последен път успях да преглътна.

Прехвърлянето продължава само миг, но ме оставя целия разтреперан, по челото ми се стича пот. Би могло и да е по-зле: бих могъл да потъна в миналото му, да почувствам нервната свръхчувствителност, когато и най-тихият шепот се забива като игла в тъпанчетата на ушите, пламъкът и на най-слабата свещ реже като нож очите, непоносимия сърбеж, ненаситния глад и конвулсивното повръщане, нарастващата самоубийствена параноя, която превръща съпругата, децата и дори родителите ти в злобно ухилени чудовища, дълбаещи в мозъка ти…

Знам наизуст всички тези симптоми; те са се затаили като черни сенки в дъното на ума ми, дебнат в покрайнините на съзнанието ми, чудейки се кога най-после ще се окажат достойни за действителността.

Днес съм благодарен за своята способност да се прехвърлям. Тя облекчава дълга ми, превръща го в милосърдие.

Задържам фея неподвижен и се отпускам върху меча си. Острието пронизва корема му, срещайки съпротивата на мускулите, които се свиват спазматично около него. Извъртам острието нагоре, за да намеря сърцето му, и го разсичам, остъргвайки гръбнака с върха му.

Минават минута или две, преди той да умре. Въпреки конвулсиите на сърцето му и кръвта, която пълни коремната му кухина, той е все още жив, все още в съзнание, продължава да ме гледа с лудите си гладни очи, докато тялото му угасва на части, докато притокът на кръв спре първо към крайниците му, след това към червата и гръдния кош, поддържайки докрай пламъка на последната искра съзнание.

Гледам я как примигва и угасва.

Избърсвам острието на рапирата, но вместо да я прибера в ножницата ѝ, забивам върха ѝ в едно коренище, което е изпълзяло над земята, и я оставям там да се полюлява леко под лунната светлина. Издърпвам счупената стрела от трупа и постъпвам с нея по същия начин.

Бавно развързвам плетения кожен колан, на който е окачена ножницата ми, и потрепервам. Свалям го от кръста си и го окачам върху дръжката на рапирата ми. Следват ризата и панталонът ми, после чорапите и ботушите. Струпвам ги на купчина между меча ми и счупената стрела. Вдигам лъка ми, който лежи на земята няколко крачки по-нататък; с тържествен жест го поставям върху купчината.

— Какви ги вършиш, да му се не види? — Гласът на Рони звучи дрезгаво — дни са минали от последния път, когато е говорил на глас — и типичното му подигравателно звучене подозрително липсва. — Облечи се, Делиан! Полудя ли?

Той стои зад мен; обръщам се и срещам погледа му. Моят брат: най-добрият ми приятел. Рони се е надвесил над мъртвото дете, отвращение и ужас са изкривили деликатните черти на лицето му и в продължение на цялата мъчителна вечност между два удара на сърцето ми аз мога само да го гледам. Не мога да помръдна, не мога да дишам, не мога да мигам. Погълнат съм изцяло от агонизиращото желание брат ми да се беше родил страхливец.

Страхливец, който никога нямаше да влезе в селото; страхливец, който никога нямаше да напусне Митондион и да се впусне в опасно безполезно пътуване със своя почти луд, опетнен от човешката си кръв брат.

Страхливец, който щеше да остане жив.

Завръщам се в тялото си някак смален, сякаш светът се е свил и аз трябва да намеря начин да се вместя в него.

— Какво си правил тук? Делиан, отговори ми! Какво са ти сторили?

Все още не мога да го осъзная — може би никога няма да успея.

Рони сигурно вече е мъртъв.

Той се приближава до мен, протяга едно пипало от Обвивката си, което променя цвета си в целия спектър, докато той го настройва за ментална хватка. В момента, в който напуска октавата на Сливането, аз издърпвам рапирата си от коренището и се хвърлям към брат ми. Едно от предимствата на смъртния ми произход е силата на тялото ми, с която не може да се мери нито един първороден; когато дръжката на рапирата удря Рони по слепоочието, той рухва на земята като камък.

Надвесвам се над него, останал без дъх от ужасната болка в гърдите ми.

Миг по-късно връщам рапирата на мястото ѝ в коренището, след което коленича до Рони и бързо го събличам. Струпвам дрехите му на купчина върху моите и оставям до тях ботушите му. Гол, бос и невъоръжен, аз обхождам цялото мъртво село, събирайки сила от Потока в един огнен образ, който поддържам в съзнанието ми ясен като в сън; при всяка моя стъпка земята избухва в пламъци.

При първия намек за пушек приятелите ни вдигат тревога от гората, използвайки гласовете си, след като не откриват отговори в Сливането. Изпращам им мислено само една дума: Търпение!

Обръщам се към центъра на селото, а огънят ме следва по петите като вярно кученце. Когато стигам до коренището, вдигам брат ми на ръце и поглеждам към безразличните звезди.

Смъртта на целия ми народ танцува в огнения кръг, който ме е обгърнал. Заклевам се — Т’наларан, Дух на живота, чуваш ли ме? — заклевам се, че няма да позволя на тази смърт да премине през мен.

С един безмълвен зов привличам пречистващия огън към нас; ярки като слънце, пламъците препускат светкавично по горския килим. Към луната се издига отровна димна гъба; тя израства от самодивския кръг от въглени, които тлеят като безброй очи в обграждащата ни тъмнина.

Стоя в средата му, понесъл Рони на ръце; и двамата дишаме тежко в наситения с пушек въздух. Платинената му коса се превръща във вонящи въглени; плътта му е покрита с фина сивкава пепел, останки от обгорелия му епидермис. Предполагам, че аз изглеждам още по-ужасно.

— Така — мърморя аз, а гласът ми е слаб и безцветен като пепелта в сърцето ми, — сега трябва само да измисля някоя добра лъжа за пред останалите и може би всичко ще бъде наред.

9.

Връзката се прекъсна в експлозия от бял огън, причинена от кожената пръчка на Чако.

— Какво правиш? — изръмжа самката огрило, вдигайки плетената сопа за нов удар. — Шибан кучи син, ще те пребия до смърт! Какво ѝ направи?

Киърандел лежеше на пода в краката му, лицето ѝ беше бяло като посипано с пепел. Пръчката изсвистя във въздуха и отново се стовари върху черепа му; кръвта оплиска изцапаната с кафяви петна стена и в стаята притъмня.

Цялото прехвърляне бе продължило за времето, необходимо на огрило да вдигне пръчката си.

Делиан се опита да защити главата си с ръце, но не успя да ги помръдне, не можеше дори да държи главата си изправена.

— Ако я нараниш, шибан…

— Чако — обади се Киърандел от пода със слаб и треперещ глас, който се оказа достатъчно силен, за да спаси живота му. — Недей. Не го удряй. Помогни ми да се изправя.

Грубите черти на огрилото се изкривиха в карикатура на недоумение, но тя свали пръчката и отиде до Киърандел, протягайки люспестата си ръка, за да помогне на господарката си да се изправи. За миг Киърандел се облегна тежко върху нея и разтри очите си.

— Донеси ключовете и му свали оковите.

— Киър, ти не си добре…

— Направи го, по дяволите! — сопна ѝ се феята; Чако не можеше да понесе недоволството ѝ. Тя излезе, хвърляйки убийствен поглед към Делиан.

Вратата се затвори зад гърба ѝ.

Лишена от подкрепата на огрилото, Киърандел се олюля. Тя отново докосна лицето си, сякаш проверяваше дали няма треска, и се отпусна на колене до Делиан, забравила за разкошната си рокля.

Тя положи длани в скута му в древната клетва за вярност.

— Аз… не мога да повярвам… Делиан, аз…

— Всичко е наред, Киър — рече нежно той. — Знам, че не е лесно. На мен самия ми трябваха две седмици, за да свикна с тази мисъл, и въпреки това все още ми се иска да закрещя и да не спирам.

Тя наведе очи, прекланяйки дългия си грациозен врат пред него.

— Аз съм ваша, принце мой. Какво искате да сторя?

Делиан си пое дълбоко дъх и си позволи да почувства надежда, че те двамата все ще успеят да спасят някого.

— Първо — изрече бавно той — трябва да си хванем един актир.

Пет

И всеки имаше своята роля: уродливият рицар защитаваше богинята по съвместителство; богинята по съвместителство служеше на земята; дяконите на прахта и пепелта засищаха глада на своя господар.

Тъмният ангел започна война.

Той отговори на призива на уродливия рицар; използва богинята по съвместителство, за да наложи волята си; обяви бога на прахта и пепелта за свой враг.

И в този ден тъмният ангел разчупи оковите си и излезе на бойното поле.

1.

Хари седеше неподвижно в неудобното си кресло, забравил за болката в гърба, и затаил дъх, слушаше напрегнато.

Този глас му беше познат.

Той не разпозна странно изглеждащия фей, но все още беше запазил професионалния си слух за гласове. Този глас раздвижваше стари спомени, полупогребани през изминалите години. Той се облегна назад в креслото си и затвори очи, откъсвайки се от непознатото лице и съсредоточавайки се върху познатия глас.

— … но това е нещо, което не знаете. Поне се надявам, че не го знаете. В името на всички богове се моля, че дори чудовищата, които ръководят Студията, не са толкова зли, че да ни натресат умишлено ХРВП…

ХРВП? В Отвъдие? Той подскочи с широко отворени очи и се вторачи в екрана. Не можеше да си поеме дъх.

— Нали си спомняте, че ХРВП някога едва не унищожи цивилизацията въпреки ваксините, карантините и най-напредналата медицинска технология, създавана някога на Земята.

— Нали си спомняте, че тук, в Отвъдие, основният метод на изцеляване се извършва чрез докосване.

— Не се поддавайте на Слепия бог. Алчността на най-лошите от вас не бива да надделява над съвестта на най-добрите от вас. Борете се.

— Вие сте единствената ни надежда.

— Животът ни е във ваши ръце.

— Спасете ни.

Хари забрави за гласа; в главата му бушуваше торнадо, чийто безшумен вопъл заглушаваше всички мисли освен безсилния шепот: ХРВП.

Сигурно беше грешка. Нещастен случай. Или беше чул погрешно — сигурно беше това. В един лишен от технологии свят ХРВП беше съвършеното оръжие. Вирусът можеше да унищожи всички топлокръвни същества на планетата.

Освен нас, помисли си Хари.

ХРВП беше унищожен на Земята след карантина и ваксиниране преди повече от петдесет години. Последното избухване на болестта беше наблюдавано някъде в Индонезия, когато пазен в имунологична лаборатория щам на вируса се беше измъкнал на свобода. Някой беше пуснал слух за съществуването на щама в местната преса, което предизвика бунт, по време на който лабораторията се беше оказала разрушена и изпепелена от пожар — но не достатъчно грижливо.

По целия свят загинаха повече от два милиона души, петстотин хиляди от които пряко от вируса, а останалите станаха жертви на жертвите. При това, както и при всички по-големи ХРВП епидемии след началото на двайсет и първи век, се запазваше съотношението от 2,8 убити от всеки болен, преди той да умре или на свой ред да бъде убит. Конгресът на Незаетите в Женева беше действал с изключителна оперативност: по-малко от денонощие, след като беше потвърдено избухването на епидемията, островът беше стерилизиран чрез масирана неутронна бомбардировка. Според отчетите загиналите бяха сто двайсет и седем хиляди души — и смъртта им беше напразна.

Преди да заработи световна контролна мрежа, беше невъзможно да се въведе карантина на достатъчно голяма територия, дори и на остров; при първата дума за епидемия хиляди души бяха избягали с колите си. За няколко часа епидемията се разпространи на всички континенти. Ето защо и до днес ваксинирането против ХРВП си оставаше задължително.

Хари, както и много от връстниците му бяха израснали с кошмара на неутронните бомбардировки, но дори и това не беше толкова страшно, колкото самата болест. Плешивият елф със странно познатия глас беше казал, че ХРВП едва не е унищожила цивилизацията. Баща ми — помисли си Хари мрачно — би поспорил с това.

Дънкан щеше да каже, че думата „едва“ тук е излишна.

Всичко, което Дънкан ценеше в историята на човешката мисъл, от демократичното избирателно право до онези така наречени човешки права, до които толкова често се позоваваше, в Чумавите години беше преминало с маршова стъпка през коридорите на кланицата, за да бъде размазано с удар на чук между очите.

Регионалните и националните правителства, които бяха единствените гаранти на тези права, се бяха оказали напълно безпомощни. Малцина нации приеха рационални, прогресивни мерки против ХРВП, но можеха да ги провеждат само в границите на собствените си държави — и неудачно задухалият вятър беше способен да ги обезсмисли напълно. Националните армии се бяха превърнали в опасна, съвсем невесела шега; командната верига се превръща в нещо зловещо, когато нарушаването на антиинфекциозния протокол превърне един опитен командир в бесен параноичен убиец. Двайсет години след първата епидемия от ХРВП на планетата не беше останала дори и илюзия за суверенни държави — но въпреки това все още имаше правителства.

От векове — още от времето на холандските търговци и Британската източноиндийска компания — мултинационалните корпорации преследваха интересите си по целия свят в противовес на провинциализма, който правеше националните правителства толкова уязвими. Още преди Чумавите години много дзайбацу и мегакорпорации поддържаха частни армии, за да защитават служителите си и капиталите си на места, където местните правителства бяха неспособни или не желаеха да правят това; тези гигантски корпорации често изискваха от служителите по-голяма лоялност от онази, която служителите имаха към страните, в които по стечение на обстоятелствата живееха. В края на краищата именно корпорациите осигуряваха доходите, образованието и жилището на служителите си, както грижите за децата им и за здравето им. И когато нациите една след друга се сриваха по време на Чумавите години, корпорациите осигуриха и полицейска и военна защита. Те нямаха избор: всяка корпорация, която се откажеше от тези фундаментални отговорности, незабавно се лишаваше от висококвалифицирани работници, без които не можеше да оцелее в беззаконието на Дарвиновата джунгла на международния бизнес. Когато нациите рухнаха, корпорациите вече бяха на мястото им, запълнили празнината.

Те бяха способни да действат с онази безпощадност, която изискваше разразилата се криза, да действат по начини, които обикновените национални правителства не могат да си позволят. В края на краищата националните правителства действат със съгласието на управляваните, а корпорациите действат със съгласието на акционерите.

По времето, когато беше разработена ефективна, масово произвеждана ваксина против ХРВП, трите стълба на съвременното общество — кастовата система, технозаконите и Социалната полиция — вече бяха заели непоклатимо мястото си.

Кастовата система, принудително поддържаната социална система, която забраняваше личните контакти между различните слоеве на обществото, гарантираше, че всякакви епидемии от ХРВП ще се разпространяват само в долните слоеве, вместо да достигат до наистина важните хора: бизнес директорите, инвестиционните мениджъри и основните акционери — които по-късно се бяха превърнали в Бизнесмените, Инвеститорите и Незаетите.

Смяташе се, че ХРВП е недоразработено биологично оръжие, измъкнало се от нечия частна лаборатория; именно поради подобни опасни разработки бяха насочени технозаконите, комплект от условно свързани помежду си междукорпоративни договорености.

Социалната полиция следеше за спазването на кастовите закони; нарушаването им се смяташе на първо място за доказателство за заразяване с ХРВП. Минималното наказание беше карантина в строга изолация; много често нарушителите биваха екзекутирани незабавно.

С течение на годините наказанието за нарушаване на кастовите закони се смекчи, но пък сферата на дейност на Социалната полиция се разшири и сега включваше поддържане на социалния ред в най-широк смисъл — от следенето за спазването на технозаконите до контролирането на междукорпоративните контакти. С по-дребните престъпления, като грабежи, нападения и убийства, се занимаваха страдащите от липса на персонал, зле платени и претоварени с работа служители на криминалната полиция.

Хари не беше чак толкова наивен, че да си мечтае за връщане на добрите стари времена отпреди ХРВП; благодарение на полуобразованието, получено под ръководството на Дънкан, той разбираше по-добре от повечето си съвременници, че трескавото преобразяване на обществото по време на Чумавите години е само ускорено продължение на тенденции, развивали се в течение на векове.

В Отвъдие нямаше да бъде същото.

Нали си спомняте — беше казал елфът, — че тук, в Отвъдие, основният метод на изцеляване се извършва чрез докосване.

Тук вече не ставаше въпрос за многовековните традиции — тях просто нямаше да има кой да ги продължи. Ако ХРВП може да зарази първородните, вероятно ще може да убива и каменарите, и дървесните духове, и огрило; а като се имаше предвид способността на вируса да мутира и да се адаптира към новите гостоприемници, Отвъдие го очакваше апокалипсис от типа на масовото измиране през кредата на Земята. След двайсет години в Отвъдие може би нямаше да остане нито едно живо топлокръвно животно, а ефектът на доминото върху екосистемите щеше да помете влечугите, насекомите, растенията…

Тази перспектива изкара въздуха от дробовете на Хари така, сякаш върху гърдите му е рухнала скала. Нямаше да има повече кавалеристи с проблясващи под слънчевата светлина брони, нямаше да има магьосници, жизнерадостни кръчмари и щърби прислужници, нямаше да има първородни, каменари, дървесни духове, грифони, тролове, нито пък шамани от Кориш, предизвикващи пясъчни смерчове в пустинята Грипен; нямаше да ги има клановете огрило, които да грабят околностите на Бодекенската пустош; нямаше да ги има вече самотните ридания на сенияне, молещи се по здрач при Седемте извора, нямаше да ги има бандите в Лабиринта… И безчислените създания, вече измрели на Земята, но запазили се в просторите на Отвъдие, също щяха да загинат: игривите видри в пенливите потоци, вълците, преследващи лосове по платата, и китовете, пеещи песни едни на други през цели океани, и кондорите, носещи се над планинските минерални извори, и покашлянето на дебнещата плячката пума…

Това не може да се случва.

Искаше му се да се изправи и да нададе вой.

Внезапно осъзна как се чувства Тан’елкот: той се задушаваше. Давеше се смъртоносно. Самата Земя беше заседнала в гърлото му и не му позволяваше да диша. Отвъдие беше единственото място, където е бил щастлив. Отвъдие беше свобода. Отвъдие беше живот.

Беше негов дом.

Това сигурно беше някаква грешка.

Вицекралят Гарете беше безмилостен кучи син, но не беше чудовище…

Хари си спомни нещо, което Дънкан някога му беше прочел в двестагодишна книга за историята на Запада; за това как европейските колонисти преднамерено бяха заразили коренните жители на Американския континент със смъртоносна болест, наречена вариола.

Чудовищата, които ръководят Студията, беше казал елфът.

Аз съм едно от чудовищата, за които говореше той.

— Копелета — изръмжа Хари през зъби. — Шибани копелета…

— Администратор? Извинете?

Той се наведе до микрофона до екрана.

— Сигурни ли сте, че той не е Актьор?

Сега Актьорите могат да говорят в Отвъдие, ако решат; могат и да си признаят, че са Актьори. Кръстоносният поход на Тоа Сител, предприет след края на „Заради любовта на Палас Рил“, за да избави Империята от Актьорите, беше превърнало блокировките на Студията — които някога бяха предпазвали Актьорите да се издават и да издават колегите си — в средство за разобличаването им. Тоа Сител беше открил, че Актьорите могат да бъдат разобличени със сигурност по това, което не са способни да произнесат; Студията беше отговорила с постепенно премахване на блокировките. Сега в Отвъдие не беше останал нито един Актьор с блокировки.

И тази външност — на страшно малко Актьори им се удаваше да играят убедително елф, но Хари беше сигурен, че в момента има петима или шестима активни такива, всичките от други Студия.

— Почти, ъъъ… почти сме сигурни, че не е Актьор, Администратор — отговори му неуверено един от техниците. — Сканирахме за мислопредаватели, но в района на Роси работи само един такъв — неговият собствен.

Хари кимна замислено. Това, което елфът правеше, беше гениално. Той по някакъв начин беше съобразил, че Актьорите са очите и очите в Отвъдие на най-богатите и влиятелни хора на Земята. Изправен пред криза, която не би могла да бъде разрешена от никого в Отвъдие, той се бе обърнал към меките сърца на земните романтици. Ако няколко хиляди Незаети видеха това — дори няколкостотин, — те биха могли да окажат натиск върху Студията, дори върху Конгреса на Незаетите, за да се извърши спасителна операция, да се намери начин да се раздаде ваксина, за да се спаси поне част от милиардите обречени. Гениално.

Обаче той не беше избрал точния Актьор. Роси нямаше публика. Нито един, чиято дума би имала някаква стойност. Е, не е точно така — помисли си Хари. — Това не е съвсем вярно.

Роси все пак имаше един зрител.

И някак от само себе си Хари вече знаеше кой е този плешив и болнаво изглеждащ елф със странно познат глас. Как един елф би могъл да научи английски? Имаше само един възможен отговор, колкото и парадоксален да беше: не го е учил.

Това не беше елф. Но не беше и Актьор. От дълбините на някакъв разказ, който Дънкан го беше накарал да прочете в детството му, изплува мотото: „Когато отхвърлиш невъзможното, това, което остава — колкото и невероятно да звучи, — е истината.“

— О, господи — прошепна Хари.

Той гледаше в изображението на екрана си, през очите на Франсис Роси, в златистите очи, които не беше виждал от почти трийсет години. И си спомняше…

Спомни си за бялата пластмасова маска, предпазваща лицето след операциите за превръщането в елф. Спомни си за дарбата за взимане на интуитивни решения…

Спомни си за студената смелост…

Спомни си за своя дълг.

— Крис… — промълви той.

През очите на Франсис Роси към него гледаше Крис Хансен. Крис Хансен го молеше за помощ, без дори да знае на кого се моли.

Хари усети, че нещо изпуква в гърдите му; нещо се счупи и освободи безименен огнен поток, който се вля в краката му и главата му. Ти ме молиш за помощ, Крис?

— И ще я получиш, мамка му! — промърмори той.

— Администратор? Наред ли е всичко?

Хари тихо изсъска през зъби, събирайки разпилените си мисли в някакво подобие на план за действие.

— Не предприемайте нищо — каза той. — Ще дойда долу.

— А публиката му?

— Майната ѝ на публиката му, техник. — Той наблегна на последната дума, за да напомни на техника за разликата в ранговете им. — Продължавайте да изпращате сигнала на моя екран, докато не дам други нареждания.

— Слушам.

— Ирида — нареди той на терминала, — незабавна видеовръзка. Вложен прозорец. Изпълнявай.

Вложеният екран се появи в горната част на изображението, предавано от Роси. Хари вече беше започнал да въвежда кода за връзка с Бизнесмен Уестфийлд Търнър, президента на Студията, прехвърляйки в главата си какво може да му каже. Слушай, Уес, това е спешно. Трябва да действаме незабавно. Имам една идея…

Той се поколеба. Пръстите му застинаха над клавишите, само един удар, преди да се осъществи връзката.

Президентът не се отличаваше с решителност. Можеше да се запъне. Можеше да прехвърли проблема на началниците си — Борда на директорите в Женева. Докато Хари получеше пълномощия да действа така, както намери за добре, щяха да минат дни. Ако изобщо получеше такива пълномощия.

Понякога е по-лесно да получиш опрощение вместо позволение.

Той отмени набирането, после въведе нов код. На екрана се появи друго прозорче, закривайки едър план на почерняла уста, гъмжаща от червеи. От прозорчето му се хилеше неизменно младото, професионално дружелюбно лице на Джед Клиърлейк, управляващ продуцент и звезда на „Най-новото от приключенията“ — „единствения денонощен източник на новини от Студията“ — новинарския сайт с най-висок рейтинг в цялата история на мрежата.

— Здрасти — каза гласът от записа. — Аз съм Джед Клиърлейк, това е личният ми сайт за връзка. Можете да оставите съобщение, като натиснете бутона „Отговор“, или да натиснете радиобутона по-долу.

Хари натисна бутона и каза:

— Аудио-видео в реално време. Команден код Каин е тук.

Прозорецът стана черен и по него се плъзнаха бели букви:

ПРЕДСТАВЕТЕ ОБРАЗЕЦ ОТ ГЛАСА.

— Онзи, който живее от меча си, ще умре от ножа ми — каза Хари тихо. — Ако искаш, смятай го за пророчество.

ПОТВЪРДЕНО.

Изображението, което се появи в прозореца, беше зърнесто, с резолюцията 1024x780 на палмпад, но усмивката на Клиърлейк беше изящна както винаги.

— Да, Хари, какво става? Имам среща.

— Имам нещо горещо за теб, Джед. История от гледната точка на един от моите Актьори в ССП.

— И какво, твърде горещо е, за да ми го изпратиш на сайта? О, стига, Хари, има толкова много часове в денонощието, а в момента съм с реклама за седемцифрена сума…

— Това не е нещо, което мога да оставя да лежи в кошчето със съобщенията ти. Ще го заредя направо в палмпада ти. Не го пропускай, Джед. Когато го видиш, веднага ще разбереш.

— Господи, Хари, не ме ли чуваш какво ти говоря?

— А ти не чу ли мен? Ако не бях аз, все още щеше да работиш като шибан кореспондент за Анхана при оня задник Андърууд. Какво стана с онова „Бог да ви благослови, Администратор Майкълсън, на вас дължа кариерата си“, проклета невестулко? Искаш да не получиш нищо повече от Студията, докато си жив, така ли?

Клиърлейк изглеждаше така, сякаш го е връхлетял внезапен пристъп на главоболие.

— Колко е дълго?

— Най-много пет минути. Няма да съжаляваш.

— Надявам се да си прав.

Хари избра файла от паметта на терминала и я премести върху прозореца с физиономията на Клиърлейк. Файлът започна да се зарежда, появи се и индикатор, показващ прехвърлените до момента проценти.

Когато той достигна до седем процента, застина.

Хари се намръщи.

— Какво става, по дяволите?

— Хари, каква е тази гадост? Някакъв забавен плешив елф дърдори нещо като маймуна, това ли е горещата ти история?

— Почакай секунда — промърмори Хари, опитвайки се отново да прехвърли файла. Но на екрана се отвори диалогов прозорец.

ИЗБРАНИЯТ ФАЙЛ СЪДЪРЖА МАТЕРИАЛИ, КЛАСИФИЦИРАНИ С КОД ЧЕРВЕНО. РАЗПРОСТРАНЕНИЕТО НА МАТЕРИАЛИ С КОД ЧЕРВЕНО Е УГЛАВНО ПРЕСТЪПЛЕНИЕ, РАВНОСИЛНО НА КОРПОРАТИВЕН ШПИОНАЖ. НАКАЗАНИЕТО Е ДО ДЕСЕТ ГОДИНИ ЗАТВОР, ГЛОБА ДО ДЕСЕТ МИЛИОНА МАРКИ ИЛИ ПОСТОЯННО ПОНИЖЕНИЕ ДО РАБОТНИК. НАТИСНЕТЕ „ОК“ ЗА ПОТВЪРЖДЕНИЕ.

Хари премести курсора върху „ОК“ и натисна.

Отвори се още един индикатор със заглавие: ИЗТРИВАНЕ НА ФАЙЛОВЕТЕ С ЧЕРВЕН КОД. Той започна да се запълва бързо. Всичко приключи още преди Хари да се опита да запази файловете под други имена.

— Джед? — каза той мрачно. — Ще ти се обадя пак по този повод.

Прекъсна връзката и прозорецът стана черен. За един дълъг миг поседя абсолютно безмълвно, размишлявайки усилено. Сигурно някоя мрежова контролна програма беше свършила това; не е трудно да се напише подобна програма, която да се задейства при споменаване на определени думи или изрази в мрежата — тази технология беше на възраст почти двеста години. Конкретната програма вероятно беше настроена да търси споменаването на ХРВП във връзка с Отвъдие. Следователно някой е знаел, че това ще се случи.

Лесно можеше да се предположи кой е той.

Хари осъзна, че е затънал много надълбоко.

Веднага се обади на охраната.

— Майкълсън е. Пратете двама със снаряжение против размирици на вратата на апаратната в „Кавеа“. Не, нека да са двама от специалните. Двама от специалните в пълно снаряжение. Никой да не влиза там, докато не дойда.

— Слушам!

Хари набра нов код. На екрана се появи изображение на лицето на Тан’елкот.

— Сега съм зает — каза изображението. — Оставете съобщение.

Хари въведе извънредния си код.

— Тан’елкот, обади се — каза той. — Обади се, по дяволите! Само един въпрос, става ли?

Записът отстъпи място на изображение в реално време. Тан’елкот го гледаше намръщено.

— Имам занятия — каза той сприхаво. — Точно ти определи по това време да се провежда семинарът ми, Каин. Много добре знаеш, че не трябва да ме прекъсваш.

— Да, както и да е. Какво знаеш за ХРВП?

Тан’елкот се намръщи още повече и заговори по-тихо.

— Не съм лекар, но съм чел много за тази чума в историческите ви книги. Защо?

— Нямам време за обяснения. Един Актьор може би е бил изложен на действието на вируса. Какви са шансовете да е заразѐн?

— Изложен? Как може да е станало това? Кой щам на вируса?

— Ако исках куп безполезни шибани въпроси, на които не мога да отговоря, щях да се обадя на истински лекар — рече Хари.

— Ммм, ясно. Бих казал — въз основа на факта, че няколко от щамовете на вируса са способни да останат активни в околната среда в течение на седмици, — че, да, този Актьор вероятно може да е заразѐн. При всички случаи трябва да бъде изолиран и да се подложи на лечение, преди да му се разреши прехвърляне.

— Аха — възкликна Хари тягостно. — Малко е късно вече за това.

— Какво искаш да кажеш? — очите на Тан’елкот се опулиха. — Каин! Какво искаш да кажеш с това, че е късно?

— Няма време. Слушай, идвам към теб. Приготви се: ще ми трябва малко от мрежовата ти магия.

— Каин, имам заня…

— Освободи класа. Това е по-важно. Повярвай ми. Стегни се, Тан’елкот. Ще ти обясня всичко, когато пристигнем.

— Ние? Каин…

Той прекъсна връзката и набра последния код: личния му код на Шана.

Раздразнената гримаса на лицето ѝ във всяко друго време щеше да го огорчи, но точно сега имаше по-сериозни проблеми.

— Шана — попита той, — къде си в момента?

— В колата — отвърна тя, а тонът ѝ сякаш казваше: „Ако не беше такъв идиот, сам щеше да се сетиш.“ — Карам Фейт на Фенкона в Лос Анжелис тази сутрин, забрави ли? Ти сам издаде разрешението за пътуването.

— Да, да, да, вярно. Мамка му… — промърмори той уморено. Фейт обичаше конвентите, обичаше да се среща с преданите фенове на родителите си — и обичаше да пропуска занятия в Админакадемията. Много лошо, помисли си той. — Тя с теб ли е сега?

Фейт се наведе към камерата със слънчева усмивка.

— Здрасти, тате.

— Здрасти, миличка. Наистина съжалявам, но ще трябва да променим плановете ти.

Личицето ѝ посърна. Разочарованието в небесносините ѝ очи проряза Хари като с нож.

— Но ние отиваме на Фенкон…

— Да променим плановете? — каза Шана. — Какво имаш предвид?

— Обръщай колата. Нужна си ми тук. Веднага.

— Хари, толкова ли е важно? Имам заседание в два следобед…

— Да, по дяволите, важно е. Заложени са животите на хора. Кога ще можеш да си тук?

Шана смръщи вежди.

— Толкова ли е лошо?

— Не можеш дори да си представиш — възкликна Хари.

Тя отмести поглед от екрана и провери местоположението на колата в GPS картата.

— Петнайсет минути.

— Но Фенконът… — запротестира Фейт; всеки момент щеше да се разплаче.

— Да, и слушай… — Хари потърка лицето си с длани, опитвайки се да прогони страха, събиращ се в гърлото му. — Не докарвай Фейт. Остави я вкъщи и вземи снаряжението на Палас, става ли?

Той се застави да не се огорчи, когато видя искрите на радостно очакване, които затанцуваха в очите на Шана.

— Такъв тип проблем ли е? — попита тя бавно, стараейки се да не издаде нетърпението си.

Фейт също изведнъж живна.

— Мама се връща в реката?

— Да — отвърна Хари.

— Уха! — възкликна Фейт щастливо. — А аз си мислех, че ще трябва да чакаме още почти месец, за да сме отново заедно. А един месец е много време.

— Значи няма проблем, че няма да отидете на кона? — застави се да попита Хари.

— Аха — кимна тя радостно. — Вместо това в главата ми ще тече реката. А ти и мама няма да се карате през цялото време.

Шана направи извинителна физиономия пред екрана. Хари махна с ръка.

— Ще се видим в Екзозеума — каза той. — При Тан’елкот.

Намръщи се, за да ѝ подскаже да не иска обяснения.

Шана кимна. Предпазливостта ѝ беше угасила искриците на нетърпение.

— Тръгвам. Дай ми още петнайсет минути да оставя Фейт и да взема снаряжението си. И издай разрешение.

— Да. До скоро.

Той прекъсна връзката и потърси транспортната служба на Сан Франциско. Отне му само секунда да регистрира новия ѝ маршрут; като управител на Студията имаше право да определя и променя маршрутите на всичките си служители.

Отне му още няколко секунди да презареди ядрото на паметта на терминала си.

— Оп — възкликна той, когато с едно натискане на клавишите изтри всичките си последни разговори. — Мразя, като се получава така.

Изправи се и се протегна, за да раздвижи застиналата след дългата му неподвижност кръв.

Виж ти — помисли си. — Шибаният ми гръб изобщо не ме боли.

2.

По пътя за навън Хари се спря при бюрото на секретаря си.

— Гейл — подхвърли той, — нещо не е наред с терминала ми. Мисля, че съм изгубил част от данните. Ще хвърлиш ли един поглед?

Гейл Келър погледна към него и примигна. Имаше кръгло лице, близко разположени очи и дълъг нос, което му придаваше вид на късоглед плъх. Келър беше секретар на управителя още от времето на Артуро Колбърг; Хари години наред го беше презирал и шестте години по-близко общуване само бяха засилили това чувство. Той беше почти сигурен, че освен заплатата от Студията Келър получава допълнително възнаграждение, за да държи в течение Социалната полиция за всички дейности на Хари, а не беше никаква тайна и че Келър редовно изпраща секретни доклади на Борда на директорите. Скоро след като беше станал управител, Хари опита да се избави от Келър, но му се обади лично Уестфийлд Търнър и настоятелно му напомни „колко трудно е да се намери добър секретар“. От своята клинично непредубедена гледна точка Хари смяташе, че Келър е дребен, лъжлив, мазен шибаняк.

— Администратор? — отвърна секретарят с учтиво-озадачен вид. — Може би да повикам техник?

— Но, Гейл — Хари, доколкото беше възможно, успя да изобрази добродушна усмивка, — ти вече от двайсет години работиш с тези системи. Къде ще намеря техник, който разбира по-добре от тях, отколкото ти? Просто погледни, става ли? Ако не можеш да оправиш проблема, ще извикаш специалист.

Келър се измъкна иззад бюрото си с едва забележима въздишка на раздразнение и тръгна към кабинета на Хари. Веднага, щом се обърна, Хари зае мястото му зад клавиатурата.

— Виж, направих нещо такова…

— Не пипайте там! — Келър застина на вратата. — Исках да кажа, моля ви, Администратор…

— Оп — отвърна Хари. — Май сега вече знам какво да не правя, а?

— Нека аз да…

— Не, не, няма проблем — рече Хари. — Ето, всичко, което трябва да направиш, е…

Още две-три натискания на клавишите — и се зареди резервното копие от предишния ден. Съвременните лазерно-хелиеви ядра памет бяха лишени от недостатъците на магнитния запис, който бяха сменили. Данните в ядрата бяха стопроцентово стабилни, но не и вечни. Презареждането на ядрата изтриваше физически данните в гел-среда. След като веднъж ядрото е презаписано чрез кръстосаните лъчи на ултравиолетовите лазери, никоя програма за възстановяване на данни на планетата не би могла да възстанови записите на разговорите на Хари, които Келър несъмнено правеше.

Келър погледна подозрително началника си със свинските си очички.

— Направихте го нарочно — възкликна той сподавено.

Хари сви рамене.

— Изобщо не мога да свикна с тези нови програми.

— Не ви вярвам. Изобщо не ви вярвам. Не знам какво сте замислили, но аз имам задължения пред Борда…

— Хей, аз съм виновен. Извинявай — изрече Хари безгрижно и пристъпи напред, така че погледът му се срещна с този на Келър. — Омазах нещата. Когато съставяш доклада до Борда, предполагам, трябва да им напомниш, че единственото, в което съм наистина добър, е да убивам хора с голи ръце.

Той се вгледа продължително в очите на секретаря — докато не се убеди, че заплахата му е свършила работа.

После се обърна и докато Келър съобразяваше по какъв начин да му отговори, си тръгна.

3.

Роувър чакаше търпеливо Хари до отворената врата на личния му асансьор. Разстоянието от асансьора до апаратната беше пет минути пеша. Роувър се придържаше прецизно на две крачки зад лявата му пета.

Хари се спря при вратата. Двамата специални стояха неподвижно от двете ѝ страни като колони, хванали по диагонал пред гърдите си силовите си пушки. Хари се спря за момент и си пое дълбоко дъх.

— Аз съм управителят Хари Капур Майкълсън — каза той.

— Разпознат сте — отвърнаха специалните в хор.

Всеки път, когато се приближеше до някой от специалните, Хари усещаше, че по врата му полазват тръпки; много добре си спомняше как едно от тези киборгизирани копелета беше стреляло в главата му. В близост до тях постоянно му се струваше, че всеки момент към черепа му ще полети нов откос гел куршуми. Киборгските хомоти около вратовете им потискаха висшите им когнитивни функции, правейки специалните неподкупни фанатично предани към задълженията си и неспособни да престъпят закона.

— Никой да не влиза в тази стая или да излиза от нея без мое разрешение.

— Тъй вярно.

Докато минаваше между тях, той отново потръпна.

Двамата техници в апаратната се вторачиха в него като подплашени кутрета, чудейки се дали не са загазили; при влизането му се изправиха, запазвайки почтително мълчание.

Хари им кимна. Погледна замислено през стъклото, което ги отделяше от „Кавеа“; при вида на хилядата пусти кресла на директни зрители стомахът му се сви. Мамка му, по време на Каин залата се разпродаваше цялата при всяко Приключение в продължение на десет години, а сега десет Актьори заедно не можеха да привлекат повече от четири хиляди зрители в главната зала на клона на Студията в Сан Франциско. И бог знае колко от частните кабини на горните редове бяха празни.

Той тръсна глава. Точно в момента тези неща нямаха значение.

Пробяга с поглед по редиците монитори и намери гледната точка на Роси. Шоуто продължаваше: сега всеки път, когато Актьорът погледнеше към някой труп, над него се появяваха призрачни сцени от живота на мъртвеца. Полупрозрачни майки люлееха едва забележими бебета; мъгливи деца тичаха, смееха се и се замеряха с ябълки; изтъкани от дим и паяжина младежи свиреха тъжни любовни песни, съчиняваха стихове и се уединяваха заедно с любимите си сред изсъхналите, умиращи дървета.

И през всяка от сенките, като през полуразтопено стъкло, се виждаше раздутият, изкъпван от враните, почернял от гной труп — крайният резултат от всяка светла усмивка и майчина целувка.

— Вече сте се досетили, че виждате пред себе си Фантазия — това, което хората наричат „илюзия“. Ще се намерят такива, които да ви кажат, че Фантазията е нещо срещуположно на реалността, че е вид лъжа, че това, което сте видели, е невъзможно, че е лъжа само защото е Фантазия. Казвам ви, че не е така.

— Това е велик дар на нашия народ — да показваме въплътени мислите си пред очите на другите. Фантазията е инструмент и както всеки инструмент може да се използва за добри и лоши цели. В добри ръце Фантазията изобразява истини, които не могат да бъдат показани по друг начин.

— Това е Фантазия, с която ви призовавам да се борите. Това е Фантазия за Слепия бог.

Хари се намръщи и замислено изсъска през зъби. Хансен за втори път споменаваше за този сляп бог — или беше Сляп бог? Някога беше чул нещо такова или го беше прочел някъде… В някоя от книгите на баща си? Може би. При първи удобен случай трябваше да попита Дънкан за това — той можеше и да си спомни.

Хари кимна към екрана.

— Пригответе се да го изтеглите. По моя команда.

— Да го изтеглим?… — Техниците се намръщиха разтревожено. — Защо? Той дори няма публика.

— Просто го направете, техник. Това е заповед.

— Администратор, не можем да го направим пред местния. Това е открито прехвърляне — Правилото на Колбърг…

— Майната му на Правилото на Колбърг — каза Хари натъртено. Спомни си едно от наставленията на Дънкан: „Всяка власт, независимо дали политическа, или не, по своята същност е прикритие за грубата сила — и понякога се налага да се напомня за това на хората.“ — Давам ви избор. Или ще го изтеглите по моя пряка заповед, или…

— Но правилото…

— Или — прекъсна го Хари — ще го изтеглите, защото специалните отвън ще насочат силовите си пушки към главите ви. Някакви въпроси?

Техникът го погледна накриво като дете, подплашено от юмрука на баща му.

— Не, сър — каза той и се обърна обратно към пулта.

Хари се обърна към другия.

— А ти?

— Аз? Аз, аз не съм казал нищо. Сър.

— Значи, чудесно.

Той погледна изразително в очите техника, който също се обърна към пулта си.

Елфът отново се появи в полезрението на Роси.

— И в края на краищата поне аз не съм Фантазия.

Той се протегна към лицето на Роси, така че дланта му се скри извън полезрението на Актьора.

— Аз съм истински. Почувствай докосването ми. Аз съм тук. В името на всичко, което нашите народи смятат за свято, ви моля за помощ.

Хари го слушаше само с половин ухо; докато гласът на елфа заглушаваше всякакви дребни шумове, той натисна клавиша на един от двата гравьора, записващи Приключението на Роси, и когато кубът изскочи, го скри в дланта си и моментално го замени с празен куб от рафта по-долу.

Зъбите му се показаха в онази особена усмивка, която не беше правил от седем години.

— Знаете ли какво? — каза той. — Май сте прави за откритото прехвърляне.

Техниците се спогледаха скришом, боейки се да не ги хване, че са изпуснали от поглед екраните си.

— Сър? — попита един от двамата.

— Аха. Не си струва да се рискува. Измъкнете го при първа възможност, а после възможно най-бързо го върнете в неговата сюжетна линия. Обадете се на сценаристите, нека да измислят какъв да бъде преходът; подгответе му разпечатка. А после ще забравим, че всичко това някога се е случвало, става ли?

4.

Екранът показваше анимирано изображение на дружелюбен стенограф — това означаваше, че каналът за връзка с автоматичната система за записи на Центъра за доклади е отворен. Гейл Келър съставяше доклада си — както на самия него му се струваше — с безстрастен професионализъм.

— В десет и седемнайсет сутринта се възстанови видеовръзката с Дж’Тан или Алън Роси — каза той, четейки от записките си. Стараеше се гласът му да звучи гладко като на професионалните новинари; харесваше му да си представя, че от време на време самите членове на Съвета на директорите прослушват записите, и в мислите си виждаше дузина Незаети, безлики с абсолютната си власт, да слушат внимателно, седнали около дълга овална маса, и да кимат един на друг, впечатлени от дикцията му и от богатия му с интонации глас…

— Както по-късно се изясни, Роси или Дж’Тан се намираше в илюзия, в елфическо село, унищожено, както му беше казано, от ХРВП епидемия в Отвъдие. Техниците от апаратната докладваха това директно на управителя Майкълсън; веднага, щом разбра за предполагаемата епидемия, директорът Майкълсън осъществи няколко обаждания в реално време. След това той преднамерено изтри всички записи на разговорите от ядрото на паметта на своя терминал и на терминала на съставителя на настоящия доклад. Също така заплаши съставителя на доклада с телесни повреди или убийство.

А така, помисли си самодоволно Келър. Бордът щеше да се погрижи Майкълсън да си понесе последствията от това поведение.

— После управителят Майкълсън отиде в апаратната на „Кавеа“, където, отново под заплаха от телесна повреда или убийство — нареди на дежурните техници да извършат открито прехвърляне в нарушение на Правилото на Колбърг…

Прекъсна го тревожно позвъняване от високоговорителя на терминала му.

— Занаятчия Гейл Келър, нарежда ви се да останете на терминала си. Очаквайте аудиовръзка с Борда на директорите на „Приключения без край“.

Келър се задави, закашля се и опръска със слюнка целия екран. Във внезапен пристъп на паника — вече си представяше как Бордът го гледа, а той току-що ги е наплюл! — той започна трескаво да бърше екрана с ръкава на работната си престилка и едва не заби лакътя си в него. Толкова пъти беше мечтал за това, че даже сега не беше сигурен, че наистина се случва… макар и да предполагаше, че е реално.

В мечтите му никога не беше толкова страшно.

Сложи ръцете си на бюрото пред себе си и се опита да не обръща внимание на това как треперят. Задиша дълбоко, докато не получи лек световъртеж. Въпреки това, когато дружелюбният стенограф от логото на Центъра за доклади отстъпи мястото си на официалния логотип на Студията — брониран рицар на гърба на крилат кон, изправен на задните си крака, — Келър осъзна, че дори и най-дълбокото дишане на света няма да разтопи ледената топка, заседнала на дъното на гърлото му.

— Занаятчия Келър, разкажете ни за това прехвърляне, което Майкълсън е наредил под заплахата за саморазправа.

И просто така, студено, без никакви церемонии или встъпления, Гейл Келър се оказа в аудиовръзка с Борда на директорите.

Управителят Майкълсън от време на време беше споменавал за дигитализирания, електронно неутрален глас на Борда на директорите, по който никой не може да прецени с кого говори. Никой не знаеше дори кой се намира в Борда в определен момент — известно беше само, че директорите са между седем и петнайсет и винаги ги избират сред членовете на Стоте семейства, елита на елита сред кастата на Незаетите. Самоличностите им са грижливо пазена тайна, за да може системата на Студията да запазва статуса си на обществено обединение — не е възможно да се повлияе на решенията на Борда, ако никой не знае кои са членовете му. Според слуховете даже самите членове на Борда не знаеха кой друг влиза в него, събиранията им ставаха във виртуалното пространство и всеки от директорите виждаше на екрана си същия този логотип.

На Келър това обяснение за безличната анонимност на Борда винаги му беше изглеждало разумно и напълно достатъчно. Едва сега, когато се сблъска със статичното лого върху екрана и напълно безстрастния глас, той започна да осъзнава, че има и някаква по-дълбока причина за това положение на нещата. В пълната безличност на Борда се таеше своя собствена сила.

— Ъъъ… прехвърлянето? — запъна се Келър. — А, да… — Той се стараеше да говори колкото се може по-ясно, но с течение на времето установи, че вместо да става по-спокоен, страхът му прераства в чист ужас. Без никакви визуални знаци — кимвания, усмивки, намръщвания, без никакви подсказвания на стойки или изражения, без насърчителните „Ммм“ или „Да, продължавайте“, той не можеше да разбере дали докладът му е бил приет с топло бащинско снизхождение, с убийствен гняв, или с нещо по средата между двете.

— Можете ли да предложите някакъв анализ?

— Ъъъ, анализ? Аз, ъъъ…

— Знаете ли, или можете ли да предположите по каква причина управител Майкълсън е настоявал да се извърши това прехвърляне, включително със заплаха за насилие, а след това изведнъж е променил мнението си?

Келър потърка дланите си под масата, опитвайки се да избърше слузестия слой от пот върху тях.

— Аз, ъъъ, не, предполагам… Тоест не мога да предположа, дори не съм мислил…

— Тези разговори на Майкълсън в реално време — с кого бяха?

— Аз не мога, ъъъ… — Той се застави да млъкне и да си поеме дълбоко дъх. — Обикновено аз, ъъъ… копирам комуникационните файлове на управителя от терминала му, докато той отсъства от офиса, но… разбирате ли, ядрата с данните…

— Имате ли някакви доказателства, независимо дали документални, или други, изтриването на данните да е било преднамерен акт на саботаж?

Да не мислеха, че той лъже? Или искаха нещо, което да им поднесе на тепсия главата на управителя? В каква неприятност се беше забъркал?

— Аз, ъъъ… не, не преки. Н-но за какво му е да ме заплашва, ако не се е опитвал да скрие нещо?

Гласът му секна, неподвижното лого хвърляше зелена светлина върху лицето му. Неподвижният рицар върху крилатия кон се взираше в него и това продължи безумно дълго.

Най-накрая, като благословия, той чу:

— Занаятчия Келър, свободен сте. Върнете се към задълженията си.

Келър гледа дълго време към празния сив правоъгълник на екрана си, а после, сякаш събудил се от дрямка, се сепна и скочи на крака.

Наистина много му се искаше да използва тоалетната.

5.

Асансьорът докара Хари до сервизен коридор — гладки бели стени, стоманени врати и безличен килим. А още и следи от времето — плесен по стените, прах в застоялия въздух, в рязък контраст с безупречните свободни за достъп области на Студията. На Хари му се наложи да измине извивката на коридора почти до неговия край, а Роувър го следваше по петите. Врата, която отвори с пръстовия си отпечатък, го отведе до половинкилометровия прозрачен тунел, свързващ Студията и Екзозеума. По цялата дължина на тесния му под беше постлан полиефирен килим. Ниските сиви облаци ръсеха дъждец, който изкривяваше гледката зад бронираното стъкло, а боботенето на дъждовните капки почти заглушаваше шепота на климатиците. Хари крачеше бързо над наподобяващия медена пита гараж на двайсет метра под краката си, заобиколен от десетметрова ограда.

— Роувър, стой! — нареди той на инвалидната си количка, когато достигна бронираната врата на Екзозеума.

Креслото застина на място, изщраквайки със спирачки. Хари седна, прехвърляйки теглото си от крак на крак, намръщи се — беше достатъчно лошо и че използва това нещо, когато има нужда; но не можеше да се почувства уютно, когато седи в количката с функциониращи крака.

Протегна се и предложи пръста на датчика на вратата. Гласовият синтезатор на системата за безопасност каза:

— Достъпът е забранен. — Лица, чието здравословно състояние зависи от биоелектронни импланти, не се допускат в това съоръжение съгласно акта за намаляване на риска от…

— Код Майкълсън едно.

— Моля гласов образец за разпознаване.

— Веднага: „Томи е мърляч, разгонен темерут…“ — каза Хари с безстрастен глас. — Но: „Моля в авангарда, сър!“ — щом лъхне на барут…[5]

Вратата се плъзна встрани със съскане, разкривайки малко шлюзово помещение, голямо, колкото да побере трима-четирима души. В другия му край имаше втора стоманена врата, на която вместо детектор за отпечатъци имаше голямо мандало.

— Добре дошли в Екзозеума, Администратор Майкълсън.

Хари изкриви лице; мразеше този момент. Пограничните ефекти бяха убийствени.

Пое си дълбоко дъх и премина с количката през прага. Веднага, щом вратата зад гърба му се затвори, краката му започнаха да треперят и да се извиват като галваничната реакция на мускулите на жаба при дисекция. Той изръмжа през зъби и завъртя бясно креслото си, за да може да отвори вътрешната врата; краката му бяха обхванати от такива спазми, сякаш някой беше забил шишове за лед в бедрата му.

Пресичането на границата между земната физика и нормалното за Отвъдие поле на Екзозозеума винаги се превръщаше за Хари в състезание между ръцете и задника му: той трябваше да отвори вътрешната врата, преди да загуби контрол над червата си. Точно на границата, където двете полета се смесват, проклетият байпас обезумява. Но щом се добереше в нормалното за Отвъдие поле, байпасът просто излизаше от строя.

На Хари му се стори, че мина поне час, преди да успее да вдигне мандалото и да отвори вратата. Мигновено цялата чувствителност изтече от краката му. Той се удари няколко пъти по бедрата, за да се убеди, че спазмите му са отминали. Те изглеждаха отпуснати; мускулите му вяло се разтресоха от ударите му.

Сега бяха просто месо.

Все едно съм завързал под задника си две умрели кучета. Само дето не мога да ги изям.

Той с усилие подкара количката по коридора, насочвайки се към балкона, ограждащ Залата на славата. Когато се озова на балкона, огромната изложбена зала внезапно лумна в светлина. Насред залата, окачен на едва видими жици, висеше дракон.

Трийсет и пет метра змиевидна мощ — титаничните ѝ крила се разстилаха като прозрачна шатра над цялата зала, а люспите ѝ блестяха като разноцветни диаманти. Дългата гущерова шия беше извита нагоре, зъбите в гигантската уста бяха дълги колкото половината ръка на Хари, а от гърлото изригваше пламък — ален най-отстрани, оранжев и жълт по-навътре и ослепително бял в самата сърцевина. А в центъра на този невъобразим огън, на малка кръгла платформа двайсетина метра по-долу, беше коленичила в поза за молитва фигура в блестящи доспехи, с ръце, стиснали ефеса на меч с широко острие. Щит от синя светлина предпазваше човека от огъня на дракона, който разтопяваше камъка наоколо.

Хари хвърли само бегъл поглед на тази сцена. Доспехите бяха съвсем истински — те принадлежаха на Джубар Теканал — Актьора Реймънд Стори. И драконката беше истинска в по-голямата си част; Хари лично беше оглавил експедиция до мястото на битката, за да бъдат събрани люспите. За момент се зачуди дали Крис Хансен беше видял легендарната тридневна битка между Стори и Ша-Рикинтеър? Имаше бегъл спомен, че Стори беше любимият Актьор на Хансен.

Намръщен, подкара количката нататък още по-бързо.

Хари мразеше шибаното място. Беше се съпротивлявал на самата идея за Зала на славата, но президентът Търнър се беше наложил с подкрепата на Борда на директорите. Търнър беше казал, че това ще е голяма атракция за туристите, Бордът се беше съгласил и Хари трябваше да признае, че са прави: Залата на славата заемаше по-малко от една пета от Екзозеума, но привличаше деветдесет процента от посетителите.

Той зави с количката и се насочи към дългата спирална рампа, съединяваща галерията със залата. Налагаше се да се позабърза: по обяд мястото щеше да отвори за посетители, а предстоеше да се свърши много работа, преди тук да се напълни с туристи. Той въртеше колелата все по-силно и набра скорост още преди да се озове на рампата. Спусна се надолу почти без да намалява скоростта, и по широка дъга влезе в коридора, водещ към Залата на Каин.

В края на коридора, смален от разстоянието, го чакаше Бърн.

Във вътрешността на витрина от бронирано стъкло той беше заел бойна поза. Носеше шевиотено облекло, което някога е било червено, но сега беше избледняло до розово — същите дрехи, които бяха на него, когато Каин го уби. Лицето му беше свирепо озъбено, а двете му ръце бяха върху ефеса на Косал, меча главорез с широко острие. Изглеждаше, сякаш защитава арката от свиреп противник.

Хари се застави да продължи да кара количката напред. Всеки път ми се струва, че мога да премина покрай него, без дори да си спомня, просто да премина… И никога не се получава.

Около витрината от бронирано стъкло постоянно вонеше на някакъв консервиращ газ. Таксидермията беше отбелязала голям напредък напоследък: персоналът на Екзозеума просто беше измил тялото, беше зашил разкъсаните дрехи, беше покрил с перука дупката в черепа и беше инжектирал трупа с нещо за втвърдяване на мускулите, след което го беше изложил на сегашното му място.

И ето ги тук. Истинският Бърн. И истинският Косал.

Най-популярният експонат в целия Екзозеум.

Хари все пак се спря до витрината, стараейки се да не гледа табелата. И без това знаеше надписа наизуст. Вторачи се в искрящите очи на Бърн. Понякога ми е трудно да повярвам, че ти изгуби, а аз спечелих.

Той показа зъбите си в безмълвно изръмжаване и продължи нататък.

6.

Широката врата на апартамента на Тан’елкот беше отворена, и Хари премина през арката, без да почука и дори без да намалява скоростта.

Апартаментът беше голям и открит; за да го направят, бяха преустроили една от изложбените зали на Екзозеума. Не беше толкова голям, колкото залите, посветени на Джубар и Каин, но до тавана от бронирано стъкло имаше цели три етажа. На приземния етаж беше разположена огромна гостна с мебелировка, проектирана според гигантските размери на Тан’елкот и разположена така, че да създава илюзията за отделни стаи: всекидневна, кухня, кабинет. Обикновена стълба водеше към втория етаж, където бяха разположени спалнята и личните помещения на Тан’елкот. Втора стълба водеше до третия етаж, където се намираше ателието на Тан’елкот. Там, под ярката слънчева светлина, която минаваше през бронираното стъкло, той правеше многобройните скулптури, които украсяваха апартамента му, както и домовете на колекционерите Незаети по целия свят; да се притежава оригинално произведение на Тан’елкот, се смяташе за признак за добър вкус.

Или поне това Тан’елкот казваше, че има горе. Тъй като в апартамента му нямаше рампи, Хари никога не се беше качвал по-нагоре от приземния етаж. Никога не беше намирал достатъчно основателна причина, за да се съгласи на унижението да моли Тан’елкот да го носи на ръце нагоре.

Гръмогласното боботене на Тан’елкот ехтеше из цялото пространство, макар че той се намираше в най-далечния ъгъл на апартамента си.

— Не, Никълъс, зелено. Не резеда. Зелено. Цветът на листата на младите дъбове през април.

Той беше коленичил върху килима в зоната на кабинета си, а пред него беше малка групичка от двама младежи и три девойки в подобни пози. Тан’елкот носеше избелели джинси и поло, обтегнато на могъщите му рамене — до последната подробност страшно стилен Професионалист. Младежите също бяха облечени по модата на младите Професионалисти; всичките нервничеха, а двама открито се потяха.

Това беше преддипломният семинар на Тан’елкот по Приложна магия. Всяка година петимата първенци по Бойна магия от Консерваторията получаваха като награда възможността да идват тук и да се обучават на майсторство от Тан’елкот. Студията нямаше навика да дава безплатни обеди дори на политическите затворници. Сутрин той преподаваше, а следобед провеждаше две демонстративни лекции дневно за посетителите на Екзозеума.

Той провеждаше семинара в дома си, защото нормалното за Отвъдие поле, изменящо законите на физиката в сградата, позволяваше да се използва Потокът. Разбира се, количеството му тук беше минимално — само това, което се изработваше от растенията в оранжерията, животните в зверилника и слабите енергетични следи от безбройните посетители на Екзозеума — но беше достатъчно за минималните, базови ефекти.

— Аз… ъъъ… не съм виждал снимки на дъбове… заговори бледият студент.

— Тогава намали жълтото. Не виждаш ли какви цветове използват колегите ти?

— Но, сър, това е цветът, който аз винаги…

— И затова си последен в групата, Никълъс. Всеки глупак може да омагьоса една тревичка. За да се овладеят силите на самия живот, трябва да се използва зелено! Ако не можеш да добиеш нужния оттенък сам, опитай поне да отвориш объркания си и замъглен разсъдък и виж какво използвам аз.

— Защо да не може просто да запомня заклинанието?

— Заклинанията са за глупаците, Никълъс. Те са само патерици за адепти, които нямат дисциплината на истински магьосник. Истинският майстор в магията формулира желанието си и го реализира само с усилие на волята си и с помощта на Потока; направи го реално вътре в теб и Потокът ще дублира твоята реалност отвън. Това е истинската…

— Хей — рече равнодушно Хари, — не ти ли казах да разпуснеш шибания си клас?

Лъвската глава на Тан’елкот се обърна с тежка, нечовешка отмереност; сякаш каменна статуя бавно оживяваше. Пое си дъх в наподобяващите пещера гърди и с едно движение стана на крака.

— Студенти, станете, управителят е тук!

Студентите скочиха; четирима от тях примигваха, внезапно измъкнати от медитирането си. И петимата застанаха в стойка мирно, наблюдавайки го със смесица от страхопочитание и ужас.

— Класът е свободен — каза Хари. — Разкарайте се! Всичките!

Единственото движение, което направиха студентите, беше да погледнат със съмнение Тан’елкот. Той стоеше с ръце, скръстени на огромните си гърди.

— Това е моят дом — рече той. — Те са мои студенти. Изпълнявам задача, която ти ми постави. Може и да си управител, но не позволявам да ми даваш заповеди тук.

— Ето ти една шибана заповед — каза Хари рязко, навеждайки се напред. — Сядай и млъквай. Това е твърде важно, за да губим време с твоите глупости.

Тан’елкот не помръдна.

— Не можеш да осъзнаеш колко оскърбително се държиш.

— Да, сигурно. От колко време се познаваме? Още ли очакваш маниери от мен?

— Маниери? Едва ли. Разсъдливост може би; загриженост за няколкото капки достойнство, което ми е позволено да…

— Млъквай — прекъсна го Хари равнодушно.

— Мога само да се надявам, че ми носиш добри новини. Например, че този твой ХРВП е плъзнал сред елфите и си дошъл да отпразнуваш събитието заедно с мен.

Майната ти — помисли си Хари. — Щом искаш да стоиш прав, стой си прав.

— Точно така — каза той. — Наблюдава се епидемия от ХРВП сред елфите. И знаеш ли какво? Актьорът, за когото те питах, който може да е бил изложен на действието на вируса — той е в Анхана.

Очите на Тан’елкот се опулиха, дъхът му излезе със съскане. Опита се да напипа облегалката на креслото си, но го пропусна и залитна като пиян.

— Нали ти казах да седнеш — напомни му Хари. После прехвърли поглед върху студентите. — Последен шанс. Омитайте се.

Те отново погледнаха към Тан’елкот, но той беше прикрил очите си с едната си ръка и им махна с другата. Те безмълвно събраха нещата си и избягаха през вратата.

— Каин — обади се Тан’елкот тихо, — моля те, кажи ми, че това е една жестока шега.

— Да, бе — промърмори Хари. — Аз съм известен с блестящото си чувство за хумор. Стегни се. Имаме да вършим работа.

7.

Каин усещаше чужда клавиатурата на терминала на Тан’елкот под пръстите си; имаше някакво странно механично съпротивление, сякаш клавишите се противяха на допира му. Вместо електронен панел Тан’елкот използваше механично устройство от рода на старите пишещи машини, свързано през дупка в огромното бюро с ниша под пода, където се намираше истинската електроника, защитена от ефектите на нормалното за Отвъдие поле в Екзозеума.

Налагаше му се да гледа в закрепено под ъгъл огледало с украсена месингова рамка. В него се отразяваше екранът, разположен в същата ниша под краката му.

Тан’елкот се беше проснал на пода край сандалите на Хари, масивната му ръка беше протегната към нишата и показалеца му леко поглаждаше куба, поставен в слота на терминала — същия този куб със записа на представлението на Хансен пред Дж’Тан.

Непривичното усещане пречеше на Хари да пише; трябваше да опита няколко пъти, докато успее да въведе директния код за връзка с Клиърлейк. А микрофонът, който отвеждаше звука до аудиоканала, изкривяваше гласа му до такава степен, че му се наложи да повтори фразата три пъти, преди програмата да го разпознае. Най-накрая в огледалото се появи физиономията на Клиърлейк.

— Здрасти, Джед — каза Хари с напрегната усмивка. — Готов ли си?

— За историята, за която говореше? Направих анализ на онези кадри, които вече ми изпрати; на някои от телата виждам признаци за…

— Не го казвай — прекъсна го Хари. — Не можем да говорим за това по открит канал. Просто кажи готов ли си да приемеш файла.

— Винаги съм готов, Хари — усмихна му се Клиърлейк в отговор. — Само се чудя защо ти отне толкова време.

— Добре. Сега слушай — това е важно. Гледай файла, който ще ти изпратя, само офлайн. Има програма за безопасност, която следи за някои от думите там — аз имам контрапрограма, но тя действа краткотрайно. Запази си я за излъчването.

— Защитна програма, контрапрограма — колко сериозно е това?

— Възможно най-сериозно, Джед.

— Сигурен ли си, че ще поискам да го излъча?

Хари кимна.

— Мисля си за специално предаване, в праймтайма. Мисля, че лицензионните такси за откъсите от този запис ще бъдат най-малко осемцифрена сума.

— Тогава изпращай, Хари. Ти винаги носиш късмет.

Хари се наведе и погледна към Тан’елкот.

— Готов ли си? — попита тихо.

Отговорът на Тан’елкот дойде приглушен заради менталното зрение.

— Готов съм.

Ще се получи, помисли си Хари. Пръстите му леко потрепваха. Но не от нерви; майната им на нервите. Това беше забавно.

Може би не чак много, но той не можеше да си спомни кога за последен път е изпитвал подобно нещо. Натисна финалния клавиш.

Докато файлът се зареждаше, Тан’елкот процеждаше към мрежата минимално количество ток благодарение на Потока, осигуряван му от нормалното за Отвъдие поле в Екзозеума. Нервната система на едно живо същество представлява естествен интерфейс между Потока и материалния свят; Тан’елкот можеше да тегли от Потока и да насочва енергията чрез докосване. Възможностите му не бяха големи — в условията на земната физика неговото могъщество не струваше и пукната пара, — но скачането на напрежението с няколко микроволта на правилното място можеше да изгори молекулярна верига или да разбърка няколко реда програмен код. На него дори не му и трябваше да разбира върху какво точно въздейства, върху хардуера или софтуера — това нямаше никакво значение. Тан’елкот го обясняваше по следния начин: „Важното е какво става. Силата ми се превръща в игла, която ще прободе всяка ръка, протегнала се към видението, записано в този куб.“

Пет минути пакетно предаване на данни — и всичко беше приключило.

— Получих го — каза Клиърлейк. — Потвърдено.

— Добре. Край на връзката, Джед — имам да свърша още много неща, знаеш.

— Искаш ли си процента като източник на информацията? Ако си прав за осемцифрената сума, това може да се окаже доста апетитен къс.

— Сложи го на доверителна сметка — реши Хари. — Ако ме изхвърлят, парите ще ми свършат работа.

— Добре. До после.

— Да.

Хари прекъсна връзката и изключи терминала. Тан’елкот се изправи и така се протегна, че раменете му изпукаха звучно.

— Получи се.

— Сигурен ли си?

— Аз съм Тан’елкот. — Това беше изречено и без намек за усмивка.

Хари си пое дълбоко въздух. Засега добре.

Той всъщност беше направил подобрена версия на онова, което искаше да осъществи Хансен чрез хващането на Роси. Замисълът на Хансен беше да достигне до група директни зрители с надеждата да попадне на някои Незаети, които са достатъчно добросърдечни, че да се намесят. Но той не разбираше директните зрители. А Хари ги разбираше. Той беше изградил цялата си кариера върху разбирането на директните зрители.

Директните зрители на Роси можеха да преживеят всичко, което е записано на куба, и да го сметнат за част от сценария. Те нямаше да намерят за нужно да направят каквото и да било, освен да се облегнат назад и да гледат как Дж’Тан и останалите от ССП се справят с проблема. А Хари беше извадил сцената от контекста и я бе пуснал в мрежата.

Сега това не беше част от историята, беше самата история.

Вместо да наблюдава как ще се прави героят, всеки Незает сам щеше да стане герой в своя малка история: те ще видят проблема, ще разберат, че е по силите им да го разрешат, и сами ще направят избора си дали да се намесят, или не. Не е лошо като начало, помисли си Хари.

Тан’елкот изпука с кокалчетата на огромните си юмруци.

— И така, направих каквото ме помоли и сега е време да продължим нататък. Има само един възможен изход и двама знаем какъв е: трябва да ме върнеш в Анхана.

Хари поклати глава.

— Това никога няма да стане.

Тан’елкот изглеждаше, сякаш иска да се изплюе върху килима.

— Ти пилееш време и усилия, за да убеждаваш. Това е абсолютно безполезно. Детинско. Вие разчитате на своите Незаети като на приемни родители. Чакате ги да действат вместо вас и това неминуемо ще ви провали.

Усмивката на Хари се стопи.

— Използваме тези инструменти, които са ни подръка.

— Да, бе! Не можеш да направиш нищо полезно с безполезни инструменти. Дай ми шанс, Каин. Мога да ти помогна.

— Ти вече ми помогна.

— Разбира се. И ще продължа да правя това, за което ме помолиш, всичко, което ме помолиш — до момента, в който не осъзнаеш безполезността на всичките ти планове. Останал ти е един-единствен избор — да ме изпратиш вкъщи.

Хари въздъхна.

— Това никога няма да стане — повтори той.

— Каин, трябва. Единствената надежда за моя свят е пряката намеса. Да се разобличи престъплението, е майсторски удар, но така не може да се спечели войната. Моят народ — целият ми свят — е заложен на гилотината. Трябва да ми позволиш да го спася.

— Да, бе — усмихна се Хари с горчивина. — Да спасиш света, как ли пък не.

— Защо се съпротивляваш на неизбежното?

Главният въпрос в моя живот, помисли си Хари, но на глас каза:

— Защото не мога да ти се доверя, мамка му.

Бившият император настръхна.

— Съмняваш се, че бих спасил Децата си?

— О, за твоите Деца не се съмнявам — отвърна Хари. — А какво ще кажеш за елфите? Мамка му, Тан’елкот, за глупак ли ме смяташ? Мислиш ли, че съм забравил защо Манастирите подкрепяха твоето правителство? Твоята политика към другите хуманоидни раси изобщо не беше тайна. Веднъж щом твоят актир-токар консолидираше властта ти сред благородниците, щеше да започнеш свой собствен геноцид. Подозирам че този мой приятел първороден не би бил много радостен да види, че се връщаш.

— И все пак аз съм единствената му надежда.

— Ако все още беше император, щеше да си главният заподозрян.

Тан’елкот пристъпи към Хари и се извиси заплашително като кула над него.

— За да се предотврати това бедствие, ти е нужен някой бог. Аз съм този бог.

— Не, не си.

— Аз съм. Боговете от моя свят не могат да се намесят, сковани са от Договора от Пиричант. А дори и да можеха, никой от боговете на моя свят не разбира от вирусология, да не говорим за особеностите на ХРВП; умовете на тези богове са само суми от умовете на техните последователи. Единствената надежда на моя свят е бог, който разбира от ХРВП и има силата да направи нещо по въпроса.

— Да, разбира се — съгласи се Хари. — Но този бог не си ти.

— Тогава — избоботи саркастично Тан’елкот — кой бог имаш предвид?

— Ти я познаваш — отвърна Хари. — След пет минути тя ще бъде тук.

Върху лицето на Тан’елкот първо се изписа разбиране, после антипатия.

— Тя е недостойна за такава задача.

— Не започвай отново — процеди Хари през зъби. — Знаеш много добре.

— Тя е недостойна за теб, Каин.

— Достатъчно.

— Тя е слаба. Превзета. Държи се настрана от реалностите на божественото. Така и не успях да разбера как търпиш явните ѝ недостатъци.

— Не е толкова слаба — каза Хари, разгорещявайки се. — Не е толкова слаба, че да не може да ти срита задника…

— Може би. Но беше достатъчно слаба, за да не го направи. Дори и за да ти спаси живота, Каин.

Хари сведе поглед и се извърна, сдържайки гнева си. Най-накрая каза:

— Ти няма да се върнеш. Никога няма да се върнеш. При това, което ти е известно за Студията, за Актьорите, за Земята, каква власт можеш да придобиеш там? Не, никакъв шанс.

— Ти би застанал на страната на Студията против мен? Против моя свят? Каин, кой мислиш, че е направил това? Срещу кого мислиш, че се бориш?

— Има битки и битки — каза Хари. — Да те върна обратно на моя отговорност? Та те ще ме застрелят като куче. Бордът на директорите би взривил Студията, за да не те допусне обратно в Отвъдие. Мамка му, биха пуснали атомна бомба върху града.

— Дори и вашият Борд на директорите да действа толкова безразсъдно, не си ли струва живота на един град, за да се спаси цял един свят?

— Така ли? — попита Хари рязко. — А ако е твоят град?

Мускулите по челюстите на Тан’елкот заиграха.

— Готов съм да поема този риск.

— Да, но аз не съм. Веднага, щом тази история попадне в мрежата, хората ще се надигнат и ще поискат Студията да направи нещо по въпроса. А Бордът на директорите, чист и непорочен, ще ме посочи и ще каже: „Благодарение на бързите и решителни действия на управителя Хари Майкълсън и могъществото на великата Палас Рил ситуацията вече е под контрол.“ Даже ще ми благодарят, не мислиш ли? Когато Шана се върне, Уес Търнър сигурно ще ѝ даде медал.

Тан’елкот отстъпи крачка назад; бавно си пое дъх и се изпъчи в целия си ръст. Видът му по странен начин се променяше, сякаш заедно с въздуха беше вдишал някаква нова реалност, която трансформираше полото и джинсите му в костюм, а остарялото му, уморено лице — в маска.

— Ти си гениален тактик — изрече той бавно и отчуждено, с маниера на лектор, който говори пред въображаема публика. — Може би най-гениалният от всички, които съм познавал някога. Но с тактика се печелят само битки; може да спечелиш всяка битка и пак да изгубиш войната. Когато дойде сетният ти час, си спомни, че съм ти предложил този шанс, но ти си отказал.

Хари го изгледа с присвити очи.

— Знаеш ли, не бих се заклел в това, но тези думи ми прозвучаха като заплаха.

Тан’елкот извърна поглед от главата на Хари. Очите му бяха затворени, сякаш го е обхванала обичайната болка.

— Твоята… — Той млъкна, търсейки точната дума. — … съпруга пристигна.

8.

В мъртвата тишина след тръгването на Каин и неговата домашна любимка богиня минутите се точеха като дни за онзи, който някога беше бог. Те бяха изгледали уловеното в куба видение, бяха съставили план и бяха отишли да спасяват света; а той сега седеше сам, потънал в мрачна меланхолия.

Тишината го обгръщаше, стискаше сърцето му, пропиваше се през порите му; тишина, толкова дълбока, че свистеше с въображаемо ехо. Тишината беше плодородна почва, от която поникнаха филизите на възможности, зародили се във всеобхватния му ум; тези филизи прераснаха в могъщи фрактални дървета от светове, изсъхващи и умиращи, само за да породят нови и нови варианти на бъдещето. Като градинар той търсеше начини да насочва този растеж грижливо и ефикасно; като градинар се опитваше да извлече полза от естествения ход на нещата в природата.

Това, помисли си той, намирайки клонка, способна с единствено натискане на пръста му да поведе цялото дърво в желаната от него посока; и това, друго място, където плъзналият се по кората негов дъх можеше да обагри цветчетата в нови нюанси; и най-накрая това.

И дървото на бъдещето прие формата на неговите мечти.

Той беше я наблюдавал — пародията на божество, лъжливия аватар на Чамбарая — и беше видял как тя изучава уловеното в куба видение, беше видял как копнежът за нейната река припламва в очите ѝ. Беше разчел в тях стремежа ѝ да остави зад гърба си този стерилен ад от бетон и стомана; беше разчел, че тя се нуждае само от оправдание.

„Мога да те изпратя там още сега — беше ѝ казал Каин толкова бавно, сякаш го боли да изрече тези думи. — Ще го направим в чесмод режим, както при обичайните ти пребивавания там — няма да има публика, така че няма да имаме нужда от позволението на комисията по графиците. Колко време ще отнеме това?“

„Четири дни — бе отвърнала тя. — Може би пет. Дори за един бог е трудно да създава нови форми на живот; поне толкова време ми трябва, за да се уверя, че моето лекарство няма да се окаже дори по-лошо от болестта. Четири или пет дни в Отвъдие — и ще разполагам със сигурен антивирус.“

По този начин тя беше произнесла присъдата си. Оставаха ѝ три дни живот.

Той трябваше да действа веднага; да чака, докато богинята спечели своята битка, би означавало самият той да изгуби войната. Тя щеше да има достатъчно сили против ХРВП; но истинската заплаха срещу неговия народ не беше самата зараза, а онези сили, които стояха зад нея. Богинята нямаше никакви шансове против тях; мислейки си, че е спечелила войната, тя щеше да се върне на Земята и да бъде унищожена.

За да се спасят тези хора, Ма’елкот трябваше да оживее отново.

Онези, които живееха в него, шумно настояваха да им обърне внимание; той отвори портите на мозъка си, за да ги освободи. Стоеше пред тях като гигант и ги наблюдаваше студено. Пръв сред тях, както винаги, бяха гаснещите останки от достойния за презрение слабак, който самият той беше някога: Ханто Сърпа.

Ханто от Птрейя, Ханто Сърпа, гърбавият астматичен некромант, беше късоглед, мършав и плашлив, единствено дете на помощник-писар. Ханто сега умоляваше за предпазливост, трепереше пред въображаемото унижение след евентуалния провал. „Аз съм нещо повече от теб — отвърна му великанът. — Аз съм Тан’елкот. Провалът е невъзможен.“

До Ханто стоеше по-скорошен заселник в ума на Тан’елкот: Ламорак, Карл Шанкс — чийто живот беше гравиран за постоянно в мозъка на Тан’елкот чрез магия преди около седем години. Ламорак — който беше тероризиран от своите по-големи и по-жилави братя, който беше бит и почти изнасилен от Бърн в имперския донжон, който лежеше безпомощен под ножовете на маестро Аркадейл в Театъра на истината — се спотайваше в най-мрачните кътчета на ума на Тан’елкот, нашепвайки му да се предаде.

Ламорак мразеше Каин и се боеше от него. Най-яркият му спомен беше от онова великолепно пладне на стадиона, когато Каин беше прерязал врата му с неудържимото острие на Косал и беше хвърлил главата му като детска топка в скута на Ма’елкот. Палас Рил предизвикваше в него похот, примесена с ярост; най-съкровеното му желание беше да я чука до смърт и духът му все още си оставаше скован от веригите на безсилие и отчаяние. Ламорак постоянно нашепваше, че всичко е случайност, че животът е каприз на мирозданието, и след като всичко е безполезно, не е ли по-добре да оцелее на сигурно място, както тук в момента, вместо да се подлага на риск в бъдещи битки? Тан’елкот му отвърна: „Всичко е случайно, ако му позволиш. Аз съм нещо повече от това, което беше ти.“

Зад Ламорак се тълпяха още мнозина, които Ма’елкот беше приел в себе си през годините: безлики, почти безформени сенки, с твърде незначителни животи, за да запазят индивидуалност в тази пародия на задгробен живот. Гласовете им се сливаха в океански прибой, умолявайки го да си спомни за тях, да ги обича, да се погрижи за децата си. „Не се бойте, аз съм с вас.“

Той събра силите си, избута всички обратно, затвори портите и ги заключи. Срещу него остана една-единствена фигура.

Ма’елкот.

Титаничен в своята мощ, величествен в доспехите си от полиран обсидиан, с дълга и четинеста брада, с коса, паднала върху раменете, с очи като черни диаманти. На него Тан’елкот каза: „Идвам. Ще живееш отново.“

И безмълвният бог в ума му вдигна всемогъщата си десница, благославяйки го.

Тан’елкот проби отново повърхността на съзнанието си, за да погледне към външния свят. Набра на клавиатурата код. Клавишите кънтяха в ритъм — като биене на барабани по време на екзекуция.

Огледалото, отразяващо екрана му, светна, показвайки добродушния стенограф, който с приятен глас му съобщи, че е готов да запише съобщението му за Борда на директорите на „Приключения без край“.

— Аз съм императорът в изгнание Тан’елкот — изрече той бавно и ясно. — Предайте на вашия Борд на директорите следното: в замяна на изпълнението на някои условия съм готов да разреша проблема им с Майкълсън.

Прекъсна връзката и въздъхна.

Скоро — коза той на бога в себе си. — Много скоро.

9.

Хари стоеше в апаратната. На лазерните везни зад прозрачната стена от бронирано стъкло лежеше матовосивият керамичен ромб на чесмод ковчега на Шана. Той се опитваше да не мисли за това колко щастлива е тя сега, докато лежи там.

В последно време апаратната за чесмод се използваше доста често. По-рано тя влизаше в употреба само два пъти годишно, за да изпрати последните дипломанти от Консерваторията на Студията в Отвъдие за двегодишната им практика в чесмод режим; това беше най-старият клон в системата на Студията и единствено място на Земята с прехвърляния в свободен режим. В Отвъдие имаше двайсет и пет такива съоръжения, без да се брои станцията в Трънова клисура — всичките на отдалечени места, маскирани като храмове на особено отблъскващия бог паяк.

На съоръженията в Отвъдие не им трябваше сложно оборудване; всичко, от което се нуждаеха, беше малка транспортна помпа, за да създадат нормално за Земята поле за компютрите и апаратурата за свръзка, и изключително сложни механични везни. Чесмод прехвърлянето по същество е обмяна на маса-енергия между двете вселени и изисква изключителна точност при измерване на прехвърляната материя. Колкото по-близо до единица е съотношението на приеманата и изпращаната маса, толкова по-малко енергия се изисква. Дори въздухът в ковчега се измерваше прецизно.

Това беше основният фактор, който позволяваше на клона на Студията в Сан Франциско да се държи на крака през последните няколко години. Когато беше основана компанията „Отвъдие“ и започна пълномащабна експлоатация на ресурсите на Отвъдие, клонът на Студията в Сан Франциско се оказа единственият с готово чесмод оборудване.

В другия край на апаратната, зад същото такова бронирано стъкло, само че по-голямо, бяха доковете: огромна зала, претъпкана със запечатани контейнери с етикети на западния диалект, описващи местоназначението им. В другия край на залата имаше огромни контейнери с размерите на товарни камиони; когато нямаше запаси от оборудване, което да се изпрати, в замяна на пратките с руда, в Отвъдие се изпращаха отпадъчните материали, останали след извличането на благородните метали от тях. На доковете винаги беше шумно: чуваше се бученето на мощни турбини, постоянно пристигаха и потегляха товарни камиони.

Но Хари не обръщаше внимание на всичко това; той беше способен да гледа единствено в ковчега на Шана и да чува гласа на техника отстрани, който диктуваше на колегата си корекции в данните за прехвърлянето в другата вселена.

Да, по-добре не се гъбаркай с Каин — помисли си той безпомощно и с горчивина. — Ако наистина се ядоса, ще се оплаче на жена си.

Тръсна рязко глава. О, я стига! — скастри той себе си. — Нямам време да правя всичко сам. Не бъди такъв задник! И все пак — как можеше да стои тук и да гледа заминаването на Шана, без да ѝ завиди?

Тя му беше обещала да наглежда Крис. Хари знаеше, че Хансен има големи проблеми; една дума на надежда от богиня би могла да му помогне. Тя нямаше да има никакви трудности с намирането му; щом веднъж се съединеше с Чамбарая, тя можеше да усети всяко живо същество, което някога е пило водата ѝ. Тя беше казала, че записът ѝ е дал достатъчно добра представа за него, че да може да го намери дори сред стотиците хиляди жители на Анхана, а тя, така или иначе, трябваше да го издири — ако той носеше в себе си ХРВП, от него щеше да е най-удобно да получи проба от вируса.

Хари все още чувстваше вкуса на устните ѝ. Само кратка целувка за довиждане; той не би успял да понесе нещо повече.

За няколко минути сякаш се върнаха старите времена — той се чувстваше почти така, сякаш може да направи нещо. За краткото време, докато двамата крачеха из Екзозеума и заедно планираха действията си, се беше почувствал, сякаш с нея отново са отбор. Както бяха били за кратко преди толкова много години.

Преди да се оженят.

„Пази се — беше ѝ казал той, опитвайки се — наистина опитвайки се — да се пошегува. — Ако попаднеш в беда този път, няма да мога да дойда да те измъкна.“

Тя дори не беше направила опит да се усмихне.

„Дръж под око Тан’елкот — бе единственото, което му каза. — Не си позволявай да забравиш кой е той.“

„Той по-добре да не забравя кой съм аз“ — беше отвърнал Хари.

Красиви думи, но нищо повече.

Ковчегът ѝ започна да блещука по ръбовете, сменяйки мястото си с почти идентичното му копие от Отвъдие. Ставаше все по-прозрачен, докато вторият ковчег придобиваше плътност; след около секунда ковчегът на Шана стана призрачен, а новият — наполовина запълнен с вода — се втвърди, вече напълно тук. Шана беше отпътувала.

А някъде в другата вселена се беше появила богиня на име Палас Рил.

Хари благодари на техника и излезе от апаратната. Отвън, близо до асансьора, който щеше да го върне в откритите за достъп зони на Студията, с електронно търпение го чакаше Роувър. Хари му се намръщи, но после въздъхна, сви рамене и седна на мястото си. Когато влезе в асансьора, набра на палмпада си кода на Аби. Отговори му Брадли и Хари го помоли да повика Фейт.

Усмивката на дъщеря му запълни целия екран.

— Здрасти, тате. Мама вече е с реката — докладва тя.

— Знам, миличка — каза ѝ Хари. — Тъкмо бях с нея. Слушай…

— Тя е много разтревожена — прекъсна го тя, усмивката ѝ се стопи и златистите ѝ веждички се набръчкаха. В очите ѝ се събираше познатото стъклено зловещо отчуждение. Когато Палас Рил бродеше из земите на Отвъдие, тя взимаше половината от Фейт със себе си.

Хари кимна.

— Тя е заета с много сериозни неща там.

— Тя е разтревожена за теб — рече Фейт със сериозен тон.

— Слушай — каза той, — след като днес и без това не си на училище, си помислих, че мога да си взема отпуск за останалата част от деня и все пак да те откарам на Фенкона. Може даже да си взема отпуск за два-три дни. Искаш ли да отидем?

— Наистина? Наистина-наистина?

— Разбира се. Наистина-наистина. Какво ще кажеш? Нали още си в дрехите за кона?

— Да. А, мама се радва, че ще отида на кона.

— Аха, басирам се, че се радва. И аз се радвам. Само още едно нещо, миличка; преди мама да тръгне, бяхме много заети и страшно бързахме, така че забравих да ѝ кажа нещо. Ще ѝ го предадеш ли?

— Добре.

— Просто ѝ кажи, че я обичам.

— Аха. Тя също те обича — каза Фейт с простичка ведра прямота. — Само че аз дори не ѝ казвам нещата. Тя просто знае.

— Исках да съм сигурен — рече Хари. — Исках да съм сигурен, че знае.

Шест

Уродливият рицар полегна, за да си почине. Нямаше вече битки, в които да се бие. Той бе изпълнил мисията си, бе постигнал целта си. Войната му бе спечелена.

Но въпреки това той си оставаше уродливият рицар.

Побеждавайки, бе изгубил.

1.

— Подменени? — Пискливият, тъничък гласец напомняше за тембъра на задъхан пиколо, а нечия ръка с мънички нокти го дръпна за ухото. — Подменени, събуди се!

Делиан се претърколи. Не искаше да отваря очи; не можеше да си спомни точно защо, но бе почти сигурен, че събуждането щеше да му донесе болка — а той се беше затоплил, чувстваше се толкова удобно, леглото беше толкова меко…

— Подменени! — Нещо го бодна силно във врата; нямаше как да е сигурен, но имаше усещането, че е бил ритнат от съвсем мъничък бос крак. — Киър каза, че има нужда от теб.

Може пък така да е по-добре — помисли си той, разтърквайки сънливите си очи. — Ако бях поспал още малко, сигурно щях да започна да сънувам.

Тежките брокатени завеси, които закриваха прозорците в спалнята на Киърандел, бяха поръбени със златистите отблясъци на следобедното слънце. На матрака, точно до рамото му, стоеше изключително красиво дървесно духче с прозрачни крилца, които проблясваха в полумрака. Тя приличаше на двайсетинчова жена с екстравагантно чувствени форми: дълги, елегантни крака, тънка като на оса талия, възмутително пищни, твърди гърди. Беше облечена с тясна рокля, пристегната с колан в кръста, която едва покриваше щръкналото ѝ задниче и разкриваше щедро бюста ѝ.

— Тъп… — произнесе той с надебелял глас. — Колк… е часът?

— Около четири — отвърна Тъп. — Проспа повече от пет часа. Сега трябва да ставаш — Киър ме изпрати да те отведа при нея.

— Да, добре — насили се да отговори той и се надигна.

Имаше смътни спомени от идването си в тази стая; Киърандел го бе довела тук, след като пуснаха актира да си ходи; след края на представлението му за хората, които гледаха през неговите очи, Делиан едва не припадна. Едва успя да се задържи в съзнание, за да изяде супата, с която собственоръчно го нахрани Киърандел. Помнеше как го доведоха тук… помнеше и меките устни да Киърандел да шепнат в ухото му: „Знаеш ли, че си единственият човек, който някога ме е имал безплатно?“

Спомни си устните ѝ върху своите и точно тогава осъзна, че е гол.

Придърпа завивките около хълбоците си.

— Ъъъ, Тъп? Случайно да знаеш къде ми е панталонът?

— На стола. Хайде, побързай.

Имаше усещането, че цялото му тяло почервеня. Имаше някакви смътни спомени, че Тъп е — или беше — любовница на Киърандел. Беше ли правил нещо снощи с Киърандел? Какво се беше случило? Щеше да помни, ако беше правил секс…

Щеше ли?

Той уви чаршафа около кръста си.

— Тъп, моля те. Ако обичаш, би ли…?

Тъп сложи ръце на кръста си.

— Подменени, аз живея в бардак. Мислиш си, че досега не съм виждала чепове? Моля те. Виждала съм и твоя; бях тук, когато Киърандел те съблече.

Делиан затвори очи, въздъхна и отново ги отвори. Добре, това поне означава, че не съм правил секс. Той вдигна очи към Тъп, която го изгледа нетърпеливо.

Вероятно.

— Добре — рече Делиан. — Добре, идвам — тоест ей сега съм готов. — Той стана от леглото и се напъха в панталона, който му бе оставила Киърандел.

— По-добре побързай — заяви Тъп. — Тя е доста разстроена.

— От какво? — попита глухо Делиан, навличайки ризата през главата си. — И за какво ѝ трябвам? Тя има достатъчно охранители.

— Не ми обясни с подробности. Скандал с някакъв задник горе в стаите. Има заложник. Тя каза, че задникът се поти и има треска — твърди, че мацката му се опитала да го отрови.

Делиан застина, облякъл ризата си наполовина; назъбената ледена буца отново се появи в корема му. Ето това е — помисли си той. — Точно затова не исках да се будя. Точно това е.

Смазваща тежест се стовари върху раменете му, но Делиан просто поклати глава и нахлузи сандалите, оставени до стола.

— Води ме — каза той.

2.

Тъп прелетя над стъпалата, кръжейки над главата му, за да поддържа скорост, докато го водеше към Жълтите стаи в източното крило на петия етаж. Делиан се опитваше да не изостава, пъшкайки от болка при всяка крачка с осакатените си крака.

Киърандел крачеше напред-назад в коридора и ги чакаше. Беше облечена в дневната си работна одежда — свободен панталон и риза от лъскава черна коприна с наниз блестящи перли на шията, — а сребристата ѝ коса беше опъната назад в толкова стегнат кок, че очите ѝ изглеждаха допълнително издължени. В ъгълчето на устата ѝ се забелязваше капка кръв, където бе дъвкала нервно устната си с острите си като игли зъби. С нея имаше двама охранители, огрета с височина поне девет фута и ширина около пет, облечени в тежки ризници, стигащи до средата на бедрата им, и въоръжени с тежки боздугани с размерите на главата на Делиан.

— Делиан — рече рязко тя и кимна към отворената врата зад гърба ѝ. — Там, вътре.

Когато Тъп запърха във въздуха редом с тях, Киърандел поклати глава.

— Ти оставаш тук. Слез долу в покоите ми и ме чакай там.

— Аууу, Киър…

Киърандел оголи острите си окървавени зъби.

— Отивай. Веднага.

Тъп си тръгна.

Вътре в стаята едно обляно в сълзи човешко момиче на около двайсет години седеше на ръба на леглото. Зад нея върху завивките беше коленичил един каменар, който притискаше окървавена кърпа към бузата на момичето. Когато Делиан влезе, каменарят дръпна кърпата, разкривайки грозна зейнала рана на лицето на момичето. Вместо буза отстрани се виждаха два кървави къса месо, които не се допираха един до друг; тя изглеждаше така, сякаш някой беше забил нож в устата ѝ и беше срязал бузата чак до ухото.

Делиан потръпна; стомахът му все още не бе напълно готов за това.

— Кървенето почти спря — рече нежно каменарят. — Добро момиче, смело момиче. Ще те оправя, нямаш грижи.

Делиан можеше да види, че преди е била красива.

През стената се чуваше глухият звук от някой, който крачи напред-назад с тежки стъпки, сякаш тъпче хлебарки с ботушите си.

— К’во си мислиш ти? — говореше някой в съседната стая. — К’во си мислиш ти? К’во тря’аше да направя?

Каменарят започна да шие бузата на момичето с дебелите си безчувствени пръсти, използвайки дълга извита игла; шевовете щяха да задържат кожата и мускулите на място, докато магията му ускори естествения процес на зарастване. Сигурно нямаше да остане белег — или поне не голям, — но щеше да боли. Тя изскимтя, от очите ѝ потекоха сълзи и Делиан извърна поглед.

— Нейният мъчител е в съседната стая — каза Киърандел. — Доколкото знам, той избухнал изведнъж и Теса извикала охраната. Имал е време да я пореже само веднъж; тя успяла да стигне до вратата точно когато нахлула охраната.

— Тъп каза нещо за заложник.

Тя мрачно поклати глава и кимна към малката шпионка в съседната стена.

— Погледни, ако искаш. Копелето намушка едно от момчетата ми и зашемети друго. Не ми се иска да изпращам други вътре. Не само защото може да убие Енди; страх ме е да пускам хората ми близо до него.

Делиан кимна.

— Не е само той — ако е болен, тя също се е заразила. Не трябва да стоим тук. Нека лечителят остане с нея.

И защо не. Ако проститутката беше заразена, лечителят вече беше мъртъв.

Делиан улови Киърандел за ръката и я издърпа в коридора. Снижи гласа си и се наведе към нея, за да го чува само тя.

— Ти докосна ли момичето? Някой друг да я е докосвал или да е стоял близо до нея или, ъъъ, мъчителят?

— Не мисля.

— Добре. Тъп каза нещо за отрова?

— Да. Не съм сигурна — сещаш се, че тя не може да говори твърде ясно — отвърна Киърандел, кимвайки към раненото момиче. — Знам само онова, което чух през вратата. Той говореше разни неща за отрова в устата ѝ — разни щуротии, че целувката ѝ щяла да го убие и трябвало да отреже устните ѝ, за да си спаси живота, такива глупости. Затова си помислих, че няма да е зле да го видиш. Показа ми… повече, отколкото искам да знам за тази твоя болест, но ти си експертът.

— Не съм експерт — рече мрачно Делиан.

— Друг не познавам.

— Добре. Първо, едва ли някой в Анхана е заразен — това сигурно е реакция на някакви опиати. Болестта се развихри от другата страна на Седлото на Хрил…

— Нека не рискуваме — прекъсна го мрачно Киърандел. — Ако ми дадеш положителен отговор, ще изпепеля цялото шибано крило. Ти ме накара да видя смъртта на онзи фей. Ти ми показа какво е усещането. Няма да гледам как хората ми умират по този начин. Ще я убия със собствените си ръце.

Златистите очи на Делиан погледнаха в сребърните на Киърандел; той видя колко я боли от това, че трябва да казва такива неща. Освен това видя, че наистина ще го направи, колкото и да боли.

Но това не е ХРВП — помисли си той. — Не може да е. Сигурно е реакция на някакви опиати. Както вече казах.

Вратата към коридора също имаше шпионка. Делиан пристъпи напред и плъзна настрани капачето ѝ; щеше да хвърли един поглед през нея само за да успокои Киърандел, след това щеше да ѝ каже, че всичко е наред. Лесно. Просто.

През шпионката се виждаше лежащ в огромна локва кръв фей; главата му беше изкривена под странен ъгъл, едната половина от шията му бе разпрана в подигравателно подобие на устни. На лицето му кацна една муха и се разходи по изцъкленото му око.

По пода се виждаха кървави отпечатъци от стъпки; някой бе преминал през локвата кръв и беше отишъл някъде встрани.

На леглото лежеше мускулест каменар; китките и глезените му бяха здраво овързани с усукан чаршаф, а в устата му беше натъпкана смачкана калъфка от възглавница. Каменарят въртеше китките си с леки бавни движения и търкаше глезените си един в друг, разхлабвайки скришом възлите.

— К’во тря’аше да направя? А? Тя щеше да ме убие. К’во си мислиш, че тря’аше да направя? — Гласът се чу по-ясно през шпионката; стената вече не го приглушаваше и той му прозвуча противно познато.

След това клиентът се появи в полезрението му: огромен, широкоплещест огрило, с посивяло лице, от което капеше пот; едното му око трескаво проблясваше. Той беше облечен в простички, но нови дрехи от боядисан в крещящи цветове лен, който беше подгизнал от кръв от дясната му страна. Не носеше оръжие, но острият като бръснач боен нокът на дясната му ръка стърчеше в цялата си дължина и лъщеше от кръв.

Единият от бивните му беше счупен; костта на другия бе почерняла и обгорена.

Делиан се свлече до стената.

По-добре да бях умрял в планината — помисли си той. Болката в гърдите не му позволяваше нито да говори, нито да диша. — О, Рони, защо не беше по-добър фехтовач? Защо не ми разцепи черепа още тогава?

О, господи, господи, бих дал всичко, за да умра…

Огрилото убиец в стаята беше помощник-боцманът от баржата.

— Какво е? — попита Киърандел. — Работата е зле, нали? Личи си по лицето ти.

— Зле е — потвърди Делиан.

Киърандел се обърна към своите пазачи огрета с напрегнато лице.

— Евакуирайте крилото. Искам за пет минути всички да се изнесат оттук. Съберете всички пазачи и прочистете стаите. Ако след тези пет минути тук е останал някой, той ще умре в огъня.

Едното от огретата посочи с огромния си боздуган към вратата, до която стоеше Делиан.

— Ами те? Ами Енди? Гаг ще го измъгнеш оттам?

— Няма да го измъкна — отвърна Киър. — Енди, Теса, Парк — всички остават.

Огретата се спогледаха слисано.

— Но ти газа…

— Не е нужно да разбирате — прекъсна ги Киърандел. — Просто направете каквото ви наредих.

— Всъщност ти не разбираш — промълви Делиан.

Той се оттласна от стената, изненадан, че все още може да се движи. Как бе успял да се изправи с цялата тази тежест върху раменете си? Как бе успял да проговори? Как можеше още да е жив, а сърцето му да гние в гърдите му?

— Ти не разбираш — повтори бавно и мъчително той. — Аз познавам този огрило.

— Така ли? — Киърандел примигна. — Светът е малък. Но това не променя нищо…

— Напротив. Променя всичко. Той е заразен. И за да се проявяват симптомите сега, значи има само един начин да се е заразил.

Делиан разпери ръце в пълно подчинение; с такова страдание не можеше да се бори, а още по-малко да го търпи.

— Аз съм имунизиран. Не се разболявам. Но той по някакъв начин се е заразил от мен.

Очите на Киърандел бяха огромни и пусти.

Тя бавно и вдървено вдигна безсилната си ръка към лицето си, загледана в нищото. Притисна пръсти към устните си, сякаш си припомняше докосването на устните му — сякаш се опитваше да изчисли безкрайно високата цена на една-единствена целувка.

3.

Делиан лежеше в тъмнината, свит в зародишна поза от болка. Болката го парализираше, правеше го напълно безпомощен, треперещ на студения, твърд под. Намираше се само на една крачка от дивана, на половин стая от леглото, на което можеше да легне, но единствените движения, които бяха способни да извършат крайниците му, бяха неравномерни нервни потрепвания, мъчителни конвулсии — нещо между раздираща кашлица и ридания без сълзи.

Никога не си беше представял, че в света има толкова много болка.

Въргалянето в подножието на скалата в Божиите зъби с два счупени крака беше нищо; краката му сякаш имаха в себе си някакъв прекъсвач, трансформатор, който спираше болката. Но сърцето му…

Разядено от киселина, то бе оставило димяща дупка в гърдите му, засмукваща празнота, която виеше от скръб. Тази болка ставаше все по-силна. Отдавна вече не беше непоносима; искаше му се да вие, но дупката в гърдите му бе погълнала твърде много от силата му. Не можеше дори да хлипа. Можеше само да лежи на студения под и да страда.

Беше донесъл лудост и смърт в този град.

Глупостта му — обикновената безразсъдна небрежност — беше убила Киърандел и Тъп, и прислужника ѝ Заки, и красивата проститутка с разрязаното лице, и каменаря лечител Парк, и огретата пазачи…

и…

и…

и…

Първата мисъл на Киърандел бе да запечата сградата — да спаси града, като изгори до основи „Залагащия пришълец“ със себе си и всички останали, заключени вътре. Тя знаеше какво я очаква; с всяка клетка на тялото си беше преживяла заедно с Делиан смъртта на младия фей в селото край Диамантената мина. Да загине сред писъци в огъня, да усеща вонята на собствената си горяща плът, бе много по-приятно от онова, което бе преживял младият фей.

Но дори това беше безполезно; тя бе изгубила всяка надежда да забави разпространението на инфекцията. Не можеше да спаси нищо.

„Залагащият пришълец“ беше бардак, казино, атракцион за туристи от всички краища на Империята. Инфекцията, която той бе донесъл тук, вече се беше разпръснала из града и щеше да потече из цялата Империя, по артериите на Великия Чамбайген, като отровената кръв в ранен крак.

Как можеше да е толкова сляп?

След минута-две той щеше да се изправи. Щеше да отиде в съседната спалня, където Киърандел седеше в тъмнината заедно с Тъп, Заки и Пишу, отговорника на нейния етаж. Щеше да си вземе чаша и да я напълни с виното, което те пият в момента.

Той си спомни за Сократ, който изпил отровната отвара от бучиниш и започнал да крачи напред-назад из клетката си, за да я разпръсне по-бързо из тялото си; съмняваше се, че би могъл да го направи. Не беше съвсем сигурен, че ще успее да го изтърпи. Киърандел беше по-силна: тя бе влязла с твърда крачка в спалнята си, сякаш бе изоставила всички страхове и съмнения в някакъв друг свят.

От друга страна, на нея ѝ тежеше само собственото ѝ бъдеще. Делиан бе смазан от миналото си.

Той се надяваше, че от другата страна на чашата с вино, очакваща го в съседната стая, щеше да открие единствено тъмнина и край на болката си — но ако не беше така, ако трябваше да изтърпи някакво наказание за престъпленията си, той бе готов да го приеме. Дори най-ужасният ад нямаше да успее да го нарани по-силно от това.

Една малка студена ръка се притисна към бузата му, по шията му се плъзнаха пръсти, които сякаш търсеха пулс. Това обикновено докосване му подейства толкова успокояващо, толкова утешаващо, че той не можа да се отдръпне от него. Хладната ръка като че ли изтегляше болката, както мокра кърпа — треската. Той потрепери, сякаш нещо вътре в него се вкопчи в отиващата си болка, както се свиват краищата на рана около накрайника на стрела, ако бъде издърпвана твърде бавно.

— Шшт, всичко е наред — разнесе се успокояващ женски глас. — Всичко е наред, аз съм тук. — Дъхът ѝ ухаеше на зелени листа, обърнати към слънцето, на зряло жито в полето, току-що измито от дъжда.

— Не — отвърна Делиан. Тя бе отнела достатъчно от болката му и той установи, че вече може да се движи, може да говори. Отдръпна се бързо от ръката ѝ. — Не, нищо не е наред. Ти ме докосна. Сега ще умреш.

— Не съм толкова лесна за убиване — отвърна му нежният ѝ глас. — Отвори очи, Крис Хансен. Аз ти нося блага вест.

— Какво? — рече Делиан. — Как ме нарече?

Когато отвори очи и видя лицето ѝ, дъхът му секна.

Тя сияеше в тъмната стая със своя собствена светлина, като самотен слънчев лъч, приел нейната форма: малка, слаба човешка жена с обикновено облекло, тъмна коса, обрамчваща овално лице с доста обикновена красота, което не се отличаваше с нищо особено, с изключение на бликащата от него спокойна сила; блещукащ ореол от толкова пречистен и концентриран живот, че още щом я зърна, всички негови предишни представи за красотата се стопиха като ледена висулка в пещ. Докато я гледаше, Делиан не можеше дори да си представи лицето на друга жена.

Гърдите му се изпълниха с благоговение.

— Коя… — Дъхът му секна. — Коя си ти?

— Наричат ме Палас Рил.

— Кралицата на актирите? — изрече неволно той; Палас Рил бе името на владетелката на демоните в елкотанския пантеон, булка на злия Принц на Хаоса — но никоя от гравюрите или стенните рисунки на елкотанците не показваше подобна жена.

— Щом така ти харесва — отвърна тя.

Наелектризиран, Делиан се изправи на крака; после отстъпи назад и премина в ментално зрение.

— Не искам нищо от човешките богове — рече предпазливо той.

Тя се изправи бавно и тъжно и на лицето ѝ потрепна лека усмивка. Обвивката ѝ изпълни стаята и продължи да се разширява; той не виждаше границите ѝ и тя грееше като лятно слънце.

— Аз съм и човек, и бог — но не съм човешки бог. Знай, че съм твой приятел, Крис Хансен…

— Защо продължаваш да ме наричаш така?

— … и аз съм отговорът на твоя зов за помощ.

Делиан се спря зашеметен и се олюля, безпомощен пред наплива от болка и нужда, които отново изпълниха гърдите му — забравени за миг, те се завърнаха с нова сила.

— Как…? Кой…?

— Наричат ме с много имена. Първият народ ме зове Ейяларан.

Обвивката ѝ го обгръщаше, обвиваше, загръщаше го в пашкул от спокойствие; за части от секундата той се отпусна…

И се прехвърли в нея.

Тя се вля с тътен в него; за миг той бе изпълнен до пръсване, изпълнен отвъд болката, но в това имаше още нещо, много повече, сякаш някакъв жесток великан бе излял цял един океан в гърлото му. От писъка на орела, който се рее над Седлото на Хрил, до тихото цвърчене на тритон, който се излюпва в калта на Теранската делта, от поскърцващите на вятъра стари клони в горите на Ларикал до бълбукането на ручейчетата, които мият обраслите с мъх камъни под Брега на простолюдието — тя нахлу в него със сила, която би могла да взриви черепа му и да разпръсне из стаята димящите парчета от мозъка му…

— Достатъчно — рече жената и потокът секна изведнъж, сякаш някаква врата се затръшна пред него в ума му. — Внимавай кого докосваш, Крис; за такива като теб има доста опасности.

Делиан отстъпи назад, ахна и притисна длани към лицето си; безумното въртене на окръжаващите го стени постепенно замря. Той се поклони дълбоко и почтително се отпусна на колене.

— Простете ми, господарке моя — изрече той официално на елфически, преклонил глава пред нея. — Не Ви познах.

— Смирението ти издава човешкия ти произход — отвърна мрачно тя на същия език. — Първородните не коленичат пред Мен; правилно е да ме посрещнеш с целувка, защото аз съм твоята майка и твоята сестра, и твоето дете.

Делиан се изправи и я прегърна; изненада се, че е по-висок от нея и че тя изглежда толкова крехка в ръцете му.

— Какво искаш да направя? — попита той.

— Не губи надежда — отвърна тя. — След няколко дни една нова болест ще нападне този град и цялата страна. Който я преболедува, повече не трябва да се страхува от ХРВП.

— Не разбирам.

— Така ще победя чумата. С нова чума, която създава имунитет срещу другата.

— Можеш ли да го направиш?

— Мога. Затова не трябва да губиш надежда.

— Надежда? — повтори той. — Имунитет… о, сърцето ми! Киърандел! Киърандел, спри!

Той влетя в съседната спалня.

Онова, което се разкри пред очите му, приличаше на край на веселяшко празненство: телата бяха проснати върху широкото легло или седяха отпуснати в удобните кресла, сякаш спяха…

Заки се беше свлякъл върху един широк стол и брадичката му бе опряна в гърдите. Пишу лежеше на леглото, скръстил спокойно ръце на гърдите си. Тъп се беше свила на една възглавница върху тоалетната масичка.

Киърандел се беше свлякла на пода като счупена кукла. Лежеше на килима до крака на леглото и Делиан се отпусна на колене до нея. Дългите ѝ, почти безплътни крака бяха извити под тялото ѝ; ако се събудеше, щяха доста да я болят.

Той докосна разпиляната ѝ сребърна коса.

— Само ако беше почакала малко — прошепна той.

Мекото сияние на горски залез озари стаята. Богинята стоеше зад гърба му.

— Тя се страхуваше — каза Делиан, галейки разсеяно косата на Киърандел. Гласът му ехтеше кухо, като в ограбена гробница. — Всички се страхуваха. Тя знаеше какво я чака. Не можеше да се изправи пред подобна смърт — не можеше да гледа тях…

— Смяташ ли, че ако можеше, щеше да предпочете да живее?

— Дали аз…? Щеше ли…? — Делиан се обърна и в очите му проблесна надежда. — Питаш ли ме?

— Онези, които са живи, не трябва да умират от тази отрова — рече богинята. — Можеш ли да понесеш бремето от връщането им?

— Аз… да! Да, всичко… всичко…

— Това не е приказка, Крис — каза богинята със строг глас. — Няма да приема думата ти, когато сам не знаеш какво говориш. Онези, които преживеят отравянето, ще останат заразени. Не мога да ги изцеля направо.

— Ти… не можеш ли? Защо не?

— ХРВП не е точно живо същество. Лечителските ми сили са огромни, но не се различават от останалите: аз мога само да стимулирам естествените процеси. ХРВП не е естествена болест; тя е генномодифицирано биооръжие… — тя изненадващо използва английски думи — и естествените съпротивителни сили на организма не могат да се защитят от него. Ако стимулирам процесите в тялото, само ще им донеса бърза смърт.

— Но аз…

Богинята го прекъсна, вдигайки ръката си.

— Ваксината, която си получил като дете, е друг генномодифициран вирус. — Тя продължаваше да вкарва английски думи в западния диалект. — И в края на краищата аз точно така ще спра инфекцията: ще създам противовирус, който ще блокира рецепторите, с които се свързва ХРВП. Ако приятелите ти бъдат изложени достатъчно бързо на въздействието му, това може да спаси живота и разсъдъка им.

— Може?

Богинята кимна.

— Ще имат шанс, но само това. Може да се окаже, че си ги призовал от милосърдната смърт, за да ги предадеш на мъчителната.

— Колко… колко дълго? Колко ще чакам, преди…

— Мисля, че ще приготвя противовируса за четири дни.

— Значи имат някакъв шанс. Ще поема този риск — рече Делиан и се изправи на крака. — Добре, а каква е уловката?

Богинята леко поклати глава.

— Това е уловката, Крис. — Тя посочи телата. — Двама от тях все още имат достатъчно сила, за да бъдат спасени; ако подсиля сърцата им и ускоря работата на черните им дробове, за да преработят отровата, тя ще се измие от телата им, преди да ги убие.

— Двама? — промълви Делиан. — Само двама?

Тя кимна.

— Този мъж — Пишу на леглото — е имал слабо сърце. Вече е мъртъв. А метаболизмът на онова дървесно духче…

Тъп… О, Киърандел, как ще го преживееш?

— … е твърде бърз. Умряла е в мига, в който е изпила отровата. И така, Крис Хансен, твоята приятелка може да не ти благодари заради това, че си я върнал към живота. Можеш ли да ѝ помогнеш да живее с вината за онова, което е сторила?

Делиан погледна към Киърандел.

Ако греша, останала е достатъчно отрова. Щом разбере какво става, тя може сама да направи своя избор.

Делиан кимна: на богинята и на себе си.

— Да — рече той. — Да, мога.

— Тогава е сторено — промълви богинята.

Толкова просто — без никакъв жест, без дори най-слабата поява на сияние около тях. Плиткото накъсано дишане на Киърандел премина в дълбокия бавен ритъм на съня.

Сега той установи, че е възстановил способността си да плаче.

— Баща ми… — мъчително произнесе той. — Семейството ми… Митондион… Когато приготвиш противовируса — дотогава целият Митондион ще бъде заразен…

— Митондион е извън пределите на силата ми — отвърна богинята. — Тя произлиза от реката — отвън границите на моя речен басейн аз съм сляпа и глуха и общо взето, безсилна. За да бъдат спасени, лекарството трябва да бъде отнесено при тях, както се е случило с болестта.

— А ти как… тоест кога… — Торонел, прошепна разбитото му сърце. Ако тя се беше появила преди две седмици, дори преди една… — Къде беше? — Сърцето му проплака истинския въпрос: Защо се забави толкова?

— Бях на Земята — отвърна простичко тя. — Както сам каза, аз съм и Кралица на актирите. Ти ме призова и аз дойдох.

— Аз… те призовах? Искаш да кажеш чрез Дж’Тан? Актира?

Сияйните ѝ бездънни очи се впиха в неговите.

— Хари Майкълсън помоли да не го забравяш.

Палас Рил отстъпи встрани и реалността се завихри около нея: перспективата се изкриви неуловимо бързо — сякаш оставайки в стаята, тя изведнъж се отдалечи на половин миля, а след още една крачка изчезна.

Делиан стоеше като сраснал със земята, трепереше и дишаше тежко.

Хари… Майкълсън?

Киърандел се размърда в краката му и проплака; Делиан веднага коленичи до нея и повдигна главата ѝ в скута си.

— Шшт — прошепна той. — Шшт. Всичко е наред. Аз съм тук. Всичко е наред.

И за миг си повярва, че казва истината.

Седем

В онези времена имаше един човек, който преди това е бил бог. И макар че вече не беше бог, той все още виждаше с нещо повече от смъртните си очи, твореше с нещо повече от смъртна ръка и мислеше с нещо повече от смъртен мозък. Той виждаше войната, водена от тъмния ангел, виждаше жреците от пепел и прах, но не виждаше бога зад тях. За да спаси някогашните си деца от тази война, си извая нова съдба.

Но богът вече го нямаше; дори неговият повече от смъртен мозък не знаеше границите на собствената му проницателност, сила и мъдрост. Така той положи началото на приказката за своята гибел.

И други бяха започвали война срещу бога от пепел и прах, много други, повече, отколкото могат да бъдат преброени, на безчет светове. Сред враговете му в този свят бяха Джерет Богоубиеца, Панчасел Злополучния и Кийл Бърчард. Сред враговете му в другия свят бяха Фридрих Ницше, Джон Браун и Лудия кон.

Всеки от тях беше паднал жертва на неговия търпелив, неутолим глад. Той ги беше убил в съня си.

В деня, в който тъмният ангел тръгна на война, онзи, който някога е бил бог, се свърза с жреците от пепел и прах.

И ги убеди да пробудят господаря си.

1.

Тан’елкот седеше сам в студения сумрак на Екзозеума. Неподвижни, очите му блещукаха в огледалото, което му служеше за екран. Беше покрил с ръце безстрастното си лице. Приземният етаж на апартамента му нямаше прозорци; въпреки че извън Екзозеума беше късен следобед, около Тан’елкот се сгъстяваха черни сенки. Очакването го изгаряше отвътре.

Беше чакал този момент почти седем години.

Огледалото на бюрото му показваше специалното издание на „Най-новото от приключенията“. Тан’елкот беше изгледал записа, който Клиърлейк беше показал на световната публика. Движен от инстинктите си за политическо самосъхранение, Клиърлейк безупречно беше изрязал всички намеци за това, че самата Студия може по някакъв начин да носи отговорност за епидемията, защитавайки се по този начин от всякакви обвинения в корпоративна клевета; в останалата си част записът беше нецензуриран и ужасяващ. Тан’елкот изключи предаването. Беше видял достатъчно.

— Предполагам, че и Бордът също — промърмори той.

И се приготви да чака.

Секундите минаваха по-бързо, отколкото биеше сърцето му.

Той чакаше.

И продължаваше да чака.

Чакаше и чакаше.

А сигнализаторът все не звънеше.

Фракталното дърво с клони светове отново се разгръщаше в ума му. Не се показваше нито едно ново цветче, никакви неочаквани разклонения; бъдещето беше покълнало такова, каквото беше заложено от волята на Тан’елкот.

Но Бордът на директорите все не се обаждаше.

Не беше възможно да е сбъркал в изчисленията. Дори идиот сега би видял колко лесно ги бяха изиграли, дори идиот би видял, че нямаха друг избор. Дори най-глупавата риба може да почувства куката, заседнала в гърлото ѝ.

Той скочи на крака и започна да кръстосва клетката си от край до край. Качи се по стълбите до личните си покои, мърморейки си разсеяно под нос. Гласовете на онези вътре в него му нашепваха, че е пропуснал нещо.

Измина последните стъпала и се качи в ателието. През стъкления покрив се виждаше осветеното от кървавите огньове на залеза облачно небе над града. Тук беше прекарал по-голямата част от последните шест — не, почти седем — години, моделирайки с глина и отливайки в бронз образите от вътрешния си свят.

Това беше жестока, мъчителна, сърцераздирателна битка — да учи ръцете си да въплътяват стремежите на сърцето му; всеки път, когато изстиналата отливка се чупеше, всеки път, когато докоснеше глината с пръсти, всеки път, когато посегнеше към ножа или мистрията, той се изправяше срещу спомените за това как е бил Ма’елкот и е създавал Великата си творба, как се е разпореждал с реалността само със силата на волята си. Спомените за това колко отвисоко е паднал…

И все пак работата с ръцете му го беше научила на неща, които никога не би разбрал, ако работеше само с ума си: че пластичността на материалите не е безгранична и че прекаленият натиск може да унищожава. Материалите си имат своя собствена форма. Истинското майсторство е винаги спор, борба, дори танц между волята на твореца и вътрешните свойства на материала — силата, равновесието, фундаментално заложените възможности, — определящи избраната от него форма.

Той премина покрай най-известната си скулптура — „Любовна страст“. „Страстта“ не беше най-добрата му работа, но беше може би най-приемливата за ограничените вкусове на поклонниците му. Излети от бронз, двама мъже се бяха сплели в интимна прегръдка, формите им бяха стилизирани, въплъщение на тяхната взаимна страст, сляла ги в едно цяло. Първият държеше меч, пробил корема на любовника му и излизащ от гърба му; другият стискаше два къси ножа — единият търсеше сърцето на възлюбения му, а другият вече беше забит отгоре в черепа му.

Очевидно. Дори банално.

Той се извърна от „Страстта“ и издърпа покривалото от последната си творба, своя „Давид“. Най-накрая си беше позволил да извае статуя от мрамор — материал, много по-капризен от бронза. По-висока от човешки ръст — в същия мащаб като творбата на Микеланджело, — полузавършената скулптура беше поставена върху голяма количка за товари — сега колелата ѝ бяха застопорени, — така че той да може при необходимост да я обръща и изучава при различните ъгли, под които пада светлината.

Очертанията на фигурата бяха започнали да се разпознават в белия камък. Тан’елкот я огледа критично, докато я обикаляше в кръг, и въздъхна; стремеше се да се абстрахира от всичко друго, да забрави за напрегнатостта и разочарованието си. Да вземе длетото в такова емоционално състояние, щеше да е сигурен предвестник на катастрофа. Не можеше да забрави това, което историците наричаха поредицата „Борба“ на Микеланджело — дефектни фигури, изоставени след един-единствен неточен удар с длетото.

Тан’елкотовият „Давид“ трябваше да стане по-велик от скулптурата на Буонароти; вместо съвършената мъжка красота, изваяна от земния творец, Тан’елкот беше избрал за модел по-възрастен мъж, чиито най-добри времена бяха отминали; мъж, чието лице и форми да показват сърцераздирателното бреме на това да бъдеш възлюбен от Бога и в същото време да си горд, силен и с несломима воля. Някои биха могли да видят и красотата на отишлата си младост, и белезите на времето, които обаче само са направили мъжа още по-красив.

Ала сега, докато изучаваше извисяващата се фигура, той виждаше, че обликът ѝ е започнал да се различава от неговия замисъл — в нея сега сякаш имаше две слели се изображения. Като че ли тук се е трудила и друга воля освен моята.

Очите на Тан’елкот се разтвориха широко и той за момент застина изумен. Някъде дълбоко в разкрилата му се истина лежеше проблемът, който разколебаваше неговата увереност…

Поначало той беше едно цяло, съставено от отделни части. Беше предал всички спомени за това какво е да е самотна душа на призраците, населяващи вътрешния му свят. От онзи момент, в който Ма’елкот се беше самосъздал от потока от сила от короната на Дал’канит, той беше станал господар на хор от вътрешни гласове. През годините този хор се беше разраснал в симфония, на която той беше диригентът: множество гласове, множество съзнания, множество животи, но подчинени на неговата воля.

Той вече не беше Ма’елкот; последният му акт на самосътворение беше да превърне бога, който е бил някога, в най-великата от сенките във вътрешния му ад. Въпреки самоосъждането в новото му име Тан’елкот знаеше, че е нещо повече дори от това, което е бил Ма’елкот: по-човечен, по-тясно свързан с пулса на времето и стремежите на плътта, които ръководят живота на смъртните. И беше по-добър творец — което в края на краищата беше най-важното.

Изкуството винаги бе било главната му страст.

Ханто Сърпа още от най-ранната си възраст беше заклет колекционер; именно тази му мания го беше накарала да стане некромант. Умението на некроманта се състои в това да извлича останките от структурите на Обвивките в труповете, да улови слабото ехо на разума, одушевявал някога плътта. Опитният некромант може временно да настрои собствената си Обвивка към тези остатъчни вибрации и да прочете отломките на спомени, които те изразяват.

Много от творците крият свои произведения, които не са достигнали нивото на личните им стандарти; много от тези произведения може да бъдат загубени завинаги, ако творецът не остави записки за тях. Ханто използваше способностите си, за да извлича спомени от костите на великите, и личната му колекция постепенно се попълваше с неизвестни шедьоври на майсторите. Той не би могъл да докаже автентичността им и никога не би получил за тях цена, отговаряща на истинската им стойност, ако ги продадеше, но какво от това?

Той нямаше никакво намерение да ги продава.

Ханто имаше свои възгледи за изкуството. За него то беше не просто създаване на прекрасното и никога не бе било просто отражение на реалността. Дори не и отражение на истината.

Изкуството беше създаване на истина.

Има една пословица, че за чука всички наоколо са гвоздеи. Величието на изкуството се състои в това, че то е способно да показва на чука от тази пословица как виждат света отвертката и ралото, и Глиненото гърне. Ако реалността е съвкупността от нашите възприятия, то с разширяването на гледните точки може буквално да се разшири реалността.

Ханто мечтаеше да владее Вселената.

Точният момент, в който той се превърна от колекционер в творец, беше загадка. Може би наистина маниакалните колекционери са винаги несполучили творци, купуващи нещата, които нямат дарбата да създадат. А може би докосването до умовете на онези покойни творци го беше променило по някакъв начин; може би гледайки света през очите на всички тези мъртви творци, той по някое време беше добил собствена визия.

Тан’елкот беше нещо повече от съвкупността от личните си преживявания, той беше съвкупност от съвкупностите, които представляваха хората, живеещи в ума му. Повече от петнайсет години той имаше абсолютен контрол над тези сенки. Чия друга воля би могла да протегне ръка към незавършената скулптура освен неговата собствена? Чия воля беше изменила осанката на неговия „Давид“ и беше променила челюстта му така, че да изразява отчаяние и примирение? Чия воля би могла да вземе в ръце чука и длетото без неговото съгласие, дори без неговото знание?

Далеч в дълбините на апартамента му иззвъня сигнализаторът на терминала му.

2.

Тан’елкот се понесе надолу по стълбите към мрачния приземен етаж; спря се за миг пред бюрото си, за да увеличи осветлението и да оправи дрехите си.

В диалоговия прозорец на екрана примигваше логото на „Приключения без край“.

Той се настани тежко и величествено в креслото си.

— Ирида — нареди той, — приеми обаждането. Аудио и видео.

— Професионалист Тан’елкот, наредено ви е да останете пред екрана на терминала си. Очаквайте аудиовръзка с Борда на директорите на „Приключения без край“.

Екранът се изпълни с логото на „Приключения без край“: рицар с доспехи върху вдигнал се на задните си крака крилат кон.

— Професионалист Тан’елкот. — В гласа имаше някаква промяна: докато по-рано беше напълно механичен, сега беше придобил намек за самосъзнание, на усещане за собствената си власт.

От високоговорителите, разположени дълбоко под пода, се разнесе гласът на Тан’елкот: „Предайте на вашия Борд на директорите следното: в замяна изпълнението на някои условия съм готов да разреша проблема им с Майкълсън.“

Тан’елкот се усмихна.

— Какви условия? — попита гласът на Борда на директорите.

И така, никакви въведения, никакво покашляне. Прямо и ясно, без нито една излишна дума. Тан’елкот кимна на себе си. С такива хора можеше да се прави бизнес.

— Съюз, господа. Върнете ме в родината ми. Оставете Империята ми и моите хора на мен; с останалата част от света можете да правите каквото пожелаете. В границите на империята вашите интереси могат да бъдат защитавани по-добре от Ма’елкот, отколкото от слабите умове и воля на вашите родени на Земята сатрапи. Ние имаме обща цел, не ли така? Да осигурим бъдещето на човечеството както тук, така и в родината ми.

— А в замяна?

Тан’елкот сви рамене.

— Както казах, мога да разреша проблема ви с Майкълсън.

— За проблема ни с Майкълсън едва ли си струва да се плати толкова висока цена.

Той изсумтя.

— О, хайде, господа. Това изявление е нелепо; ако проблемът беше толкова незначителен, едва ли щяхме да водим този разговор.

— Майкълсън е никой. Ние го създадохме. Той е точно такъв, какъвто го направихме: едно нищо. Инвалид, изцяло принадлежащ на Студията.

Тан’елкот заговори леко подигравателно:

— Но въпреки това този инвалид само за няколко часа разруши плановете ви и захвърли отломките им на ветровете в бездната.

— Драматизирате. Това не е нищо повече от пиар гаф.

— Вие сте глупаци — заяви Тан’елкот с клинична прецизност.

Думите му бяха посрещнати с мълчание — явно Бордът на директорите не беше свикнал да чува истината.

— Сега сте изправени срещу Каин — продължи Тан’елкот. — Без помощта ми сте изгубени.

— Толкова много ли се боите от Майкълсън?

— Ха! — как беше възможно толкова ограничени хора да се доберат до толкова огромна власт? — Изобщо не се боя от Майкълсън. Майкълсън е фикция, глупаци. Истинската му същност е Каин. Вие не осъзнавате разликата между тях — и той ще ви унищожи.

— Благодарни сме за грижата ви за нашето благополучие.

— Изобщо не ме е грижа за вашето благополучие — процеди той през зъби. — Искам си Империята обратно.

— Това е висока цена за толкова дребна услуга: да размажете безсилен инвалид.

— Още по-големи глупаци сте, отколкото смятах — заключи Тан’елкот. Бяха започнали да се повтарят — многословието е признак за помрачен разсъдък. — Той не е безсилен. Силата му е в това да се посвети изцяло на целта си и да я преследва, без да проявява милост нито към останалите, нито към себе си. Той не се нуждае от друга сила, защото за разлика от повечето хора е наясно с възможностите си и е готов — даже е щастлив — да ги използва. — Тан’елкот се облегна назад в креслото си и допря върховете на пръстите си пред лицето си. Толкова години вече беше преподавател, че несъзнателно беше заговорил в маниера си на водене на лекции. — Хора като Каин и ако позволите, като мен оказват определено влияние на историята; когато си поставим някаква цел и впрегнем цялата си енергия да я преследваме, силите на историята от само себе си образуват течение, което ни следва. Можете да го наречете „съдба“, макар че това е твърде нищожна дума, за да опише значимостта на явлението. В Отвъдие то дори може да се види: като тъмна струя в Потока, която организира взаимодействието между историческите необходимости — взаимодействие, което невежите наричат „случайност“.

— Тогава няма нужда да правим нищо; той е един, ние сме… няколко; ако това, което казвате, е истина, можем просто да си помислим, че трябва да умре.

Тан’елкот стисна зъби. Дали не се досещаха колко му действат на нервите с това софистично бръщолевене?

— Волята без действие — това си е просто фантазиране; безполезно е като нервен спазъм, движение без ръководеща го воля… което, мога да добавя, идеално описва вашите усилия до момента.

Той се наведе към екрана и понижи глас, сякаш показвайки доверие и доброжелателност.

— Вие сте безпомощни пред него. Той демонстрира това дори сега. Щяхте да спрете предаването, ако можехте; знам, че вашите машини следят мрежата, прихващат дори личните съобщения, ако в тях се съдържа само намек за нещата, които записът извади наяве. Как стана така, че се провалихте? Мислите ли, че този запис стана всеобщо достояние по случайност?

— Съвпадение. Реализирана по стечение на обстоятелствата вероятност.

Тан’елкот не си направи труда да споменава, бе „съвпадение“ е само друга дума за „лош късмет“, вечното извинение на неудачниците.

— Може да се надсмивате над способностите на Каин — каза той, — но има още някой, чиято сила заслужава вашето уважение; тя може да ви спре само с един жест. Разбира се, говоря за Палас Рил.

— Палас Рил — Шана Майкълсън — е само една обикновена жена, когато е на Земята. Лесно можем да се справим с нея.

— Ммм, вярно е — изрече бавно Тан’елкот. — И това щеше да ви се удаде, ако не бяхте разбудили Каин. Бихте ли ми казали, моля, къде е тази обикновена жена сега, докато разговаряме?

— Участва в конвент в Лос Анжелис.

— Така ли? Сигурни ли сте?

— Какво имате предвид? — За първи път на Тан’елкот му се стори, че улавя в дигитализирания глас намек за емоция, и тази емоция стопли сърцето му. — Да не е в Отвъдие? Това е невъзможно. Следващата ѝ смяна започва на двайсет и първи септември.

В отговор Тан’елкот едва забележимо се усмихна.

— Тя трябва да бъде намерена. И да бъде спряна.

— И как точно смятате да направите това? Тя вече е отвъд пределите на вашата власт; там тя е богиня и е толкова близо до всемогъществото, колкото може да бъде едно живо същество, включително и аз. Вие сте напълно изиграни. Каин е твърде бърз за вас. Вашето корпоративно колективно мислене е бавно и по същността си предсказуемо. Но проблемите ви далеч не са неразрешими.

— Какво разрешение предлагате?

Той се изправи и пламъкът на страстта му заблестя в очите му.

— Трябва да подчините действията си на една-единствена воля, която да ви организира, да предадете ръководството на един остър ум. Казано направо, единствената ви надежда е да се опрете на мен.

— Защо на вас?

— Да оставим настрана фалшивата скромност: аз съм най-големият експерт по Каин и Палас Рил на Земята. В библиотеката си имам кубове с всичките записи, които са правили някога; основната цел, поради която имам ампмод хамут, е да имам възможност да напускам Екзозеума за достатъчно дълго време, за да мога да гледам Приключенията им. Смея да твърдя, че познавам способностите им — и начина им на мислене — по-добре от тях самите.

— Знанието без сила е безполезно.

Тан’елкот остана безмълвен дълго време, взирайки се монитора, сякаш се опитваше да прочете някакво съобщение, скрито между пикселите.

— Наистина — каза той най-накрая.

Той се намести в креслото си и позволи на част от огъня в сърцето му да достигне до очите му.

— Пояснявам предишното си изказване: Палас Рил е недостъпна за вас, но не и за мен. Аз мога да я спра, господа. Дайте ми шанс и ще го направя.

— На каква цена?

— Нея ще я убия безплатно; презирам я. Но да пречупя Каин — това ще струва скъпо. Вродената му безмилостност го прави изключително опасен. По своя ограничен начин той е плашещо находчив и е способен да мисли невероятно гъвкаво. Той не може да бъде победен в каквато и да е ситуация, която може да интерпретира като битка.

— Сериозно заявление.

— Нали? Нека да ви представя един показателен пример, който — напълно основателно — все още ми тежи на сърцето. Някога, не много отдавна, той беше подчинил волята си на това да запази живота на Палас Рил. Макар че срещу него, от една страна, се беше изправил жив бог — той скромно сложи ръка върху гърдите си, — а от друга — най-могъщата бюрократична организация, която някога е съществувала в този свят, той — един-единствен, самотен човек — надделя и срещу двамата си врагове.

— Имаше особени обстоятелства…

— Празни приказки. Дребни подробности. Когато, за да спаси живота, който искаше да спаси, трябваше да се изправи в двубой срещу най-великия воин на епохата, той го направи. Да оставим настрана, че този човек превъзхождаше Каин във всяко бойно изкуство, да оставим настрана, че Бърн би могъл да го убие невъоръжен, докато спи, без да нарушава ритъма на хъркането си. Но спомнете си, че Бърн притежаваше оръжие, което беше легендарно: Косал, неудържимото острие. Спомнете си, че Бърн беше надарен със свръхчовешка сила и му беше осигурена защита, която правеше кожата му непробиваема като стомана. Спомнете си, че Каин излезе срещу него пребит, ранен, почти осакатен — и отровен, — и въпреки това…

Тан’елкот замълча многозначително.

— Късмет.

— Късмет… — Тан’елкот изплю думата с ярост, която изненада дори самия него. — Късмет е дума, с която невежите обявяват своето невежество! Те са слепи за същността на силите, които движат Вселената, и наричат своята слепота „наука“ или „здрав разум“, или „прагматизъм“; а когато се блъснат в стена или паднат в пропаст, наричат своята непохватност лош късмет.

— Готови сме да се задоволим с премахването на Палас Рил; може би ще успеем да намерим някаква междинна цена.

Тан’елкот изсумтя.

— Явно смятате, че като я убиете, ще спасите себе си и своите планове. Всъщност е точно обратното. И доказателството за това е, че аз стоя пред вас. Искате да попречите на Палас Рил? Най-напред убийте Каин.

— И отново: защо ни е необходима вашата помощ?

Със сигурност дори дебили като тези можеха да видят простата истина, ако я нарисува пред очите им.

— Защото — изрече той търпеливо — никой друг не разбира наистина какво представлява Каин. Ще го научите и без мен, но твърде късно. Той сам ще ви научи на това — но вие ще отнесете това познание в гробовете си. Ако отхвърлите предложението ми, ще умрете, проклинайки собствената си глупост. Искате ли да узнаете каква е съдбата на онези, които се изправят срещу Каин? Попитайте Артуро Колбърг.

— Артуро Колбърг? — Последва дълга, много дълга пауза — твърде дълга за отговор на риторичен въпрос. — Идеален избор — каза най-накрая гласът. — Ще го попитаме.

3.

Артуро Колбърг се вкопчи в меламиновата повърхност на работния си плот; по белезите му под остатъците от косата му струеше пот. През изминалите години кожата на лицето му беше станала като хартия: пожълтяла от старост, суха и набръчкана. Само устните му, наподобяващи разрез в суров черен дроб, бяха съхранили гумената си пухкавост. Стиснатите му зъби бяха потъмнели от кариеси.

Сънувам — помисли си той. — Това е само сън.

В ъгъла на екрана му, където беше пощенската кутия, проблясваше ярък диск. А в него се виждаше рицар в доспехи, яхнал вдигнал се на задните си крака крилат кон. Съобщение от Студията.

Сигурно беше сън.

Но не приличаше на сън. Преградените кабинки тук — в отдела за прием на пациенти — бяха кристално ясни и до болка познати. През тънките стени се чуваха стоновете на пациентите в стаите за преглед, във фоайето някой ридаеше с вбесяваща монотонност. Две домашни мухи, издути и тромави заради изпитата кръв, жужаха лениво край флуоресцентните лампи на тавана.

Рискува да хвърли поглед встрани, за да се увери, че надзирателят няма да го хване, че се отвлича от работата. Чиновниците в съседните кабинки както обикновено бяха наведени над клавиатурите си и трескаво барабаняха по клавишите. Тук, в работническата клиника в гетото „Мишън“, плащаха отделно за количеството въведени данни: една десета от марката за всеки попълнен формуляр. Колегите му се вглеждаха с маниакално упорство в екраните си, и в залата вонеше на киселата им от страх пот.

Годините, прекарани в гетото за временно настаняване, бяха изпили тлъстините от ръцете на Колбърг и бяха съсухрили ловките му някога пръсти, докарвайки им артрит. Той едва позна дланта, движеща курсора към пощенската кутия, защото за един дълъг сладък миг си спомни каква е била някога.

И какъв е бил той.

Спомни си как седеше в Корпоративния съд, наблюдавайки как се трупат уликите срещу него, наблюдавайки парада от Актьори и техници, сопита и съперници Администратори, докато те минаваха и хвърляха своята купчина пръст върху гроба, в който той беше погребан жив. Спомни си как свидетелства против него Ма’елкот; спомни си надменното презрение, непроницаемото достойнство, яростния гняв в тирадите на бившия император.

По време на тези безкрайни часове на унижение Колбърг не можеше да направи нищо, освен да седи на скамейката на подсъдимите, вцепенен и изгубил всякаква надежда. Много добре знаеше, че ще бъде унищожен, защото Студията — силата, който можеше да го спаси, ако беше застанала на негова страна, и така да му се отблагодари за преданата и самоотвержена служба — се беше обърнала против него. За да спаси себе си, тя го беше низвергнала. Беше се изгаврила с него. Беше изкормила живота му. Беше го лишила от всичко, което даваше смисъл на съществуването му, и го беше захвърлила в канавките на гетото за временно настаняване.

Той натисна с курсора иконата и насред екрана се отвори диалогов прозорец.

РАБОТНИК АРТУРО КОЛБЪРГ, НАРЕДЕНО ВИ Е ДА ОСТАНЕТЕ ПРЕД ЕКРАНА.

ОЧАКВАЙТЕ ВРЪЗКА С БОРДА НА ДИРЕКТОРИТЕ НА „ПРИКЛЮЧЕНИЯ БЕЗ КРАЙ“.

На Колбърг му спря дъхът.

Те още ме помнят. След толкова годиш се върнаха за мен. В центъра на екрана се появи индикатор за зареждане на данни и бавно започна да се запълва от ляво на дясно — нещо огромно се теглеше от мрежата. Най-накрая те се върнаха за мен.

Шест години — почти седем — в гетото. Шест години.

Шест години, през които да чака на опашка за достъп до обществения терминал, да се моли за работа и да е щастлив, ако му отпуснат четири или пет дни в месеца; шест години да стои на опашка в столовите за бедняци и да се прави на благодарен за паничката с дневната му дажба от воняща гадост, която трябваше да преглъща, без да дъвче, за да не се задави от вкуса на гнилоч; шест години, през които да бъде блъскан и ритан от хора, които смърдят, от чиито дъх лъха на евтин алкохол и развалени зъби, чиито дрехи са пропити от вонята на стара пот и неумити задници; шест години, през които да дели легло в гетото за временно настаняване с двама други Работници и да спи на смени от осем часа в завивки, мокри от чужда пот и изцапани от флуидите на болни тела.

Неизрязаните нокти на Колбърг драскаха по пластмасовия плот на бюрото му, а устните му се бяха изкривили навътре към зъбите.

Индикаторът беше почти запълнен.

Ако това е сън — реши Колбърг, — той ще свърши, когато индикаторът се запълни. И тогава ще узная истината.

Скоро — твърде скоро, мъчително скоро — щеше да го събуди сръчкване или шамар и той щеше да се освести в тясната си кабинка в клиниката за Работници, пред мътно проблясващия си екран. Щеше да му се наложи да вдигне поглед към някой от мизерните Работници, заедно с които работеше, да свие рамене извинително, да се усмихне смутено и да смотолеви нещо за безсънието си предишната нощ. И което щеше да е още по-лошо, можеше да се събуди и щеше да види началничката си навесена над него, тази Занаятчийска кучка с изкуствени цици и щедро омазвани всяка сутрин с грим бръчки. И злобната змия щеше да го глоби със заплатата му за един час, въпреки че е задрямал само преди десет минути.

Такъв беше животът му.

След пет години на непрестанни убийствени унижения, докато си намираше само временна работа, Колбърг най-накрая беше намерил истинска работа. Тук плащаха по-малка сума на час, отколкото за временните ангажименти, но затова пък беше за постоянно. Като прекарваше шейсет часа седмично зад терминала в кабинката си и вкарваше данните на пациентите в главното ядро на Работническата клиника, той заработваше достатъчно, за да си наеме самостоятелна стая само на три квартала от клиниката, да вземе под наем мрежов терминал и дори да си купува три или четири пъти седмично истинска храна. Беше успял да постигне нещо — макар че само някой друг от гетото за временно настаняване би могъл да оцени това.

Но сега той по някакъв начин знаеше, че е навлязъл в нов свят — свят на мечтите, където всичките му стремежи и детски желания все още можеха да се осъществят.

Спомни си как сутринта се беше измъкнал от леглото си, хвърляйки чаршафите си на земята, и с отвращение бе облякъл вчерашната си риза и панталон. Без душ — прясната вода струваше три марки за десет минути, така че можеше да си позволи да се къпе само два пъти седмично. Солената вода беше по-евтина, но нея я докарваха, без да я пречистват, направо от залива, и след като се изкъпеше с нея, той вонеше и го сърбеше дори повече, отколкото ако изобщо не се е къпал. Избавил се бе от четината върху бузите си с помощта на крем депилатор и едва тогава бе съобразил, че се е успал с половин час. Беше му се наложило да тича до клиниката и да се отбележи, че е пристигнал само една минута преди началото на работното време; това му беше позволило лукса да посрещне злобния поглед на Занаятчийската кучка с леко самодоволна усмивка.

— Артур — беше заговорила сурово тя.

Колбърг се беше прегърбил над клавиатурата, поемайки си дъх, възнамерявайки да я поправи, но навреме беше забелязал как тя е повдигнала вежди и е свила крайчеца на устата си — тя чакаше той да я поправи, надяваше се да ѝ напомни, че е Артуро, за да може да го нарече Артур отново — още една демонстрация на това колко лесно би могла да потъпка малкото достойнство, което му е останало. Така че той се бе отказал да ѝ достави това удоволствие. Беше затворил очи за момент, за да си събере мислите, и беше отвърнал учтиво:

— Да, Занаятчия?

— Артур — беше повторила тя натъртено, — аз знам, че си наясно, че правилата на тази клиника изискват служителите, въвеждащи данни, да пристигат на работно място петнайсет минути преди началото на работния ден. Не си мисли, че ще можеш да се измъкнеш за кафе или да използваш тоалетната преди почивката в девет и половина. Трябва да идваш по-рано, за да можеш да се погрижиш за личните си нужди, преди да седнеш да работиш.

— Да, Занаятчия.

— Ще те наблюдавам.

Бузите му горяха; чувстваше дори през преградите на кабинката как останалите чиновници го наблюдават и си представяше как са застинали над клавиатурите си, без да дишат, и са вирнали вратове, докато слушат как тя го унижава.

— Да, Занаятчия.

Колбърг страдаше в кънтящата тишина.

Най-накрая Занаятчийската кучка беше вдигнала поглед към останалите и в залата като вълна беше започнало да се разпространява приглушеното тракане на клавиши, и Колбърг беше успял да си поеме дъх отново. Сигурно в този момент съм задрямал, реши той, защото преди този момент денят си беше напълно обичаен.

Индикаторът се запълни докрай и изчезна.

За миг екранът проблесна в чисто бяло, сякаш кристалите в него бяха изгорели. От проблясването го заболя — заболяха го лицето, слепоочията, ушите му, болеше го сякаш светлината е проникнала в черепа му и сега блъска очните му ябълки една към друга.

Колбърг се задъха, от болката зад клепачите му разцъфнаха видения, сякаш се сваляха от мрежата директно в мозъка му; той видя себе си, отново като Администратор, видя как триумфално се връща в обятията на Студията, как възторжени членове на нисши касти го внасят на раменете си през желязната порта.

Проблясък…

Не са възстановили кастата му, а са го повишили; Бизнесмен Колбърг на подиума на Световния център в Ню Йорк приема президентския пост на Студията от Уестфийлд Търнър.

Проблясък…

Незаетият Колбърг се пенсионира от Студията, за да отпътува на частния си остров в Йонийско море, където да прекара остатъка от дните си в сибаритски разкош и в сатирски удоволствия, немислими за нисшите касти…

И в този момент той разбра. Това беше нещо повече от видение; това беше предложение.

И в същото време беше тест.

Той беше прекарал седем години в пустинята и сега му предлагаха власт над всички земни царства. Това беше нещо повече от пакет информация, свален от мрежата в мозъка му. Това беше предложение за невъобразима власт; могъществото на бог.

Той стисна зъби така, че от венците му потече кръв. Остави ме, Сатана.

На мястото на изчезналия индикатор се беше появило меню с две опции:

● СЛУЖБА

● ЛИЧНА ИЗГОДА

Колбърг стисна челюсти и се изправи. Горд от себе си и от своето призвание, той с непреклонна увереност премести курсора върху „СЛУЖБА“ и го натисна.

Сигнализаторът звънна и менюто изчезна. Ослепителна белота изтри всичко от екрана, хвърляйки за миг черни сенки зад гърба на Колбърг и замъглявайки зрението му, сякаш е погледнал към слънцето.

Дъхът му секна и почувства как му се повдига: нещо огромно и противно се промъкваше в устата му, в гърлото му; очите му се напълниха със сълзи и лицето му пламна в агония, докато светлината изгаряше плътта му. Но по някакъв начин той успя да прочете последното съобщение, изписано с черни букви върху абсолютната белота:

ТИ СИ ЕДИНСТВЕНОТО МОЕ ЧЕДО ВЪЗЛЮБЕНО, ДОВОЛЕН СЪМ МНОГО ОТ ТЕБ.

А после в него нахлу сила — през очите, в гърлото, през носа и ушите му, отвори ректума му и се плъзна по дължината на сбръчкания му член, вливайки в него огромна похот; изпълни вътрешностите му до пръсване, наду го като въздушен балон, разтвори и смля червата му, сърцето му, дробовете и костите — всичко, намиращо се под неговата разтеглила се кожа. Очните му ябълки се издуха и заплашваха да се пръснат заради вътрешното му налягане.

Той изпищя от болка, затворил очи и опитвайки се да ги удържи на мястото им — и сякаш този вик разруши заклинанието и болката изчезна, без да остави дори следа след себе си.

Той отвори очите си отново. Всички се бяха вторачили в него, подали се над кабинките си в целия си ръст, така че се виждаха само мазните им коси и любопитните очи. Занаятчийската кучка изглеждаше определено разтревожена.

— Артур — рече тя сурово, — надяваме се, че имаш някакво обяснение за това… за това нарушаване на дисциплината. Ако си болен, би трябвало да се обърнеш към лекаря преди началото на смяната. А ако не… — Тя многозначително млъкна.

Екранът беше тъмен. В него смътно се отразяваше лицето на Колбърг и се виждаше, че случилото се не беше оставило никакви следи върху него; той си изглеждаше по същия начин, както и преди минута. Но сега се чувстваше лек, готов да полети, изпълнен с въздух и светлина. Сега вече разбираше — да, било е сън.

Това беше сън, всичко.

И винаги щеше да бъде сън.

Никога нямаше да се пробуди.

— Мари… — изрече той апатично. „Мари“ беше името на Занаятчийската кучка. — Мисля да те изчукам.

Едното ъгълче на устата ѝ се изви в спазма надолу към масивната ѝ челюст, сякаш беше получила паралитичен удар. Тя отстъпи назад, издавайки дълбоки гърлени звуци; после промърмори нещо неясно за нервен срив и за обаждане на доктора.

Колбърг бавно прекара език по отпуснатите си устни. Гледаше я и осъзнаваше, че той и тя не са отделни личности; че всъщност той беше по-ярко изражение на енергията, който и двамата споделяха. Тя беше листо, но той беше дървото… Не, това не беше точно. Концепцията сама се организираше в мислите му — или може би той около нея. По-скоро беше така: тя беше сграда, а той — градът.

Тя беше човек, а той — човечеството.

Той виждаше къде тя си пасва с него и къде — той с нея, можеше да усети и животите на Работниците наоколо: техните бледи светлинки чезнеха на фона на неговата светлина. Виждаше ги изцяло, отвътре и отвън, техните дребни стремления и вяли страсти, жалките им надежди и нищожните им страхове. Вълновият фронт на разширяващото му се самосъзнание се разпространяваше в геометрична прогресия и с всеки погълнат разум отиваше все по-далеч — отвъд сградата, отвъд квартала, в целия град. Тук-там вкусваше животи, които му бяха познати: измет във вонящите тресавища на улиците в гетото; грозните фантазии на съседа му в общежитието; самодоволната боязън на бившия му секретар Гейл Келър; праволинейната преданост на техниците от Студията; и сладострастната преданост на Трудоваците.

Може би в края на краищата това не беше сън; може би животът на Артуро Колбърг беше сън, още от детството му, отровено от смесената кръв на кастово неравностойните му родители, през впечатляващото му издигане до управител на Студията и още по-впечатляващото му падение.

Може би едва сега се пробуждаше.

Той се докосна до разпръснатите искрици, представляващи индивидуалните животи на членовете на Борда на директорите. Дари ги с мъничка част от своята благодарност и вкара във всеки топлина и задоволство от добре свършената им работа. В отговор те охотно изразиха своята преданост. Верните му жреци го бяха въплътили в човешко тяло; той ги обичаше за това, те също го обичаха.

С ехото на властта, кънтящо в главата му, Колбърг се запита какво да прави сега — и отговорът беше очевиден.

Каквото си поискам.

След като се беше слял с океана от човешки души, изборът между службата и личната изгода беше изчезнал — вече нямаше разлика между тях. Той отново прехвърли поглед върху Мари, вторачи се и показа зъбите си в усмивка с цвета на изпражнение.

— Стой на място! — нареди тя, бледа като мляко. — Ако направиш и крачка извън кабинката си, ще повикам Социалната полиция.

— Няма нужда — каза Колбърг, демонстрирайки радостната си похот. — Те вече са тук.

Вратата на залата се отвори като от ритник и вътре нахлуха социални полицаи, отряд за разпръскване на безредици в пълно снаряжение: двайсет и петима бойци с огледални шлемове и ризници против куршуми, с преметнати пред гърдите си силови пушки и шокови палки на коланите. Всички освен Колбърг застинаха пред терминалите си; чиновниците, внезапно поддали се на древните стадни инстинкти, осъзнаха, че всяко движение би означавало да излязат извън тълпата. Което от своя страна би означавало, че ще станат белязани.

Те знаеха, че надзирателката Занаятчийка вече е белязана.

Колбърг излезе насред стаята, виждайки как собственото му лице се отразява във всеки от огледалните шлемове. Всички тези отражения му се усмихваха, както и той на тях. Най-близкият полицай съвсем леко наклони глава.

— На ваше разположение сме — изрече безизразно дигитализираният му глас.

— Запечатайте залата — промърмори Колбърг. После от кухата сърцевина, на чието място някога се бе намирал мозъкът му, изплува по-добра идея. — Не, запечатайте сградата.

Полицаят вдигна ръка, за да набере заповед на клавиатурата, монтирана на ръкава на дрехата му.

Колбърг се обърна грациозно и без усилие, сякаш играеше балет в безтегловност. Срещна погледа на Занаятчийската кучка и членът му се втвърди толкова внезапно, че дъхът му стана плътен и горещ. Тестисите му пламтяха.

— Нея — каза той, посочвайки я.

Тя изкряка дълбоко в гърлото и се обърна, сякаш искаше да избяга във вътрешните помещения. Двама сопита я сграбчиха и я повалиха на пода. Тя стенеше и плачеше, и умоляваше. Колбърг пристъпи напред и се извиси над тримата.

— Дрехите ѝ.

Единият я задържа, притискайки лицето ѝ в мръсния килим, а вторият извади нож и разряза дрехите ѝ. Плътта ѝ беше бледа и отпусната, на задника и по бедрата ѝ имаше торби от тлъстини. Колбърг свали ципа си и членът му изскочи навън.

— Обърнете я по гръб. Трябва да ме целуне, когато свърша.

Полицаите я обърнаха и единият от тях разтвори краката ѝ. Огромните ѝ гърди се разстлаха върху ребрата ѝ, зърната ѝ, наподобяващи използвани презервативи, се доближиха до лактите ѝ. Хм — помисли си Колбърг. — Все пак не са изкуствени. Той се спусна на колене пред нея.

За смазка му се наложи да се изплюе в чатала ѝ.

Членът му влезе в нея и Колбърг започна да се движи нехайно, безстрастно, с отчуждено любопитство наблюдавайки как тя се мята под него, уловена от желязната хватка на социалните полицаи. Да я обладава, беше интересно по някакъв абстрактен начин, защото, насилвайки я, той насилваше себе си, и наблюдаваше това през очите на шокираните си колеги. Беше, като да мастурбира пред огледало.

Идеалният начин да се събуждаш сутрин, реши той.

— И знаеш ли какво? — рече той. — Събудих се гладен.

Наведе се и впи зъби в гръдта ѝ. Плътта ѝ беше жилава, лепкава и стара, а кучката се мяташе все по-силно и пищеше още по-силно, но след като добре се постара, той все пак успя да отхапе къс от нея. Дъвчеше бавно, наслаждавайки се на деликатния вкус и еластичната структура, но в края на краищата това означаваше за него не повече, отколкото ако беше отхапал някой нокът. Облиза кръвта от устните си, кимна на себе си, усмихна се и се наведе за нова хапка.

4.

Специалното излъчване на живо на „Най-новото от Приключенията“ проблясваше в огледалото на бюрото на Тан’елкот. Джед Клиърлейк беше хванал Хари Майкълсън на Фенкона в Лос Анжелис и водеше интервюто от залата на конвента — предоставяйки на Майкълсън огромна аудитория, за да каже мнението си относно „ХРВП кризата в Отвъдие“, докато на заден план се кривяха пред камерата стотици фенове в маскарадни костюми.

Макар че широкият спектър от костюми отразяваше преклонението пред стотици Актьори, както активни, така и пенсионирани или мъртви, уловеното от камерите потвърждаваше, че популярността на Каин си оставаше неизменна. Десетки от дошлите на конвента бяха пременени като самия Каин, мнозина други — като Палас Рил, някои като Бърн, Пуртин Клейлок или Кулан Г’Тар; неколцина — обикновено не много спретнати и страдащи от затлъстяване — бяха с костюма на Ма’елкот.

Тан’елкот слушаше интервюто само с половин ухо; вниманието му беше привлечено предимно от гостите.

Артуро Колбърг седеше до бившия император, взирайки се в екрана с маниакално внимание; пухкавите му рибешки устни бяха зяпнали, и той леко скимтеше като разгонена котка. Беше пристигнал в компанията на четирима социални полицаи в пълно снаряжение. Сега те стояха около Колбърг и Тан’елкот, готови да се задействат, стиснали шоковите си палки и силовите си пушки. В огледалните им шлемове проблясваше отражението на предаването, виждаха се и осветените от огледалото лица на Колбърг и Тан’елкот.

Тан’елкот все още не можеше да разбере дали сопитата са тъмничари на Колбърг, или негови охранители.

Обаждането на Борда на директорите беше дошло само няколко минути преди пристигането на Колбърг. „Вие познавате Работник Артуро Колбърг. Работник Колбърг се ползва от пълното ни доверие. Отнасяйте се към него както към нас.“

Той знаеше, че отвъд пределите на възприятията му кръжат опасни сили като акули около потъваща лодка. Социалните полицаи не изпълняваха заповедите на Колбърг, но не личеше и той да им се подчинява; всъщност откакто беше пристигнал, Колбърг беше говорил само с Тан’елкот, а сопитата бяха останали безмълвни така, като бяха и безлики. Той нямаше и никаква представа дали съзнават, че съвременните им оръжия са абсолютно безполезни в нормалното за Отвъдие поле в Екзозеума; без техните парализиращи нервите заряди шоковите палки не бяха нищо повече от обикновени тояжки.

Докато Тан’елкот ги изучаваше, той отново и отново преминаваше в ментално зрение — това му беше не по-трудно, отколкото на някой обикновен човек да мигне. Когато му се удадеше да превключи достатъчно бързо, понякога улавяше проблясък от някаква странна енергия, витаеща около петимата. Не Обвивките им — в обичайния смисъл на думата те, изглежда, нямаха Обвивки, — а някаква странно завихряне. Но щом се вгледаше по-внимателно, завихрянето изчезваше; способен беше да го зърне само за миг с крайчеца на окото си.

За шестте години, изминали от съдебния му процес, Колбърг се беше изменил до неузнаваемост. Ако не бяха казали на Тан’елкот да го очаква, той не би имал никаква представа кой е този мършав, сънлив, болнаво изглеждащ човек. Около него се носеше воня: кръв и нещо повече от кръв — гъстата сладникава миризма на ферментиралите изпражнения на хищник. В полумрака наоколо беше трудно да се каже откъде идва тази смрад, но на Тан’елкот му се струваше, че е от самия Колбърг — останките от косите му бяха омазани с нещо и на лицето му се виждаше петно, което беше или родилен белег, или мръсотия.

— Крайната цел на вашите господари никога не е била тайна за мен — заяви Тан’елкот като встъпление. — От самото начало беше ясно, че заразяването с ХРВП е само начин да се засили присъствието на Земята в Отвъдие.

— Така ли? — изрече Колбърг безизразно. Гласът му беше плътен и нечовешки, сякаш вонята, носеща се наоколо, по някакъв начин беше придобила способността да говори. — Ясно?

— Разбира се. Затова сте избрали за мишена елфите — те са толкова мили. Мили създания, умиращи от ужасна смърт — това е идеалният начин да се привлече вниманието на публиката. Когато измрат няколко хиляди елфи, цялата каста на Незаетите ще поиска масивна спасителна операция; най-големите привърженици на ненамесата в Конгреса на Незаетите първи ще поискат да се изпратят в Отвъдие хиляди ваши сътрудници, за да се борят с болестта. За няколко дни, най-много седмица, вашите хора ще запълнят континента. А щом веднъж се озоват там, лесно ще се намери повод да останат — и изведнъж Земята няма да разполага само с малка минна колония в планините. Ще разполагате с пасища, гори за дърводобив, неограничени риболовни райони, милиарди тонове въглища и нефт и пространство — просто пространство, за да намалите натиска от четиринайсет милиарда души върху Земята. Ето защо знам, че ХРВП е отвличаща маневра; всъщност предполагам, че вашата епидемия ще приключи от само себе си скоро след като спасителната операция бъде напълно разгърната. Явно вашият Борд на директорите разполага с някакъв метод за контролиране на инфекцията — иначе тя би могла да разруши твърде много доходни екосистеми. Бордът на директорите не би разрушил нещо толкова ценно като системата на Студията, освен ако не очаква да получава приходи в течение на десетилетия и векове.

— Това е много проницателно — промърмори Колбърг.

— Аз съм Тан’елкот. — Но той не каза, че съм прав. В дълбините на съзнанието на бившия император се плъзна червеят на съмнението.

— Какво предлагате?

— Съюз. Както вече казах на вашите господари — рече Тан’елкот, — имаме една и съща цел. В моя свят човечеството е било обречено хиляди години да се бори за съществуването си; воюваме с елфите, джуджетата, Къркс и огрило за жизнено пространство; в планините се бием с драконите, а в моретата — с левиатаните. И на всичкото отгоре воюваме помежду си, помагайки по този начин на враговете си. С подкрепата на Земята бихме могли да победим враговете си и да осигурим оцеляването си — ха, дори не са ми необходими вашите технологии; дайте ми десет процента от вашите Работници и аз ще победя всеки само с численото превъзходство.

— Така — рече равнодушно Колбърг. — Ясно е какво можем да направим за вас. Обяснете ми какво можете да ни предложите.

Червеят на съмнението се опитваше да пробие проход в съзнанието на Тан’елкот, сякаш Ханто се опитваше да привлече вниманието му; в начина, по който Колбърг говореше, имаше нещо плашещо познато със своята безстрастност и академична яснота. Тан’елкот размаза червея с менталната си обувка; не можеше да си позволи разкоша да търси и друго мнение.

Той разпери ръце.

— Като законен владетел на Анхана — който в същото време е гражданин на Земята — мога да се обърна пред Конгреса на Незаетите с молба за помощ към компанията „Отвъдие“. Мога да ви поканя в Империята. Мога да осигуря подкрепа на окупацията ви вместо съпротива срещу нея.

— Възможно е в края на краищата да се окажете полезен.

— Аз съм повече от полезен. Аз съм необходим. Без мен плановете ви не могат да се осъществят. — Тан’елкот посочи огледалото, отразяващо блещукащия екран. — Или забравихте за Каин?

— Разбира се — казваше Майкълсън в момента, — този запис не е бил предназначен за широката публика. Ние не искахме да сеем паника. Вече наредих службата за сигурност на Студията да започне разследване, за да определи източника на тази информация. Вдигна се голям шум, но е крайно важно зрителите ви да разберат, че кризата, благодарение на своевременната и активна реакция на самата Студия, вече е под контрол.

— И каква беше реакцията на Студията, Администратор?

— Е, предполагам, че трябва да призная, че това беше отчасти моя лична реакция. Когато си женен за богиня — той дари зрителите с кратка самоосъдителна професионална усмивка, — не всички проблеми са толкова неразрешими, колкото изглеждат.

Колбърг изсумтя неразбираемо към екрана.

— Разбирате ли какво съкрушително поражение претърпяха вашите господари? — попита Тан’елкот. — Не можете дори да му отвърнете; той не само че отново стана герой на деня, но и е обкръжен от хиляди предани негови поклонници — ако нещо се случи с него, ще се чуе за това по цялата Земя. А докато конвентът приключи, вече ще е станало късно. Палас Рил безнадеждно ще разруши плановете ви.

Колбърг отново изсумтя. Раменете му потрепнаха, а ръцете му бавно поглаждаха панталона му отпред. Тан’елкот с отвращение забеляза, че той е получил ерекция — и се потърква през дрехите.

Клиърлейк добродушно продължаваше да подава реплики на Майкълсън.

— Не ви ли мина през ума, че записът може да е фалшив?

— Разбира се, че ми мина такава мисъл. Докато седим тук, на Земята, не можем да бъдем сигурни в нищо. Това може да е шега — или катастрофа. Изпращането на Палас Рил в Отвъдие е оптималният вариант — ако е само шега, не сме загубили нищо. А ако е истинска криза, ще се справим с нея. От моя страна мога да кажа, че вярвам на този елф. Погледнете го. Вслушайте се в гласа му. И вие също ще му повярвате. Нали знаете каква е моята философия: надявайте се на най-доброто, но се гответе за най-лошото.

— Носят се слухове, че епидемията не е избухнала случайно — каза Клиърлейк. — Че вирусът е пренесен преднамерено в Отвъдие от терористична група или самотно действащ психопат сред сътрудниците на компанията „Отвъдие“, или дори от самата Студия.

— Склонен съм да се съмнявам в това — изрече Майкълсън със сериозно изражение, — но тази възможност трябва да бъде разследвана. Съобщиха ми, че службата за вътрешна безопасност на компанията „Отвъдие“ вече е започнала разследване, но такава сериозна ситуация изисква и намесата на самата Студия. Вече имах разговор с президента на студията Бизнесмен Търнър и предложих услугите си като специален посланик в Трансдея. Предложих да отида там в режим ампмод. Както знаете, моят мислопредавател все още си е на мястото. В режим ампмод всичко, което виждам, ще бъде незабавно записвано и предавано на Земята. Няма възможност за грешка или да се скрие нещо — ще бъда регистриран свидетел. Целият свят ще може да види как Студията и компанията „Отвъдие“ са загрижени за благополучието на коренните жители на Отвъдие.

Клиърлейк направи още една от своите добре познати усмивки.

— Винаги човек на действието, нали, Хари? Реши да покажеш стария дух на Каин?

— Е, Джед — ответна усмивка, — понякога точно старият дух на Каин е това, от което се нуждаем.

Нова усмивка на Клиърлейк, този път не толкова привична, а по-скоро агресивна.

— Е, аз определено бих платил моите една или две марки, за да видя Каин отново в действие. Как може да устои Студията на такова предложение?

Тан’елкот мрачно се усмихна.

— Но трябва да започне разследване и тук, на Земята — продължи Майкълсън. — Длъжни сме да изясним как се е случило това. И да направим така, че то никога повече да не се повтори.

— Виждате ли? — каза Тан’елкот на Колбърг. — Виждате ли как към вас се спуска лавина?

Колбърг кимна.

— Той трябва да бъде спрян.

— Трябва да ви е ясно, че не можете просто да го убиете. Или поне не сега. Енергията му вече се е насочила против вас и вашите господари; внезапната му смърт — дори при нещастен случаи или по „естествени причини“ — ще освободи тази енергия по разрушителен начин.

Колбърг завъртя главата си така, сякаш е монтирана на кардан, и вторачи в Тан’елкот лишените си от любопитство гущерови очи.

— Обяснете това.

Тан’елкот стисна устни.

— Да се ограничим само с най-очевидния, повърхностен слой на ефекта: всичко, което се случи с Майкълсън, ще бъде прието от поклонниците на Каин като доказателство за зловещ заговор — а той има много почитатели дори в Конгреса на Незаетите. Най-доброто, на което можете да се надявате в такъв случай, е публично разследване на дейността на Студията и на компанията „Отвъдие“. Ще си навлечете точно това, което се опитвате да предотвратите.

— Не виждам как това е свързано с така наречената енергия на Майкълсън.

— Не съм отговорен за вашата слепота — отговори кисело Тан’елкот. — Тази енергия има малко общо с Майкълсън. Тя е на Каин. Не Майкълсън го обожават повече от милиард фенове. А дори тази любов е само върхът на айсберга — но как можете да видите скритата под повърхността част, след като не забелязвате дори видимата?

— Какво решение предлагате?

Червеят на съмнението отново се размърда под менталната обувка на Тан’елкот и внезапно прерасна в ледена змия; той осъзна защо маниерът на водене на разговор на Колбърг му се струва толкова зловещо познат. Той разговаряше точно като въплътена версия на Борда на директорите.

Предусещане за катастрофа увисна като буца в гърлото му.

— Ключът за успешното разрешаване на проблема ви с Майкълсън се крие в анализа — изрече рязко Тан’елкот, опитвайки се да скрие моментното си объркване. — Сведете проблема до съставните му части, за да изясните какво ви е необходимо за успешното му разрешаване. Проблемът с Майкълсън се разпада на два компонента: свързан с Палас Рил и свързан с Каин. Последният от своя страна също се разпада на два компонента: обществен и личен.

— Обществената страна на компонента Каин е неговата популярност — вниманието, дори любовта, с които се ползва навсякъде по света. Преодоляването на тази трудност не е толкова невъзможно, както изглежда в първия момент, ако се вземе под внимание какво всъщност обожават привържениците на Каин. Това не е самият Каин, въпреки че те ще твърдят така и дори ще си вярват. Всъщност те ценят толкова високо мита за Каин — драмата и приключенията, които той внася в техния скучен всекидневен живот. Следователно успешното преодоляване на тази трудност трябва да включва някакъв драматичен момент — някакъв поетичен проблясък, който би задоволил феновете му.

— На тях не им пука, че ще умре, стига да умре красиво — отбеляза Колбърг равнодушно.

— Точно така. Сцената трябва да съдържа всички елементи от мита за Каин: злодеи и герои, борба срещу безнадеждно превъзхождащи сили и апокалиптична развръзка.

— Това може ли да бъде направено?

Тан’елкот непоколебимо издържа празния му поглед.

— Да. Повечето от елементите са вече по местата си, остава само да се оркестрират както трябва. Ако мога да разширя метафората, нужен е подходящият диригент.

— Тоест вие.

— Тоест аз. — Тан’елкот си кимна мислено; харесваше му как се развиват нещата — въпреки лошите му предчувствия, Колбърг се беше оказал изключително прагматичен, готов да се вслуша в здравия разум. — Обществената енергия на Каин не е единствената му сила. Личният компонент — неговата воля — може да се определи като рапира в сравнение с тоягата на обществения компонент.

Тан’елкот се изправи на крака и започна да се разхожда като тигър в клетка, заобиколен от неподвижните социални полицаи.

— За да се разреши успешно този проблем — така да се каже, да се притъпи рапирата на Каин, — ние трябва да му отвлечем вниманието, да разпилеем енергията му, да го затрупаме с множество проблеми, така че той да не може да се съсредоточи върху един-единствен от тях. Не е достатъчно да го победим обективно — трябва да го победим и субективно. Трябва да му демонстрираме дори без сянка на съмнение, че е безпомощен. Трябва да го накараме да мисли за себе си като за победен човек.

По ъгълчетата на пълните отпуснати устни на Колбърг премина намек за усмивка.

— Искате да го пречупите, преди да го убиете.

Тан’елкот се спря, обърна се и погледна в пустите очи на Колбърг.

— Да.

— Необходимо ли е? Или това е просто вашето отмъщение?

— Има ли значение? — сви рамене Тан’елкот. — В дадения случай необходимостта и удоволствието съвпадат. С други думи — да, трябва да постъпим така… и да, това ще ми достави удоволствие.

Петнистият език на Колбърг облиза устните му.

— Одобрявам — рече той.

Тан’елкот леко се усмихна.

— А сега да се върнем към компонента, свързан с Палас Рил. Той също се разпада на две части: мистична и физическа. Физическите трудности според мен са очевидни. Палас Рил е създание с практически неограничена мощ, способно да усети — и теоретически да подчини — всяко живо същество в целия басейн на Великия Чамбайген. Може да действа на практически неограничено разстояние; дори и да сме способни да я унищожим, ние даже не можем да я намерим, освен ако самата тя не пожелае да бъде открита.

— По думите ви излиза, че е неуязвима.

— Никой не е неуязвим — отвърна мрачно Тан’елкот, — както успях да науча от личен опит, за вечен мой срам. Трябва само да изберем правилното оръжие.

Очите на Колбърг бяха плоски и безцветни като шистова плоча.

— Продължавайте.

— Мистичната част предизвиква още по-големи затруднения. Не е достатъчно просто да я убием; Чамбарая е попила волята ѝ до такава степен, че смъртта на тялото ѝ ще ни донесе повече вреда, отколкото полза, що се отнася до успешното реализиране на плановете ни. — Тан’елкот сложи масивните си ръце зад гърба си, но тонът му остана сух, прецизен, като на професионален преподавател. — Съзнанието е структура от енергия; подхранвано от силата на Чамбарая, нейното съзнание няма да умре заедно с тялото ѝ. Волята ѝ се изразява чрез тялото ѝ и до определена степен е ограничена от неговите възможности. Просто да се убие тялото на Палас Рил, ще означава да се освободи съзнанието ѝ, което би се въплътило в самата река, и целият басейн на Великия Чамбайген би се превърнал в нейно тяло. И тогава ще имаме срещу себе си истински бог вместо Актриса по съвместителство, която се забавлява с незаслужено придобитата си мощ.

Той се обърна срещу Колбърг, едва забележимо усмихвайки се.

— От друга страна, тя е единствената част от Чамбарая, на която ѝ пука дали ще оцелеят разумните раси в Отвъдие, или ще загинат. За Чамбарая животът е просто живот; червеите, които се хранят с нашите трупове, са не по-малко ценни за реката, отколкото елфите, джуджетата и дори хората, убити от вашата болест. Така че решението е очевидно: ние трябва да я отделим от реката. По този начин — само по този начин — можем да разрешим проблема Палас Рил.

Гущеровите очи на Колбърг не откъсваха поглед от него.

— Как може да бъде направено това?

— Не лично от мен, можете да сте сигурен — отвърна Тан’елкот. — Достатъчно е само да вдишам въздуха на родината, и тя ще научи за пристигането ми и ще застане нащрек. Каин също не бива да знае, че съм тръгнал срещу него — да му се посочи врагът, е все едно да му се подари победата.

Тан’елкот позволи на усмивката си да се очертае по-ясно.

— Компонентите бяха подложени на анализ; но истинското мерило за успеха ще бъде елегантността на решаването на проблемите. Ние ги разгледахме поотделно. А трябва да ги разрешим едновременно.

— Вие твърдите, че можете да го направите — промърмори Колбърг безизразно.

— Да.

— Тогава го направете.

Тан’елкот се отпусна в креслото си и пое дъх дълбоко и бавно. Хвърли поглед към четирите изкривени свои отражения в огледалните шлемове на социалните полицаи и се обърна отново към Колбърг.

— Преди това — както би се изразил Каин — нека да се попазарим.

5.

Винсън Гарете, вицекрал на Трансдея, се наведе към масата, хванал пред очите си кристалната си чаша с вино, и започна да изучава начина, по който разкошното каберне придобива ръждив оттенък на границата между течността и стъклото.

— А ако ние — владетелите на Артан — в знак на добра воля — каза той бавно и замислено, — за да укрепим нашите… отношения… с Манастирите, ви дадем нещо, което искате? Хипотетично. Нещо, което няма особена стойност за нас, но е крайно ценно за Манастирите. И за вас лично, Ваше Превъзходителство.

Рейт скръсти слабите си ръце на гърдите и погледна вицекраля покрай собствената си чаша, която стоеше недокосната на масата.

— И — хипотетично — какво имате предвид, Ваше Височество?

— Какво ще кажете например — Гарете се облегна назад в резбованото си кресло, — ако получите Каин?

Рейт седя страшно дълго неподвижен като гущер; дори не мигна.

После взе чашата си и бавно я повдигна към устните си.

6.

Докато Негово Сиятелство Тоа Сител, Патриархът на Анханската империя, наблюдаваше изображението на Посланик Рейт в огледалото, той се чудеше дали младежът осъзнава колко много беше научила империята за тайните на Манастирите.

Само за месец артанските огледала бяха предизвикали революция в системата са предаване на съобщения в Империята. Сега във всеки голям град имаше поне по едно или две артански огледала, бяха се появили и в по-малките селища, както и във всеки военен аванпост. А само преди три дни млад магьосник на служба в Божиите очи беше докладвал, че е намерил начин да подслушва разговорите, провеждани чрез огледалата, без разговарящите да забелязват.

Тоа Сител избърса със свободната си ръка потта, избила над горната му устна; през последните ден-два времето беше променливо и на Патриарха му се струваше, че развива треска. Неприятното усещане му пречеше да се съсредоточи напълно върху думите на младия Посланик:

— … както знаете — казваше Посланикът, — Съветът на братята напълно подкрепя както Империята, така и елкотанската църква. Не очакваме никакви ответни благодарности за жеста, който възнамеряваме да направим.

Тоа Сител хвърли поглед към Окото говорител, чиято ръка стискаше. Окото кимна, показвайки, че според него Посланикът казва истината. Още едно нововъведение от проучванията на Божиите очи: Окото би усетило всяка лъжа.

— Всичко това е много затрогващо — отговори Патриархът с обичайната за себе си суха ирония, — но ми казаха, че става въпрос за нещо спешно?

— Това, което е спешно, Ваше Светейшество, е нуждата да ви уверим, че нашият дар ще бъде използван по предназначение.

— И какво е това предназначение?

— Подаръкът ни е за празника на Възнесението, Ваше Светейшество. Много, много специален дар, в слава на Империята и на църквата.

Окото говорител отново кимна.

— Да, да — рече раздразнено Тоа Сител. — Продължавай, за какво става въпрос?

— Ако беше във вашата власт — попита Рейт със загадъчна усмивка, сякаш вече знаеше отговора, — какво бихте направили с Каин?

Тоа Сител скочи на крака с пламнал поглед.

— Каин…

— Каин така и не беше осъден официално за убийството на Посланик Крийл. За Манастирите той все още си е свободен човек и не е обвинен в никакво престъпление — рече Рейт. — Но доколкото разбирам, ситуацията в Империята е напълно различна.

Тоа Сител едва чуваше думите му; усети, че се е изправил на крака и трепери. Пръстите стиснаха ръката на говорителя така, че клетият човек пребледня.

— Можеш да ми предадеш Каин?

Пред очите му лумтяха пламъците на фестивалното аутодафе; в ноздрите си надушваше миризмата на горящата плът на Каин; в ушите му звучаха одобрителните възгласи на Любимите деца по целия свят; около сърцето му се беше увила стара студена змия, която му нашепваше нещо за сладко отмъщение.

Рейт се усмихна.

— И ако мога?

— Кълна се… Ние се кълнем, аз и самият бог — процеди с усилие Тоа Сител, останал без дъх, — че няма да бъдете разочаровани.

7.

Лицето на жената на екрана беше привлекателно — дори и без грим, дори и подпухнало от съня, дори и със седемдесетте години, изживени без прибягване до суетата на пластичната хирургия. Дълъг прав нос, плоски бузи, волева брадичка, очи, кристално сини като зимното северно небе. Косите ѝ бяха късо подстригани — половин инч с цвета на стомана. Само устните ѝ не се връзваха с класическата ѝ красота: тесни, безцветни, като следа от удар на брадва по лицето ѝ.

Тан’елкот изучи внимателно лицето ѝ. Неговият видеосигнал беше изключен; от другата страна на линията тя се вглеждаше сънено и враждебно в празен екран. Зад рамото ѝ се виждаха балдахин и полузарито в смачканите чаршафи младежко рамо.

Тан’елкот хвърли поглед към социалните полицаи; те стояха в полукръг зад него. Колбърг се беше допрял до него; в дъха му се долавяше мирис на кръв и зловоние.

— Не знам кой си и откъде си научил този код — каза Бизнесмен Ейвъри Шанкс рязко и дрезгаво, както звучеше винаги при преждевременно събуждане — сънотворните, които използваше от време на време през последните четиридесет години, създаваха такъв ефект. — Но би трябвало да знаеш, че не толерирам шегичките. Службата за безопасност на „Синтек“ вече проследява обаждането.

Ето го този заплашителен тон, който му беше добре познат. Гласът ѝ напомняше за Ламорак.

От пленената памет се надигна неудържима любов, която го остави без дъх; спомни си как гигантска ръка докосва лицето му, после си спомни как е бил по-дребен, светлокос и красив майстор на меча, а преди това — още по-дребен и плачещ заради разбитите си колене и лакти, в суровата и непрощаваща прегръдка на тази жена. С нея никога не му бе било уютно, затова пък тя винаги го бе защитавала и беше отмъстителна като дракон.

Ръката ѝ се протегна към клавиша за прекъсване на връзката и Тан’елкот прошепна:

— Майко?…

Ръката ѝ застина по средата на пътя и лицето ѝ стана абсолютно безизразно.

— Майко? — повтори Тан’елкот тихо, нежно, любящо, с гласа на Ламорак. — Майко, аз съм. Не ме ли позна?

Суровите, студени черти на лицето ѝ сякаш се пръснаха като айсберг в морето.

— Карл?… — прошепна тя. Звучеше, сякаш се е подмладила с шейсет години. — Карл, ти ли си?… Сънувам ли?

— Майко, имам нужда от теб. Моля те, помогни ми.

В ледено сините ѝ очи проблесна недоумение.

— Да ти помогна? Карл… о, Карл, господи, Карл…

С едно натискане на клавиш Тан’елкот извика файл от личната си база данни: дигитална снимка, свалена от архива на службата за безопасност на Студията, когато беше възнамерявал да използва Фейт като модел за скулптура. Така и не беше изваял статуята, но и никога не беше изтрил снимката. Сега Ейвъри виждаше пред себе си нейна смалена версия: прекрасно златокосо дете със слънчева усмивка и бледосини очи.

— Знаеш ли кой е това, майко? Това е Фейт Майкълсън.

— Майкълсън? — Лицето на Ейвъри отново стана ледено, а гласът — смразяващ. — Онзи Майкълсън? Това е неговата дъщеря?

— Не, майко — прошепна Тан’елкот. — Това е дъщерята на Палас Рил.

Очите на жената се разшириха.

— Това е моята дъщеря — продължи Тан’елкот.

— Твоята… Карл, какво…

— Майко, моля те — прошепна той и продължи да говори все по-тихо. — Моля те, помогни ми…

— Карл…

Той прекъсна връзката.

Вдигна поглед. Озареният от студеното сияние на опустелия екран Колбърг го зяпаше похотливо, бършейки нещо от брадичката си с опакото на дланта си.

— Започна се — рече Тан’елкот.

Осем

И настъпи денят, в който богът от прах и пепел надигна своя чук срещу тъмния ангел.

Той издигаше чука си постепенно и всеки етап беше съдбата на някого, на когото богът от прах и пепел прошепваше: „Направи това за мен и аз ще изпълня най-съкровеното ти желание.“

Всеки от избраниците отговаряше „да“ и така се въплъти чукът на Слепия бог.

1.

Абсолютно анонимен дигитализиран глас като с нож преряза неясната глъчка.

— Администратор Майкълсън.

Хари откъсна поглед от тефтера за автографи, който беше подписал, и видя собственото си отражение, четирикратно изкривено в огледалните шлемове на отряд социални полицаи.

Дъхът му секна.

В този момент успехът и славата на Каин изгубиха значението си; изгубиха значението си хилядите поклонници, тълпящи се около своя кумир в тази необятна затоплена зала; изгубиха значението си авторитетът на кастата на Администраторите и статусът на управител на Студията; изгуби значение всичко над фундаменталните основи на личността му. А под тях той беше просто Работник.

Всеки Работник знае, че евентуален проблем със сопитата би бил последният проблем в живота му.

— Администратор Хари Капур Майкълсън. Вие сте арестуван.

Поклонниците отстъпиха назад, мърморейки и разменяйки си разтревожени погледи. Хари не можеше дори да разбере кой от сопитата говори с него.

Изложбената зала около него заедно с всички плакати и фенове сякаш се сплеска като двуизмерен евтин плакат; само сопитата запазиха плътността си. Глъчката от гласовете и музиката и гръмките обявявания от високоговорителите се сляха в жужене, все едно муха е затворена в черепа му.

Хари гръмко се изкашля. По какво обвинение? — искаше да попита, но думите заседнаха в гърлото му като къс полусдъвкано месо. Той не се съпротиви, докато един от сопитата завързваше китките му с пластмасови белезници. Двама го държаха за ръцете, а трети стискаше приготвена шоковата си палка.

Последният протегна към него палмпада си.

— Къде е това дете?

На екрана се виждаше ярка бодра снимка, която Хари веднага разпозна: снимката за спомен от посещението на Екзозеума преди година.

— Фейт? — попита той глупаво. — Тя е тук…

В следващия момент стисна зъби така, че му закънтяха ушите.

Беше организирал срещата с поклонниците си пред ДетЗоната — огромен комплекс от преплетени извити тръби и конзоли за игри, заемащ целия ъгъл на изложбената зала. Зоната гъмжеше от деца, наглеждани от възпитатели, така че родителите спокойно да могат да се забавляват на конвента. Фейт с още дузина деца беше на конзолата на „Обаждане до Незает“ — тя беше избрана за водеща, а половината от децата вече бяха отпаднали. Когато Хари вдигна поглед, отпаднаха още двама. Нищо чудно, тя бе много добра на тази игра.

Но онова, което бе накарало Хари да стисне зъби, беше висока и слаба жена с къса коса и брадичка като брадва. Стоеше до оградата около ДетЗоната; беше се озъбила — върху нормално човешко лице това би минало за усмивка. Тя наблюдаваше децата с очи, студени като охранителни камери. Носеше Бизнесменската си униформа, а около нея имаше четирима телохранители с емблемите на „Синтек“ върху ръкавите, които разбутваха тълпата.

Ейвъри Шанкс.

Сопито отново тикна палмпада към него.

— Къде е това дете?

— Попитай шибания ми адвокат — процеди Хари през зъби.

Но още не беше успял да довърши фразата си, когато Шанкс вдигна ръка към района на играта и трима от охранителите на „Синтек“ тръгнаха към входа на ДетЗоната.

— Шанкс! — изкрещя Хари. Ледената буца в гърдите му се беше превърнала в огън. — Остави я на мира! Остави я на мира, мамка му!

Той понечи да се хвърли към нея, но сопитата болезнено го сграбчиха за ръцете. Онзи с шоковата палка го ръгна в ребрата и Хари се принуди да спре; ако не го беше направил, Фейт щеше да види как сопитата го пребиват — може би дори до смърт. Не можеше да ѝ причини това.

Когато Шанкс чу вика, тя се обърна, демонстрирайки му зъбите си. Приближи се към него; мускулестият ѝ бодигард я следваше като сянка.

— Здравей, Хари — каза тя подигравателно. — Наслаждаваш ли се на конвента?

— Само ако докоснеш дъщеря ми, Шанкс, заклевам се, че…

Фалшивата ѝ усмивка веднага изчезна, а в бисерно сините ѝ очи се появи изражение на жесток триумф.

— Тя не е твоя дъщеря — отсече Шанкс. — Там е работата.

Хари се вцепени. Не можеше да почувства краката си; или байпасът беше излязъл от строя, или беше на път да припадне; не можеше да разбере кое от двете е истината.

— Разбираш ли, аз мога да я докосвам — рече Шанкс. — Но ти не можеш. Един обикновен ДНК тест ще докаже, че тя е Шанкс. Тя е Бизнесмен. Разбираш ли какво означава това, Майкълсън? А?

Хари не можеше да отговори — нямаше достатъчно въздух в гърдите си.

— Тя е твърде млада, за да може да даде съгласие. Това означава, че всеки път, когато си я докосвал, си извършвал насилствен контакт с висша каста. — Тя оголи зъбите си като пантера. — Ако знаех това преди шест години, щях да те размажа и да те изпратя в социален лагер само защото си ѝ сменял пелените.

Той установи, че краката му все пак работят. Опита се да я сграбчи за гърлото, но сопитата го държаха здраво, а онзи с шоковата палка вкара заряд в гърдите му. Те бяха почти нежни с него; зарядът само изпрати огън в гръбнака му и го накара да увисне в ръцете, които го държаха.

— Чудесно — отбеляза Шанкс. — Опитай още веднъж — ще ми бъде много приятно да гледам как те убиват.

— Не се надявай, че това ще ти се размине — каза Хари отчаяно. — Аз съм женен за майка ѝ — тя може да даде съгласие…

Шанкс се обърна към сопитата.

— Чухте, нали?

— Чухме.

— Ти току-що си призна, Майкълсън. Знаел си, че тя е Шанкс. Винаги си го знаел. Заради това ще те вкарам под хомота.

— Съпругата ми…

— Между другото, къде е тя? Може ли да даде показания?

— Тя е в Отвъдие — процеди Хари през зъби. — Ти знаеш, че е там. Именно затова устрои тази гадост сега.

— Сдържай си думите, Майкълсън. Или ти хареса шоковата палка?

— Откъде взе снимката? — Имаше само едно копие от нея — в рамка, на бюрото му в Аби. — Кой ти даде тази снимка?

Погледът на Шанкс се смекчи за миг, тя леко се забави с отговора.

— Изпрати ми я по пощата… ъъъ, анонимно — каза тя най-накрая. — Да, изпратиха ми я анонимно.

Хари тъкмо преценяваше дали може да се добере със зъби до гърлото ѝ, преди сопитата да го повалят, когато чу гласа на Фейт:

— Тате? Какво става? Къде е баба?

Водеше я един от бодигардовете на „Синтек“. Тя гледаше социалните полицаи с широко отворени очи, които бавно се изпълваха с недоумение и болка.

— Той каза, че е дошла баба — изрече тя раздразнено. За Фейт баба беше Мара Лейтън, майката на Шана. Момичето погледа бодигарда, който я държеше за ръката. — Не бива да се лъжат децата, Занаятчия. Това е много, много лошо.

Ейвъри Шанкс се обърна, изпълнена с царствено спокойствие.

— Той не те е излъгал, дете. Аз съм твоята баба.

Когато се намираха една до друга, семейното сходство — формите на лицата им, дори начинът, по който стояха, гледайки една към друга — беше безспорно. Това подейства на Хари като нов заряд от шоковата палка.

Фейт се намръщи и прехапа устни.

— Мама е много разтревожена. — Тя погледна към Хари и добави сериозно: — Тя се връща. Тя е наистина много, много разтревожена.

За миг Хари се изпълни с облекчение: Ох, слава богу, Шана ще се справи с тази гадост за секунда. Но изведнъж осъзна какво е заложено. Осъзна какво ще бъде изгубено, ако Палас Рил напусне Отвъдие, без да си довърши работата. Тя никога нямаше да получи шанса да се върне там.

— Не — каза той. — Фейт, не — тя не може да се върне сега. Кажи ѝ, че мога да се справя. Мога да се справя. Кажи ѝ да остане и да довърши работата си. Нека да остане, докато не я повикам.

Фейт поклати глава.

— Тя е наистина разтревожена. — Обърна се към Шанкс и я погледна в студените сини очи. — Мама мисли, че ти си много лош човек.

Шанкс стисна безкръвните си устни.

— Що за фантазии сте вкарали в главата на това дете? — За няколко секунди тя изгледа Хари в очите с неприкрита омраза, а после се обърна към бодигарда си: — Отведи я в колата.

— Фейт… Фейт, не се бой — обади се Хари. — Ще оправя всичко — каквото и да ми струва, ще оправя всичко. Обещавам.

— Ще оправиш всичко? — каза Шанкс. — То вече е оправено.

— Шанкс — прошепна Хари — Шанкс, не прави това.

— Бизнесмен Шанкс.

Вратът на Хари сам сведе главата му надолу.

— Бизнесмен Шанкс.

Тя се усмихна.

— Ето така ще се обръщаш към това момиче, ако някога я видиш отново. — Тя махна с ръка на горилата на „Синтек“. — Тръгвайте.

— Тате? — Недоумението на Фейт прерасна в страх, когато бодигардът я вдигна в ръцете си. — Тате, накарай го да ме пусне.

— Бизнесмен — процеди Хари. — Моля ви.

— Така е много по-добре, Майкълсън — изрече Шанкс доволно. — А сега още веднъж, по-силно. Искам феновете ти да чуят как се молиш.

— Тате, моля те. Тате!

Сопитата отвориха път в тълпата и горилата понесе момичето към вратата.

— Не се стеснявай, Майкълсън. Поне имаш шанса да се молиш — а това е повече, отколкото ти предостави на Карл.

— Ще си платиш за това, остролика кучко! — процеди Хари през зъби. — Чуваш ли? Нямаш си никаква представа колко дълбоко си затънала в лайната. Мамка му, ще те удавя в тях…

— Заплаха? — прекъсна го Шанкс, усмихвайки се. — Или ми се е причуло? Наистина ли заплаши Бизнесмен пред Социалната полиция?

Фейт започна да се бори, но бодигардът я стисна по-здраво, докато вървеше към вратата.

— Тате, ох! Той ме наранява! Тате! Тате, помощ!

Без да вижда нищо пред себе си, Хари се опита да се изтръгне от ръцете на сопитата. За миг хватката им отслабна и му се стори, че ще успее да се освободи, но тогава онзи с шоковата палка му пусна още един заряд право в сърцето и този път изобщо не беше нежен. Хари рухна на земята, гърчейки се конвулсивно. Фейт вече не го викаше; сега тя пищеше така, сякаш е дошъл краят на света.

Шанкс клекна до Хари. Той никога не си беше представял, че човешки глас може да съдържа такава омраза.

— Всяка нощ в продължение на седем години плачех, преди да заспя. Изтърках от гледане три различни куба със „Заради любовта на Палас Рил“; две хиляди пъти видях как убиваш сина ми. Сега искам да ти цитирам собствените ти думи. — Тя се наведе над него, сякаш искаше да го целуне. Устните му докосваха ухото му, когато тя му прошепна: — Наистина ли мислеше, че ще те оставя жив?

2.

Ейвъри Шанкс беше обгърната от топлина; изпитваше удоволствие, каквото някоя друга жена би определила като сексуално. Докато гледаше прекрасните светли къдрици на дъщерята на Карл, сякаш я обземаше някаква благост. Ако не внимаваше толкова, можеше и да започне да се усмихва.

Фейт седеше тихо и спокойно в кадилака ѝ. Истерията, започнала почти веднага след отделянето ѝ от Майкълсън, беше утихнала почти веднага след излитането им. Ейвъри оцени това толкова необичайно за шестгодишно момиче самообладание и реши, че в края на краищата кръвта си казва думата. Това момиче определено беше Шанкс.

— Аз ще те наричам Фейт — инструктира тя детето, — а ти ми викай „гран маман“. Сега отиваме в Бостън, където ще живееш в подходящ дом, с подходяща прислуга, както подобава на един млад Бизнесмен. Разбираш ли ме?

Фейт я погледна със своите огромни, но съвсем не изплашени очи.

— Да, гран маман.

Тя даже повтори превзетата носовост на старинното френско произношение. Това дете беше необикновено схватливо… Но Ейвъри по навик, изработен с годините, запази строгото си изражение. Не трябваше да показва никакви признаци на топлота или слабост.

— Ти си много добре възпитана — отбеляза тя.

— Благодаря, гран маман.

Ейвъри се извърна от прозореца, чудейки се как може дивак от нисша каста като Майкълсън да възпита поне донякъде цивилизовано дете.

Помълчаха известно време.

— Гран маман?

— Да?

— Какво означава „остролика кучка“?

Ейвъри замижа с едното око, сякаш е сдъвкала страшно горчива таблетка, и стисна зъби за миг. После тънките ѝ, почти невидими устни се изкривиха в нещо, близко до усмивка.

— Предполагам, че съм аз — отвърна тя. — Дай ръка.

Фейт се подчини и Ейвъри я хвана за дланта.

— Това са неподходящи думи за млада дама от кастата на Бизнесмените — каза тя и перна болезнено момичето с два пръста по опакото на дланта.

Фейт се стресна и очите ѝ се насълзиха. Тя прехапа устни и си пое дълбоко дъх. Изглеждаше, че ще заплаче, но тя не го направи. След миг каза:

— Не бива да ме биеш.

— За една млада дама от кастата на Бизнесмените е неподходящо и да поучава своята гран маман.

— По-добре не ме бий пак — каза сериозно Фейт. — Мама иска да се държа добре, докато съм при теб. Каза ми да те слушам, докато тате не дойде за мен. Но ако ме нараниш, тя ще те нарани още по-лошо.

Така. Ето го първото ясно доказателство за вероятно неизлечима травма, нанесена на детето от безотговорните му възпитатели. Ейвъри тихичко въздъхна и кимна.

— Първо — заяви тя, — човекът, когото наричаш „тате“, не ти е баща. Той — ако изобщо има някакви законни отношения с теб, което е съмнително — ти е пастрок.

— Знам това — изрече Фейт презрително. — Да не мислиш, че това е тайна? Знам всичко за това.

— Наистина ли? — Онзи кисел вкус отново се върна в устата на Ейвъри. Тя тайно се бе надявала да съобщи на детето за истинския му произход и за това как Майкълсън е убил истинския му баща.

— Разбира се. Мама няма тайни от мен. Няма как.

— Е, добре. Във всеки случай мъжът, когото наричаш „тате“, няма да дойде за теб — продължи Ейвъри. — Честно казано, ти никога вече няма да го видиш освен в съда или може би в мрежата. Не го очаквай и няма да бъдеш разочарована. Майка ти е встъпила с този човек в криминален заговор за лишаването ти от наследствени права. Затова нейните желания и намерения не играят никаква роля в случая — тя се е отказала от родителските си права. Разбираш ли това? Те искат да те наранят. Те не те обичат.

Единственият отговор на Фейт беше безмълвен поглед.

Ейвъри отново въздъхна.

— Разбирам, че тези истини може да ти звучат жестоко, но истината обикновено е болезнена, Фейт. Осъзнаването на това е първата крачка към порастването.

— Ти си тази, която нещо не разбира — отговори Фейт безгрижно. — Мама в момента е с мен. Мога да почувствам колко много ме обича. А тате ще дойде за мен. Ако ме нараниш, тате ще те нарани дори по-лошо, отколкото мама. Той е гаден кучи син, това е. — Тя изрече тези думи със суха, детинска невинност, явно цитирайки хлевоустия си пастрок, без да разбира истинското значение на думите си. — Той ще те разкатае.

Ейвъри пак почувства киселия вкус и каза:

— Подобни заплахи са неприлични. Знам, че ти си… ощетена… заради това, че си била принудена да живееш с Актьори, но имай предвид, че в реалния живот нито един от родителите ти не може да ми причини и най-малка неприятност. Да настояваш, че твоята гран маман трябва да се притеснява от някое от тези създания от нисши касти, означава да се отдадеш на фантазии, което за един Бизнесмен е не само неприлично, но и опасно. Никога повече няма да повтаряш тези нелепи заплахи и никога няма да споменаваш тази вредна фантазия, че все едно имате някаква — тя отвратено изви устни — умствена връзка със своята майка. Трябва да изоставиш тези детински идеи и да се подготвиш да навлезеш в светлото ежедневие на Бизнесмените. Разбра ли ме, Фейт?

— Да, гран маман.

— Добре. Дай ми ръката си.

Фейт ѝ протегна ръката си с такава готовност, че Ейвъри импулсивно реши да я стисне, вместо да я плесне.

Кръвта ще си каже думата в края на краищата.

3.

Хари седеше на ръба на дунапреновия си дюшек, чийто раздърпан ръб покриваше рамката на леглото и пречеше на стоманата да се вреже във вечно бодящите го изтръпнали бедра. Той се беше вторачил в белотата на отсрещната пластмасова стена.

Социалната полиция беше впила зъбите си в него и сега щеше хубаво да го сдъвче, преди да го изплюе.

Бяха му взели дрехите, часовника, палмпада и обувките. Бяха му дали целофаново облекло за еднократно ползване и го бяха затворили в килия. Всеки път, когато видеше някое сопи, той настояваше да се срещне с адвоката си. Никой от тях не му отговори. Отваряха си устата само за да дават нареждания.

Понякога идваха отряди, въоръжени с шокови палки, и го извеждаха от килията. Първия път — за да му вземат ДНК проба. Следващия път — за да го изкъпят с маркуч със силна струя студена вода, след което го върнаха в камерата разбит и треперещ от студ. Третия път го обискираха, бъркайки с облечените в ръкавици пръсти навсякъде — в устата, в носа, в ректума му. И през цялото време той виждаше единствено своето лице, отразено изкривено и озлобено в сребристите им маски.

Беше започнал да си фантазира, че може да различи някакви изражения в маските, сякаш някакъв непознат език на тялото — забелязано от подсъзнанието накланяне на раменете, главите или дори забавяния на жестикулацията — му позволяваше да надникне поне мъничко в тях, да почувства нещо от тях.

Така и не разбра какво точно им беше нужно, а и те не казаха нищо, с което да му дадат някаква нишка, но той беше сигурен, че търсят нещо — имаше усещането, че изпитват почти някакъв вид похот. Или може би глад.

От това го бяха побили тръпки.

Продължаваше да вижда изражението на лицето на Шанкс, докато горилата ѝ отнасяше Фейт — този суров триумф. И с нея го имаше това усещане — тя търсеше нещо от него, и той не знаеше дали го е получила. Достатъчно ли ѝ беше да вземе Фейт, или щеше наистина да се опита да прокара в съда тези нелепости за насилствения междукастов контакт? Нямаше как да знае докъде може да стигне Шанкс. Тя изглеждаше почти като някоя от онези Външни сили на Ма’елкот от едно време; сякаш искаше да почувства болката му.

Само да ме пуснат от тази килия, помисли си той. Може би не му беше по силите да се справи сам с нея, но Бизнесмените не управляват света. Едно видеофониране до Марк Вило — Незает Марк Вило, защото покойната Шермая Доул беше спонсорирала повишаването му в горна каста преди пет години — и самата Шанкс щеше да изпита същата шибана болка.

Тя вероятно нямаше да причини никаква вреда на Фейт. Хари беше този, когото искаше да нарани. Да му отнеме Фейт, беше най-лошото, което можеше да направи, без да наруши закона. Хората от по-висшите касти нямаше нужда да нарушават закона; те просто можеха да го използват, за да те пречупят.

Ще видим кой кого ще пречупи. Тепърва ще видим, мамка му.

Но фантазиите как пребива Шанкс до смърт бързо се разсеяха в бялата пластмасова тишина на килията му. Докато часовете минаваха, Хари се замисли за Крис Хансен и думите му за Слепия бог.

Връщаха му се спомени за прочетени от него неща — бавно, капка по капка, както бавно се процеждаха минутите по време на заточението му. Той беше почти сигурен, че този сляп бог е нещо точно определено и се изписва с главна буква: Слепият бог. В книгата на Дънкан се споменаваше за него като за плашило в културата на елфите, нещо като Дявола. Слепият бог се смяташе за най-могъщото от човешките божества, но беше по някакъв начин невидимо; макар и никой да не знае за него, всеки се подчинява на волята му. Можеш да го видиш само в деянията на хората…

Когато например си сложат сребристи маски и завират пръст в задника ти, помисли си Хари.

Имаше нещо в тези маски… Хари не можеше да схване какво точно, защото не можеше да си припомни подробности от описанието на Слепия бог, но това словосъчетание всеки път извикваше в съзнанието му образа на социалните полицаи. И всеки път, когато мислеше за социалните полицаи, си спомняше за Слепия бог. Сякаш сопитата бяха лицето на Слепия бог. А лицето на сопитата беше огледало.

Не му се искаше да продължава да разсъждава в тази посока.

Най-накрая адвокатът му се появи. Не се беше налагало да го вика — арестът на Хари беше водещата новина по целия свят. Адвокатът му с часове се беше опитвал да си издейства свиждане и новините, които донесе, не бяха добри.

Заради правилото на кастовата тежест на свидетелските показания твърдението на Ейвъри Шанкс, че Фейт е нейна внучка, се приемаше за вярно, докато Хари не докажеше обратното. В допълнение на обвинението за насилствен междукастов контакт срещу него Шанкс беше обвинила тях двамата с Шана в отвличането на детето. На всичкото отгоре съдът ѝ беше поверил временното попечителство над Фейт до края на процеса.

И това не беше всичко: за Хари беше определена гаранция от десет милиона марки.

— Десет… милиона? — повтори Хари зашеметен.

Адвокатът му тъжно сви рамене.

— Това всъщност е наказателна гаранция. Бизнесмен Шанкс знае, че не можете да си позволите такава сума, така че тя очаква да платите на гарант.

— Десет процента веднага — изрече мрачно Хари. — Милион марки само за да изляза от затвора.

— Всичко е заради заплахите, Администратор. Вие сте я заплашили пред социални полицаи и четиримата са записали това.

Хари кимна.

— Добре. Накарай ги да ми разрешат да използвам терминал. Или да ми върнат палмпада. Трябва да се обадя на някого. Веднага.

Адвокатът сви рамене.

— Ще видя какво мога да направя.

Каквото и да беше направил адвокатът, явно проработи: след няколко минути отведоха Хари до екран, той въведе частен код за достъп и се свърза със своя патрон, Незает Марк Вило.

— Хари! — каза дружелюбно Вило, пуфтейки с огромната си пура. — Какво става, хлапе?

Хари се намръщи.

— Предполагам, че не си гледал новините?

— А, гледах ги. Доста дълбоко си затънал.

В изражението на Вило имаше нещо обезпокоително: някакво студено отчуждение, застинало в очите му, резервираност, сякаш се криеше в засада зад гъстия дим от пурата.

— Аха — рече Хари. — И е време да се измъквам.

— Така е — отвърна Вило. — Само че какво очакваш от мен?

— Какво очаквам? — смая се Хари. — Очаквам да я размажеш като шибана хлебарка. Какво мислиш, че очаквам?

— Това не е толкова просто — каза Вило неохотно, мръщейки се. — От гледна точка на закона позицията ѝ е много силна. Предупреждавах те преди години, че да се скрива истинският произход на Фейт, не е много добра идея…

— Да, бе.

Какво ставаше тук, по дяволите?

— … винаги съм казвал, че това ще свърши зле за теб някой ден.

— Глупости — отсече Хари. — Марк, какви са тия тъпотии — ти никога не си казал шибана…

— Хей! — рече Вило предупредително. — Знам, че си разстроен, но си мери думите.

— Какво ти става, Марк? Защо правиш това?

— Съжалявам, хлапе. Просто не мисля, че мога да направя много по въпроса.

— Добре, както и да е — процеди Хари отчаяно. — Сам ще се справя с Шанкс. А гаранцията ми? Можеш ли да платиш гаранцията ми?

— Не мисля. При толкова сериозни обвинения? Не, не мисля.

— Марк…

— Казах не, хлапе. — Вило стисна пурата между зъбите си. — Съжалявам.

— Така ли? — рече Хари. — Нещо не ти личи.

Вило го изгледа намръщено през дима. В главата си Хари чуваше все по-силно бучене, заплашващо да премине в гръмотевична буря.

— Какво ти обещаха, Марк?

— Какви ги…

— Ти беше мой патрон трийсет години. Колко получи за мен, Марк? Каква е цената ми?

— Не исках да те ритам, когато вече си паднал, хлапе, но вече не съм твой патрон — изрече студено Вило. — Този следобед изпратих нареждане за прекратяване на договора. Вече нищо не ни свързва.

— Какво ти обещаха? Пари? Божичко, Марк, ти и така си по-богат дори от Господа!

— Никой не ми е обещавал никакви пари — каза Вило, махвайки нетърпеливо с пурата. — Не ми пука за парите. Изобщо не знам за какво говориш.

— Какво е тогава, акции? Акции с право на глас?

Вило застина за момент.

— Това е, нали? — каза Хари навъсено. — Нека да позная: продал си ме за шибани акции с право на глас в „Синтек“.

— Това е нелепо. За какво ми е да се занимавам със „Синтек“?

— Да, прав си — изрече Хари бавно. — Това не е истинска власт. Направил си го заради истинска власт. Акции с право на глас в компанията „Отвъдие“. В Студията.

Вило не отговори, но не беше и необходимо; Хари можеше да прочете истината в очите му. Той вече започваше да осъзнава истинските мащаби на случващото се — това беше някакво гигантско торнадо, засмукало целия му живот.

— Не — каза Хари зашеметено. — Разбрах. Дали са ти място в Борда. Ти си в Борда на шибаните директори.

— Хари, това са параноидни фантазии…

— Надявам се да си е струвало, Марк. Надявам се да мислиш, че си е струвало. Надявам се да продължаваш да мислиш така в деня, когато аз и ти ще се срещнем на някое тъмно, скътано местенце. Когато ти покажа какво точно току-що си купил.

— Хари…

Той прекъсна връзката и екранът помръкна.

Да гледаме от добрата страна на нещата — каза си той. — Няма как да затъна още по-дълбоко в лайната.

4.

Хари слезе от таксито на полянката в предния двор на Аби. Отстъпи встрани, за да не попадне на пътя на реактивната струя при излитането; непривичната тежест на майкрософтската проследяваща гривна около глезена го караше да куца повече от обичайното. Проследяващата гривна беше проектирана със същите схеми като палмпадите; докато я носеше, сателитите на „Майкронет“ можеха да определят местоположението му с точност до метър навсякъде на Земята. Според безстрастното обяснение на сопито, което му я беше монтирало, опитът да се свали или деактивира гривната автоматично се смяташе за нарушаване на гаранцията и щеше да му донесе обвинение в опит да се противопостави на правосъдието. Таксито излетя, вдигайки облак от прах, и Хари постоя малко на мястото си, наблюдавайки своята гаранция.

Аби се издигаше над него като черен кораб на фона на звездите. Всички прозорци бяха тъмни освен кухненския.

Едвам беше успял да събере десетте милиона марки — беше заложил цялото си имущество: всички спестявания, всички инвестиции, фонда за образованието на Фейт, колите, всички сувенири на Каин, всички хонорари за Приключенията на Каин и самата Аби.

Той огледа къщата си — тази къща, която беше построил преди двайсет години, веднага след като Каин беше влязъл в топ десет. Спомни как от същото това място беше наблюдавал как дървеният ѝ скелет се издига над хълмчето; истинското дърво в стените на Аби му беше струвало цял милион отгоре, но той никога не беше съжалил за похарчените пари.

Спомни си как минава през пустите стаи, спомни си как ехото се отразява от празните стени, как сградата му изглеждаше като приказния дворец, в които героите отиват след щастливия край на историята. Спомни си с какво удоволствие регистрира новия адрес в Комисията по развлеченията на Сан Франциско и как те го вкараха в картата на знаменитостите си. Спомни си как дойде тук Шана — и как си тръгна — и смеха, и караниците, и горещите моменти нощем.

Спомни си как се прибра вкъщи след „Заради любовта на Палас Рил“, още преди операцията на гръбнака си, как прелиташе от стая в стая в левикреслото си и как видя, че носачите връщат отново багажа на Палас Рил. Спомни си как присъдата на баща му официално беше намалена и как Дънкан го освободиха от социалния лагер „Бюкянън“ — деня, в който баща му си дойде в дома, който никога не беше виждал.

Спомни си как си беше мислил, че щастливият край най-сетне е дошъл.

Той поклати глава и тръгна към ивицата жълта светлина, разляла се върху тревата. Стомахът му беше малко неспокоен и едва успяваше да запази равновесие, сякаш земята се люлееше под краката му. Това е психосоматично, реши той, просто реакция на липсата на Роувър зад гърба му. Социалната полиция, разбира се, не си направи труда да транспортира инвалидната му количка; тя беше останала в Лос Анжелис. Колкото и Хари да мразеше проклетото нещо, сега то му липсваше.

Би му било приятно да знае, че има на какво да се опре.

На вратата на кухнята го чакаше Брадли, болногледачът на Дънкан. Хари още не беше прекрачил прага, а Брадли вече беше започнал да се вайка за Социалната полиция и охраната на „Синтек“, как са нахлули и са взели всичките дрехи на Фейт и играчките ѝ, и са конфискували всички фоторазпечатки и кубовете със записи от ваканциите, и са обискирали кабинета, и са съборили всички книги от рафтовете, и са копирали всички ядра памет — продължи да бърбори, докато на Хари не му се прииска да го зашлеви, за да го накара да млъкне поне за секунда. Когато най-накрая Брадли спря да говори, за да си поеме дъх, Хари попита:

— Как е татко?

Брадли примигна.

— Добре е — рече той машинално. — Е, знаете, не е добре, но както обикновено…

— Как прие той всичко това? Нали си го държал настрана от сопитата и не си позволявал да се разприказва пред тях?

— Моля ви, Админ… ъъъ, Хари — възмути се Брадли. — Обискираха стаята му, но аз му махнах речевия синтезатор, докато не си тръгнаха. Не съм глупак.

— Да, знам. Точно затова те наех.

— Мисля, че все още ми е сърдит — призна си Брадли доверително. — Наистина искаше да дръпне едно конско на Социалните полицаи.

— И още как. А те щяха да попият всичко. И да го приберат — каза Хари навъсено. — Благодаря, Брад.

Брадли само кимна в отговор, сякаш казваше, че просто си е вършил работата.

— Гладен ли сте? Аз сложих Дънкан на системи и тъкмо смятах да похапна; не е проблем да направя още една порция.

Хари поклати глава.

— Той в съзнание ли е?

Брадли неопределено сви рамене.

— Цял ден ту е на себе си, ту не. Системите би трябвало да помогнат. Ще надникнете ли при него?

Хари кимна.

— Добре. Той се попритесни. — Брадли се изкашля извинително. — Аз също.

— Аха.

Стаята на Дънкан беше до кухнята, малка и тъмна като пещера, а мъждукащият екран на масичката до болничното му легло играеше ролята на лагерен огън. Хари се спря на прага. Винаги му беше трудно да влиза в стаята на Дънкан — силният, изгарящ ноздрите мирис на антисептик не можеше да заличи вонята на изпражнения от подлогата или на тъмната гнилоч, процеждаща се от порите на баща му.

Освен студения екран нищо друго не осветяваше стаята. Дънкан лежеше в завивките си като строшена кукла — главата му беше увиснала безсилно, по плешивия му череп се виеха изпъкнали вени. Едната му ръка беше отпусната върху смачканите чаршафи, другата беше прикрепена към масичката, за да се придържат пръстите му над гласовия синтезатор. Облегалката на леглото беше вдигната и той беше в полуседнало положение. Над главата му висеше плик с физиологичен разтвор, от него излизаше тънък маркуч, водещ към слот, монтиран по хирургичен път над ключицата му. Единственият признак на живот в тялото му беше бавното и неравно въртене на очните му ябълки.

Хари не можеше да се застави да влезе. Не можеше да се застави да заговори. Какво можеше да каже? Възможно ли беше да намери думи, които да не излязат от устата му като вик на болка?

О, Фейт… — Хари се облегна на стената и покри очите си с ръка. В гърлото му се надигаше нещо, което опасно приличаше на ридание; в последния момент той успя да го превърне в кашлица. — Как ще се справя с това?

В този момент той изпита отвращение към себе си, задето е такъв егоистичен кучи син; как можеше да се притеснява колко е наранен той, когато Фейт е в ръцете на хора, гледащи на нея само като на оръжие срещу него…

Той стисна зъби и парещите си очи, за да спре напиращите сълзи. Мамка му, Фейт сигурно се справя по-добре от мен — каза си той. — Тя не е сама. Докато Палас Рил бродеше из полетата на Отвъдие, Фейт никога нямаше да остане сама.

Механичният глас от синтезатора на Дънкан изграчи:

— Хари. Ти. Добре?

Хари си пое дъх, успокои дишането си и избърса очите си. Лицето на Дънкан се обърна към него и във вторачените му очи се мярна намек за разум. Забавно беше колко по̀ човешки звучеше гласовият синтезатор на Дънкан в сравнение с гласовете на социалните полицаи.

— Да, татко, добре съм — каза той бавно. — Просто съм уморен, това е всичко.

От отпуснатите устни на Дънкан потече тънка струйка слюнка. Мускулите на закрепената му за масичката ръка затрептяха; ръкавицата на гласовия синтезатор превеждаше нервните му импулси в дигитализирана реч.

— Лош. Ден. Помни. Главата. Долу. Инч. Към. Светлината.

Хари се усмихна с някаква носталгична меланхолия; това беше най-добрият съвет, който някога са му давали.

— Аха. Това трябва да го запишеш на макрокоманда.

— Ще. Влез. Седни. Поговорим.

Хари въздъхна. Искаше му се да се посъветва с баща си. Да си поговорят. Да попита за по-конкретен съвет, отколкото „да наведе глава и да пълзи инч по инч към светлината“.

Но Хари не можеше да говори открито. Горилите от „Синтек“ сигурно бяха натъпкали цялата шибана къща с микрофони, а дори и да не бяха, през следващите няколко седмици Социалната полиция доста щеше да шета тук. А Дънкан вече едва не беше загинал, осъден на затваряне в социалния лагер „Бюкянън“ за подривна дейност, по една-единствена причина: така и не се научи да си държи езика зад зъбите.

Но все пак имаше един въпрос, който Хари искаше да зададе на баща си. Това щеше да е напълно безопасна тема.

— Да, знаеш ли какво? — каза той, заставяйки се да влезе в стаята. Не дишаше дълбоко, сякаш се боеше да не пусне в дробовете си вонята на безумие. — Днес някой спомена пред мен за Слепия бог — нали го помниш, онова елфическо божество? Ти не беше ли писал нещо за него? В „Преданията“, нали?

— Глава. Дванайсет. Или. Тринайсет. Защо?

— Трудно е да се обясни. Просто ми заседна в мислите и не мога да го забравя.

Погледът на Дънкан се разфокусира, устните му потрепнаха спазматично, изпускайки нова струйка слюнка. Хари внимателно избърса брадичката му със салфетка от масичката. Сякаш от докосването погледът на Дънкан отново се фокусира.

— Беше. Скоро. Сопита. Ти?

Хари потрепна като от убождане.

— Откъде… откъде… — промърмори недоверчиво той. — Откъде знаеш?

Дънкан го изгледа изпод окапалите вежди.

— Луд — изхриптя гласовият синтезатор. — Не. Глупак.

— Да, татко, знам, но…

— Мрежата. Цял. Ден. Гледам. Отвъдие. Шана. ХРВП. Социалната. Полиция. — Той изсумтя. — Връзва. Се.

— Не и за мен.

— Вземи. Преданията. Чети. Опознай. Врага.

Хари се пресегна през леглото, за да обърне екрана към себе си.

— Да, сега ще я намеря.

Дънкан с усилие вдигна безсилната си длан и я отпусна върху ръката на Хари.

— Не. Електронната — изскърца синтезаторът. — Книга книга книга. Електронна. Цензурирана. Глупаво. Хлапе. — Той махна със сгърчените си пръсти към малък книжен рафт под прозореца. — Книга книга книга.

— Добре, добре, разбрах. — Хари заобиколи леглото, седна и издърпа тежкия том на „Предания на Първия народ“ от рафта.

Той запрелиства страниците, запълнени с предания за Тихата земя и Слепия бог — отделни фрази тук и там раздвижваха паметта му, той започна да открива, че историите се връщат при него много по-ярки, отколкото беше очаквал. Не беше отварял тази книга може би от трийсет години — още от училище. Кой би могъл да предположи, че се е запечатала толкова дълбоко в него?

Тихата земя изглеждаше като версия на мита за Едем: страна на спокойствие, където елфите са можели да живеят, без да се опасяват от дракони, където няма свирепи огрило или кошери на Къркс, няма вампири или демони. Всички създания в Тихата земя бяха лишени от дар слово и магически способности; елфите я използваха за нещо като детска градина, площадка за игра на децата си, защото дори и най-слабите магически способности там осигуряваха почти божествена власт.

Елфите можеха да пътуват до Тихата земя от Родината — Т’налдион, „Родното място“, елфическото име за Отвъдие — през дилин, което, грубо преведено, означава „портали“. Дилин, както изглежда, бяха определени хълмове, езера, пещери или дори горски поляни, където ландшафтът на двата свята напълно съвпада; без значение колко различна е околната топография, но дилин съвпадат. Смяташе се, че дилин принадлежат на двата свята едновременно и близо до всеки дил елфът може да тегли от Потока в Родината.

В Тихата земя елфите бяха намерили примитивна, звероподобна раса от „диви елфи“ — кратко живеещи създания, лишени от магически способности, които дори не могат да видят Потока. Тези диваци, както били наречени, станали любимите домашни и работни животни на елфите; те били много силни и умни и дори се научили да говорят. При лошо отношение можели да стават изключително опасни, но били напълно лоялни към добрите стопани. Мнозина отвели своите диваци обратно в Родината и неизбежно някои от тях избягали и образували диви племена. Въпреки краткия си живот те били необикновено плодовити и само за няколко века нараснали до няколко милиона; скоро диваците станали могъщи в собствения свят на елфите.

Хари кимна на себе си. Тази история му беше позната — елфическият мит за появата на хората в Отвъдие.

Оттук нататък започна да среща намеци за Слепия бог. Той никога не се споменаваше директно; не се описваха нито външността му, нито силата му, нито мотивите му. Но доколкото Хари можеше да разбере, той беше някакъв вид сенчеста сила, подтикваща диваците към всичко, което не се харесваше на елфите — от изсичането на горите и построяването на ферми на тяхно място до прокарването на пътища, израждането на градове и воденето на войни. Всички тези неща бяха наречени „храненето на Слепия бог“.

Именно Слепият бог беше прогонил елфите от Тихата земя преди хилядолетие; когато числеността на диваците беше започнала да нараства лавинообразно, елфите не можели вече да се противопоставят на могъществото на Слепия бог. Те бяха избягали от Тихата земя и бяха затворили дилин след себе си. Хари дочете главата докрай и сви рамене.

— Не разбирам — каза той. — Това няма нищо общо с ХРВП и Социалната полиция.

— Напротив. Има. Ако. Тихата. Земя. Е. Земята.

— Пак ли започваш с това? — въздъхна Хари.

Той знаеше от общодостъпни записи в мрежата, че преди четиридесет години Дънкан беше публикувал монография, твърдяща, че Отвъдие всъщност е мястото, което земните легенди наричат Царството на феите, и че хората в Отвъдие произлизат от подменени деца. В монографията се твърдеше още, че западният диалект е индоевропейски език, произлизащ от франкски, средноанглийски и старогорногермански; и че човешката култура на Отвъдие е точно копие на културата от късното човешко Средновековие, защото са я създали хора, родени тук, или техните потомци. В академичните среди на тази монография се гледаше като на първия признак за настъпилия по-късно нервен срив на Дънкан.

— Не. Глупости. Чети. Коментарите. Чети.

— Татко…

— Чети. Глупаво. Хлапе.

Хари въздъхна и отвори коментарите на Дънкан към главата.

Явно „Слепият бог“ е съзнателна, преднамерено антропоморфизирана метафора на най-опасната черта на човешката природа: нашият саморазрушителен стремеж да използваме, да завоюваме, да поробваме всичко съществуващо и да извличаме от него изгода. Тази наша черта се подсилва от стадния инстинкт — перверзният ни стремеж към хомогенност на племето. Това е една добра, силна метафора, която според мен може да се приложи не само за историята на Отвъдие, но и на Земята. Тя е превъзходен символ за индустриалната пустош на съвременна Европа и за замърсения въздух и отровените пустини в Северна Америка; всичко това са огризки от трапезата на Слепия бог. Структурирана от организиращия метапринцип на „Слепия бог“, необяснимата, стихийна сила, която винаги е изглеждало, че движи човечеството, се превръща в предначертано от съдбата безумие.

Хари тихо подсвирна.

— Успял си да публикуваш това? Чудно как сопитата не са те пребили намясто.

— Преди. Раждането. Ти. Беше. По-свободно. — Дънкан се отпусна за момент, очите му се затвориха, сякаш беше изтощен от усилието, но безличният тон на синтезатора си оставаше непроменен. — Чети. Нататък.

Хари отново отвори книгата.

„Слепият бог“ не е личност, не е същият тип бог като Яхве или Зевс, стъпкващ гроздовете на гнева или замерящ неверниците с гръмотевици. Слепият бог е подтик: като глада, като честолюбието. Той е безсмисленият стремеж към дори най-нищожното увеличаване на комфорта. Той е „най-голямото благо за най-голям брой хора“, когато се смятат само онези от хората, които живеят в момента. Аз възприемам Слепия бог като тропизъм, като вегетативен рефлекс, който тласка човечеството към разрушителна експанзия по същия начин, по който растението обръща листата си към слънцето. Той е съвместната воля на цялата човешка раса. Може да се види навсякъде. От една страна, той създава империи, изгражда язовири и градове, а от друга — изсича гори, разпалва пожари, отравя благата. От него идва нашият вандализъм: квинтесенцията на човешката наслада от чупенето на неща. Някой би могъл да каже, че това е просто човешката природа. На което аз бих отговорил: да, така е. Но трябва да се запитаме защо е така. Помислете си: откъде може да е дошло такова поведение? Какво еволюционно преимущество ни дава този инстинкт? Защо хората инстинктивно възприемаме света като плячка? Ние се държим с нашата планета като с враг, който трябва да бъде смачкан, потъпкан, плячкосан. Насилен. Всичко е противопоставяне — на Дарвиновото бойно поле оцеляват най-приспособените. Всеки, който не ни е роб, е наш потенциален унищожител. Ние убиваме и убиваме, и убиваме, и си казваме, че това е самозащита, или което е още по-просто, че са ни нужни пари, че ни е нужна работата, която временно ще ни предостави тази безмилостна месомелачка. Ние се държим по този начин дори помежду си.

— Мамка му — възкликна недоверчиво Хари. — Татко, как съм пропуснал това? Как сопитата са го пропуснали?

— Цензурирано. В. Електронната. Версия. Никога. Не. Се. Доверявай. На. Електронни. Книги.

— В това си прав.

Магическите раси на Отвъдие — първородни, каменари и дървесни духове — чувстват връзката си с живата тъкан на своя свят. Затова и при тях никога не се е появявала организирана религия в земния смисъл на това понятие; техните богове не са обекти на преклонение, а само на уважение, на чувство за родство. Богът в Отвъдие не е индивидуална, единична Сила, на която можеш да се молиш; той е част от живата планета, възел от самосъзнание в колективния мозък на всичко живо — каквито са и първородните, каменарите или дървесните духове, както и врабчетата или тревичките. Всички те са част от един и същи Живот — и знаят това. Не могат да не го знаят — Потокът е жизненоважен за техния метаболизъм, също като кислорода. Трагедията на човечеството се състои в това, че то е не по-малко част от своята планета, отколкото са първородните. Ние просто не знаем за това. Не го чувстваме. Първият народ е дал име на тази наша неспособност — нашата трагична слепота. Наричат я Воала на Слепия бог и ни съжаляват.

Хари затвори книгата и я претегли в длан. Дишаше леко учестено, сякаш тежестта на света се беше стоварила върху гърдите му. Спомни си една от пословиците, които Дънкан му беше повтарял стотици пъти в детските му години: „Религията, която те учи, че Бог е някъде извън света — извън нещата, които можеш да видиш, вкусиш, докоснеш или чуеш, — не е нищо повече от евтино шарлатанство.“

Едва сега той започваше да разбира какво е имал предвид баща му. Елфите виждаха света по различен начин от хората, това беше безспорно…

— Но всичко това е само метафора, нали? — попита Хари. — Тоест ти сам си го написал: Слепият бог е метафора.

Очите на Дънкан блуждаеха безумно, но гласът на синтезатора си оставаше спокоен:

— Понякога. Достатъчно. Удачните. Метафори. Се. Въплътяват. Сами.

— Хм — промърмори Хари скептично. — А къде е мястото на Социалната полиция във всичко това?

Дънкан издаде сух гърлен звук — сякаш искаше да се разсмее.

— Инквизиция.

— Имаш предвид като Испанската инквизиция?

Дънкан не отговори. Нямаше и нужда. След всичко, което беше преживял през деня, Хари нямаше много нужда да бъде убеждаван.

— Искаш да кажеш, че Слепият бог един вид се е наситил на Земята и сега е гладен за Отвъдие?

— Студията. Като. Сетивен. Орган. Да. Види. Вкусно. Ли. Е. Отвъдие.

— Това е още една метафора, нали? — попита Хари.

— Може. Би.

Хари стоя дълго в стола до баща си, претегляйки книгата с длан.

— Но защо ХРВП? — попита той най-накрая. — Това е доста безцеремонно оръжие, нали? Защо нещо толкова… катастрофично?

Дънкан измуча нещо и синтезаторът каза:

— Защото. Поработи. Толкова. Добре. На. Земята.

Хари потърка очите си. Във всеки друг ден би се изсмял на думите на баща си и би отишъл да спи. Дънкан беше луд; болестта разяждаше разсъдъка му от четиридесет години. Ето и доказателство за лудостта му — той звучеше, сякаш вярва в тези глупости. Мога да го попитам дали наистина вярва — помисли си Хари. — Но какво значение има това? Той си е луд, независимо дали вярва, или не.

Вътрешният му диалог беше прекъснат от тихото мърморене на домашния компютър на Аби; скритите му колони бяха насочили дигитално звука така, че звучеше, сякаш някой шепне над рамото на Хари.

— Хари, тревога. Неоторизирано превозно средство се приземява на поляната в предния двор.

Стомахът на Хари се сви, сякаш се намираше в безтегловност.

— Аби, разпознаване на неоторизираното превозно средство. Изпълнявай.

— Хари, неоторизираното превозно средство се самоидентифицира като затворническа кола на Социалната полиция.

Хари погледна към книгата в ръцете си и потрепна, сякаш тя го изгаряше. Побърза да я върне на рафта.

От друга страна — помисли си той вцепенено, — това, че е луд, не означава непременно, че греши.

5.

Хари се облегна нервно на касата на предната врата на Аби, загледан безизразно в небето, докато социалните полицаи товареха Дънкан с болничното му легло в затворническия микробус. Брадли промърмори нещо наблизо, но Хари не го чу заради бученето в ушите си — звука от изгарящия му живот. Пръстите му се разтвориха и смачканата съдебна заповед падна върху мраморните плочки на пода.

Това можеше да се очаква.

Шибаният Вило…

Кучият син беше натопил баща му.

Той беше предал на Социалната полиция книгите на Хари — същите онези, които пазеше в сейфа си в имението Сангре де Кристо. Тъй като беше Незает, свидетелството му, че е получил запечатаните кутии от Хари, без да знае какво е съдържанието им, беше прието за достатъчно доказателство за изправяне пред Социалния съд. Така че сега към обвиненията на Хари беше прибавено и притежание на забранени материали.

Вероятно дори и Вило не беше предвидил страничния ефект от тази история: на Социалната полиция ѝ бяха стигнали само няколко часа, за да намери съдията, преразгледал присъдата на Дънкан за подривна дейност. Хари не можеше да вини за това Вило — той сам си беше виновен. Отдавна трябваше да изгори тези шибани книги. Този път на Дънкан нямаше да му се размине само с лагера.

Щеше да нахлузи хомота.

Социалният лагер „Бюкянън“ изискваше да се плаща издръжката на обитателите му, включително внушителен аванс. Те не приеха поръчителството на Хари, а той вече нямаше спестявания, защото всичко беше отишло за гаранцията му, не можеше и да тегли кредит.

— Колко дълго? — промърмори той. — Колко дълго мислиш, че ще изкара?

Брадли поклати глава.

— Той сигурно дори няма да преживее операцията по киборгизирането.

— Да…

— Но ако издържи операцията — кой знае? Той не е подходящ за физически труд, така че ще го изпратят да обработва данни. Може да издържи с години… — Брадли се изкашля извинително. — Макар че вие… ъъъ… едва ли му пожелавате това…

— Да — рече Хари. — Да, знам.

Парализиран, той се облегна на вратата. Не можеше да реши кого да убие първо: Шанкс, Вило или себе си.

Дънкан обърна глава към Хари. Не можеше да говори — гласовият му синтезатор лежеше на пода на стаята му, смазан от обувката на едно сопи — но му махна със сгърчената си ръка. Докосна главата си, леко я потупа, после прекара изкривените си от артрита пръсти по блещукащия хром на рамката на леглото си. Хари го разбра. „Наведи глава и пълзи към светлината.“

Гледката пред очите му се замъгли от потеклите сълзи.

Вратите на микробуса се затвориха след Дънкан като челюсти. Сопитата ги заключиха и се качиха в кабината. Микробусът излетя. Хари го проследи с поглед как се превръща в искряща точка на фона на нощното небе.

— Сбогом, татко — прошепна той.

Предполагам, че сега съм неуязвим — помисли си той вцепенено. — Няма какво повече да загубя освен живота си. Животът ми? Нека го взимат.

— Аз… ъъъ… — започна неловко Брадли. — Можете ли да ми отпуснете няколко дни или седмица, докато си намеря ново място?

Хари се намръщи и Брадли смутено сведе поглед.

— Имам предвид — изрече той бавно — сега се оказва, че съм без работа, нали?

— Да — каза Хари. В сърцето му не беше останало място да се занимава с проблемите на Брадли. — Предполагам, че да.

С приведена глава Брадли тръгна бавно към кухнята.

Хари изсъска на себе си през зъби. Нямаше защо да си излива гнева върху болногледача; Брадли се грижеше за Дънкан от години и се справяше наистина добре.

— Брад — извика Хари подир него, — можеш да останеш колкото се наложи. Тоест, мамка му, бих те наел да се грижиш за къщата, само че… — Той разпери безпомощно ръце и сви рамене. — Сега осъзнах, че нямам с какво да ти плащам.

— Благодаря — отвърна болногледачът тихо. — Благодаря, Хари. Наистина ли не искате да похапнете?

Хари затвори очи. При мисълта, че може да пъхне нещо в устата си, вътрешностите му се свиха.

— Не тази вечер. Смятам да се кача горе и да си пообщувам с някоя бутилка скоч.

Брадли кимна безмълвно и се скри в кухнята.

Хари постоя в антрето на Аби още една дълга минута, вслушвайки се в тишината. Брадли също вече почти си беше тръгнал; не беше останал никой.

Фейт. Дънкан. Шана.

Каин.

Студеният мраморен под, класическата неукрасена стълба към балкона на втория етаж, разкошната червена черга — всичко му беше толкова добре познато. Беше си мечтал за такова място толкова много години, преди да го построи, че всяка подробност се беше запечатала в съзнанието му. Никога не беше предполагал, че тук ще е толкова пусто.

А още не са минали двайсет и четири часа, помисли си той изумено. Само преди ден най-сериозните му проблеми бяха несигурният байпас, скрибуцащите крака и лошото настроение.

Господи.

Струваше му, че гърдите му ще имплодират към отворилата се вътре празнота.

Господи, какви ги забърках?

— Хари — промърмори Аби иззад лявото му рамо, — обаждане, висок приоритет.

Хари пристъпи машинално към най-близкия екран и натисна клавиша за приемане на повикването. Изобщо не му хрумна да откаже разговора; изпитваше странна, абстрактна благодарност към обаждащия се, който и да беше той, заради това че го беше отвлякъл от съзерцаването на руините на живота си.

Беше Тан’елкот.

Сигурно се обажда да позлорадства, помисли си Хари унило.

Бившият император носеше черен пуловер, над който проблясваше ремъкът на ампмод хамута му.

— Каин — рече той мрачно, — трябва да дойдеш веднага тук, в Екзозеума.

— Не си избрал подходящо време.

— Няма да имаш по-подходящо. Ако изобщо ти е останало време. Идвай. Веднага.

— Казвам ти, че… — Хари млъкна и се намръщи. — Не каза ли в Екзозеума? Ако си в Екзозеума, защо носиш ампмод хамута?

— По същата причина, поради която трябва да дойдеш тук веднага. Ти ме забърка в своята война, Каин. Трябва да поговоря с теб, преди да стана поредната ѝ жертва — и нямам много време.

— Какво? Не разбирам… — каза Хари. Чувстваше мозъка си като стар ръждясал двигател, стенещ, докато се опитва да заработи.

Очите на Тан’елкот припламваха мрачно.

— Наистина ли искаш да ти разкажа всичко по открита линия до дома ти?

Хари си спомни за тълпите от социални полицаи и охранители от „Синтек“, които се бяха мотали тук днес, и кимна.

— Разбирам, но…

— Не — избоботи Тан’елкот. — Ела веднага. Въпрос на живот и смърт е. Моята — и на Палас Рил.

Хари стисна очи и си пое дъх бавно, дълбоко и болезнено.

— Идвам — рече той. — Ще бъда на южния вход след десет минути.

6.

Осветени отстрани от аварийните лампи, изложбените зали на Екзозеума се бяха превърнали в зловещи пещери от черни сенки и мъждукаща светлина. Тан’елкот вървеше отпред, огромен и заплашителен като летящ танк, дебелите подметки на спортните му обувки пристъпваха безшумно по лъскавия паркет. Единственият звук беше от ботушите на Хари и той отекваше в далечните бетонни стени. Кожата на ръцете му беше настръхнала.

Тази гадост го плашеше.

Нещо го гризеше отвътре в стомаха: всичко тук изглеждаше не както трябва. И не само заради аварийното осветление зад мръсните панели от бронирано стъкло, не само защото нито един от екраните не се задейства, докато минаваха през залите; работата не беше дори в мъртвата тишина — най-дълбоката, която беше срещал на Земята — възцарила се след стихването на шепота на вентилационната система.

Той никога не беше виждал Екзозеума от височината на човешки ръст.

Простият факт, че за пръв път в живота си можеше да крачи през тези зали, го изпълваше с ирационален ужас.

При южния вход не можеше да се застави да прекрачи през прага. Стоя дълго време пред вратата, клатейки глава. Разбира се, Тан’елкот му каза, че нормалното за Отвъдие поле е изключено — и че менталното му зрение не може да долови дори мизерните струйки от Потока, които обикновено се виждат, — но така или иначе, Роувър все още беше в шибания Лос Анжелис. Мамка му, сигурно хората от Фенкона вече наддаваха за него.

— Защо се е изключило полето? — попита Хари. — И какво му е на електричеството?

Тан’елкот го изгледа раздразнено.

— Ти си проклетият управител — изръмжа той свирепо. — Щом ти не знаеш, откъде да знам аз? Последвай ме.

Хари с голямо усилие се застави да прекрачи през прага. Той знаеше, просто знаеше, че е достатъчно да направи още една крачка в Екзозеума, и ще рухне, парализиран и безпомощен, в краката на Тан’елкот. Бившият император прояви към него точно толкова съчувствие, колкото и беше очаквал.

— Е, добре, нека тя умре — рече той студено, после се обърна и закрачи нататък.

След секунда Хари го последва. Но все още не се чувстваше уютно да крачи там, където винаги беше минавал с инвалидна количка.

Отпред Тан’елкот зави по галерията, водеща към залата на Каин и към собствения му апартамент. Хари го следваше, вслушваше се в ехото и разтриваше ръцете си, за да успокои настръхналите косъмчета.

— Ще ми кажеш ли… — попита той, инстинктивно шепнейки. Усети се и се закашля, после повтори по-високо: — Ще ми кажеш ли изобщо какво става?

Тан’елкот спря. Гърбът му изглеждаше като широка черна стена, заела половината от ширината на галерията.

— Не го ли надушваш?

Тази химическа миризма, която прорязваше носа му, устата му, гърлото му… той я разпозна. Това беше консервиращият газ от клетката на Бърн… само че беше по-гъста, по-силна, много по-плътна. До момента Хари я беше надушвал само в близост до клетката. Космите на врата му настръхнаха.

Той надникна иззад широкия гръб на Тан’елкот; ужасяваше се от онова, което очакваше да види, но трябваше да погледне.

Клетката на Бърн беше пуста. Тя стоеше на пиедестала си под арката на изложбената зала, празна като погледа на труп.

Вътрешностите на Хари сякаш се разпаднаха на ледена вода, която изтече в краката му. Той не можеше нито да помръдне, нито да заговори — боеше се дори да завърти глава, защото с ирационална увереност знаеше, че веднага, щом погледне, ще види Бърн, дебнещ го в сенките с приготвен за удар Косал, и ще започне да пищи като откраднато бебе.

Мъртвите не стават от гроба, убеждаваше себе си Хари. Той беше забил ножа в черепа на Бърн и бе изкормил мозъка на кучия син. Нямаше по-сигурна смърт от това.

След като си повтори тези думи няколко пъти, вече можеше да диша по-спокойно.

— Добре — рече той, когато реши, че най-сетне може да се довери на гласа си. — Виждам това. А сега ми обясни какво означава. Кой може да е откраднал тялото на Бърн?

Тан’елкот се обърна. Половината от лицето му беше залята от аварийното осветление, другата половина беше потънала в сенките.

— Службата за безопасност на Студията. Твоите собствени охранители, Каин.

Хари се намръщи. Тази история никак не му харесваше и знаеше, че тепърва ще става още по-зле.

— Вечерта след затварянето провеждах обичайните си изследвания — продължи Тан’елкот, — подготвях си урока за семинара по Приложна магия, когато чух шум. Петима охранители отваряха клетката. Поинтересувах се какво правят — напълно невинно, длъжен съм да отбележа, тъй като предположих, че изпълняват твои нареждания. В отговор те ме арестуваха и ме пуснаха едва преди половин час.

— Когато ми се обади?

— Да.

Тан’елкот тръгна бавно, сякаш дълбоко замислен, по коридора и спря пред празната клетка. Сложи огромната си длан върху бронираното стъкло като любовник, взимащ си довиждане с момичето си през стъклото на колата, и приведе глава за миг — но не от умора или от болка. Докато Хари стигне дотам, бившият император вече беше седнал на пиедестала, бе облегнал лакти на коленете си и бе събрал върховете на пръстите си.

— Първата ми мисъл — продължи да говори Тан’елкот — беше, че това е някой от твоите номера — че се опитваш да ме уязвиш, като оскверниш трупа на най-верния ми слуга. Като че ли онова, което вече му причини, не е достатъчно!

— Хей, не се опитвай да ме свържеш с тези гадости! — рече Хари. — Слагането на този труп на показ е идея на Уес Търнър.

— Детинско извъртане — отвърна мрачно бившият император. — Това престъпление е извършено от компанията, която ти е работодател. Не можеш да оправдаеш себе си, като кажеш, че „шефът те е накарал да го направиш“. Същността на твоите господари никога не е била тайна за теб и въпреки това продължаваш да прибираш парите им и да се наслаждаваш на статуса си, с който са те купили. Ти си не по-малко виновен от тях.

— Ти искаш да спориш с мен за морал? Ти? Та ти си единственият кучи син от онези, дето съм срещал, който е убил повече хора от мен! — процеди Хари през зъби. — Та какво за трупа?

— Да. — Тан’елкот издържа яростния поглед на Хари. — Скоро осъзнах, че това не е твое дело. Ти си ходеща катастрофа от библейски мащаби; подобна дребнава отмъстителност не ти е в стила.

— Изобщо не ми пука как си разбрал, че не съм аз. Вече знам, че не съм аз, мамка му. Въпросът е: кой е?

— Това не е главният въпрос; крадците бяха охранителите на Студията и действаха по заповед отгоре. Кой точно е дал заповедта, не е толкова съществено — това е подробност. Главният въпрос е за какво им трябва тялото.

Хари стисна зъби, потискайки желанието си отново да строши носа на кучия син.

— Тан’елкот — процеди той, — дори в добрите си дни не се отличавам с особено търпение. А днес не ми е от най-добрите дни. Зарежи тия шибани игрички!

— Хубаво. — Той се изправи и се извиси над Хари, откроявайки се на фона на аварийното осветление. — Мога да ти кажа точно за какво му е на Студията тялото на Бърн.

— Господи, надявам се да е така.

— Искат да го използват, за да убият Палас Рил.

Докато гледаше нагоре към скритото в сенките лице на Тан’елкот, Хари почувства как силата изтича от коленете му сякаш през кранове в петите.

— Не разбирам — изрече той вцепенено.

— Според мен е очевидно. — Тан’елкот тръгна нататък през Залата на Каин, насочвайки се към апартамента си. — Студията открадна Бърн. А Палас Рил е единствената, която може да попречи на плановете на Студията относно моя свят. — Гласът му кънтеше между каменните стени. — Бърн беше най-големият майстор на меча през своята епоха, а може би и през всички епохи. Бойните умения — както и всеки друг вид физически умения, дори ходенето и говоренето — зависят от състоянието на рефлексите. Вдигнатият от гроба труп на Бърн ще притежава същото майсторство, дори и лишен от висшите когнитивни функции, управляващи тактиката. И разбира се, заедно с трупа му те са взели и Косал.

Хари, който беше тръгнал подир него, внезапно застина; при тези думи гърбът го заболя свирепо.

Сцената от восъчни фигури насред залата изобразяваше точно този момент в горещия анхански ден преди седем години на Стадиона на победата. Високо отгоре се бяха сплели в божествен сблъсък фигурите на Ма’елкот и Палас Рил. А в центъра на сцената Каин, хванал ножовете си в ръце, се хвърляше към меча в ръката на Бърн.

Ако в Екзозеума имаше електричество, сцената щеше да се осветява от бялото сияние, излъчвано от фигурата на Палас Рил. Сега, в прорязания от черни сенки полумрак, сцената живееше свой странен, кошмарен живот. Мракът беше скрил жиците, придържащи фигурите; за един дълъг миг на дезориентация Хари не можеше да разбере дали стои отстрани и наблюдава сцената, или е скочилата към меча фигура вътре в нея…

… и за момент отново усети зловещото вибриране на зъбите си, когато тресящото се острие на Косал разсичаше като масло гръбнака му…

Потърка главата си, сякаш по този начин можеше да вкара порция здрав разум в черепа си, и изръмжа на себе си, че трябва да се вземе в ръце.

— Вдигнатият от гроба труп?

Тан’елкот спря до вратата и въздъхна като вбесен от студента си преподавател.

— Трябва ли да ти обяснявам всяко отделно звено в тази верига от разсъждения? Ето, по-просто казано: Палас Рил — Чамбарая — е богиня на живота. Нито една жива твар не може да се промъкне до нея незабелязана, както и да се маскира. От друга страна, ако мощно магическо оръжие се управлява от нежива твар… Нужно ли е да продължавам?

Лицето на восъчното изображение на Бърн като че се помръдна сред черните сенки. Стъклените очи проблеснаха зловещо и сякаш преместиха поглед от восъчния Каин към Палас Рил по-горе. В този съдбовен миг — най-знаменития миг от най-знаменитото приключение на всички времена — Каин се беше нахвърлил върху меча на Бърн, защото това беше последната му надежда за спасяването на Палас Рил.

Гърдите на Хари се изпълниха с безсилен гняв.

Разбира се — помисли си той. — Разбира се, в това има логика.

Хората, които стояха зад всичко това, биха могли да изберат който и да е труп за оръжието си; на тях дори не им трябваше да изравят труп — биха могли да наемат един от ходещите мъртъвци в Лабиринта на Анхана. Вместо това те бяха взели Бърн. За да знае Хари какво ще последва.

За да знае, че не може да направи нищо, за да го спре.

В лошите стари времена, когато двамата с Шана не бяха способни да си кажат дори дума, без да се разрази скандал, тя постоянно го обвиняваше в това, че е маниакално обсебен от себе си; обичаше да му напомня, че едно или друго нещо няма нищо общо с него. „Не всичко в този шибан свят се върти около теб!“

Да, може би — помисли си той. — Но не и в този случай. Не знам защо или как, но в това няма никакво съмнение. Всичко е заради мен.

Бяха му казвали: най-ценното умение на успешния Администратор е да знае кога да не прави нищо.

Точно както баща ми — не умея да си държа затворена шибаната уста.

— Както знаеш, не съм особено голям почитател на Палас Рил — каза Тан’елкот, докато вадеше ключовете си — нормалното за Отвъдие поле парализираше ключалките с разпознаване на отпечатъците толкова ефективно, колкото ѝ байпасът на Хари; всичко вътрешни врати в Екзозеума се отваряха с обикновени ключове. — Въпреки това тя е единственият щит между моите Деца и господарите на този… на този култ към смъртта, който наричате Студията. Има ли нещо, което можеш да направиш?

Хари поклати глава, усещайки в устата си вкус на желязо и горчива пепел.

— Само да можех да ѝ изпратя съобщение по някакъв начин… Тя може да се справи с всичко, ако е подготвена за него. — Той разпери ръце безпомощно. — Но Студията ме изпревари и тук.

Той вече усещаше вкуса на поражението. Беше получил твърде много удари от твърде много различни посоки. Вече губеше.

Тя щеше да умре.

При чесмод капсулата ѝ беше казал: „Ако попаднеш в беда, този път няма да мога да дойда да те измъкна.“

Как можа да стигне до това положение — да се чувства толкова безполезен и виновен?

Главата го болеше; той притисна длани към слепоочията си и замижа. Сякаш около черепа му имаше метална лента, която се затягаше все повече и повече — във всеки момент костта му можеше да се пръсне, изпращайки мозъка му навън през очните ябълки.

— Ще направя каквото мога, но първо… — Тан’елкот махна с ръка към аварийното осветление и сенките, обгърнали Екзозеума, — първо ми трябва място, където да живея. Акумулаторите на тези ваши хамути си имат свой предел. Амплитудният разпад — както си ми напомнял много пъти — е крайно неприятна смърт.

— Къде смяташ да отидеш?

Тан’елкот сви рамене.

— Моите произведения имат успех сред Незаетите — някои от тях имат трезори с нормално за Отвъдие поле, като онзи, който ти поддържаш в Аби, само че по-големи, за съхраняване на артефакти, доставени от Актьори на Земята. Сигурен съм, че не един от тях ще се съгласи да ме приюти, докато тази ситуация — още едно махване с ръката — не се разреши.

Той се обърна към вратата на апартамента си.

— Само да взема резервния си хамут — и ще съм готов за тръгване.

Той отвори вратата — и из целия Екзозеум се разля светлина.

Хари подскочи, сякаш до него е ударила мълния. Отгоре фигурата на Палас Рил пламна като ядрена горелка и имитацията на сила на имитацията на Ма’елкот свърза телата им чрез огнена струя. Хари стисна зъби, докато сърцето му отново не заби нормално.

— Изглежда, в края на краищата няма да ти се наложи да се местиш — каза той.

— Не ставай идиот — отвърна Тан’елкот, скривайки се в апартамента.

Хари пристъпи към вратата.

— Но щом електричеството се върна…

Тан’елкот стоеше при бюрото си, с гръб към Хари.

— Ти все още ходиш.

Гласът му беше изпълнен с изгарящо презрение.

— Аха. — Хари се намръщи замислено, отстъпвайки от вратата. — Но в това няма никакъв смисъл, мамка му!

Генераторът на нормалното за Отвъдие поле в Екзозеума се подсигуряваше от собствената електрическа мрежа на Студията — не беше възможно токът да се върне, а полето — не.

Всъщност нямаше никаква причина и самото проклето електричество да се изключи. Нали имаше резервен генератор, а дори и той да излезеше от строя, Екзозеумът би се включил към градската електрическа мрежа — събраната в него колекция беше уникална и много от експонатите адски бързо щяха да бъдат подложени на амплитудно разпадане, ако електричеството не се върнеше. Ако Хари не го отвличаха събитията от изминалия ден, веднага щеше да разбере: единствената причина да се изключи електричеството можеше да бъде спирането на полето.

Но за какво му е на някого да прави това? Дали той не беше просто параноик, или наистина намирисваше на саботаж? Въпросът не е дали съм параноик — помисли си той, — а дали съм достатъчно параноичен.

Сега електричеството се беше върнало, но полето го нямаше…

Хари погледна намръщено към пода.

— Каква е тази гадост?

Спортните обувки на Тан’елкот оставяха върху килима в зоната на „гостната“ му отчетливи следи на места, където се стелеше някакъв сребрист прашец, наподобяващ небрежно разсипан пестицид.

— Каква е тази прах, по дяволите? — поинтересува се Хари зад гърба на Тан’елкот. — Вече с мрамор ли работиш?

— Аха — потвърди разсеяно Тан’елкот, докато прелистваше старинен бележник от хартиен листове, който беше измъкнал от чекмеджето на бюрото си. — Но това не е мраморна прах — моето пневматично длето я засмуква и я изхвърля навън. Вдишването на мраморна прах води до няколко различни увреждания на белите дробове, както и до хронични разстройства, така че въпреки пневматичното длето по време на работа използвам дихателен апарат. А, ето го! — възкликна той доволно, сочейки нужното място в бележника с пръста си с размер на наденица. — Ренци Доул. Той има няколко от творбите ми и няколко пъти ме е канил на гости в Кауай. И — което е най-важното — той не е приятел със Студията.

Хари кимна не по-малко разсеяно. Той знаеше всичко за Незаетия Доул — неговата покойна леля дълги години беше патрон на Шана. Ренци Доул беше един от най-недолюбваните от Хари хора; Незаетият беше нарушил изричните инструкции в завещанието на леля си и беше прекратил патронажа над Шана.

Но сега Хари го тревожеше нещо друго — една мисъл, която беше неясна, мъглива, още неоформила се напълно; мозъкът му беше отвикнал да се подлага на такива натоварвания.

— Ъъъ, Тан’елкот? — започна Хари неуверено.

Защо му е на някого да включва електричеството, а не нормалното за Отвъдие поле?

Явно за да бъдат използвани някакви прибори, изискващи за работата си електричество и земните физични закони. Нещо електронно. Като терминалите.

— Тан’елкот — повтори Хари. — Не се обаждай.

— Не ставай смешен. Какъв избор имам?

В нормалното за Отвъдие поле не действа никаква електроника — дори устройствата за разпознаване на глас в електронните ключалки.

— Казвам ти — повтори Хари по-силно и по-уверено, — не го прави. Трябва да ме послушаш.

Той пристъпи към бившия император така, сякаш се канеше да го отдръпне от бюрото насила.

Чиповете за разпознаване на гласа се използват не само в електронните ключалки или за ограничаване на достъпа до места в мрежата; с тях може да се активират почти всякакви устройства…

— Глупости — каза бившият император, натискайки бутона на микрофона.

… като детонатори.

— Не го прави!

— Ирида — продължи Тан’елкот, — свържи ме с…

Остатъкът от фразата му беше заглушен от чудовищен гръм.

7.

Взривната вълна изхвърли Тан’елкот назад към Хари и двама се проснаха на пода като ударени от бърз влак. Хари като че ли изгуби съзнание за няколко секунди. Когато се свести, беше на четири крака. Тръсна глава; в ушите му така бучеше, че чак го боляха зъбите. Някакъв гъст сивкав газ прогаряше гърлото му и изкарваше от белите му дробове мъчителна кашлица. На мястото на прекрасното бюро на Тан’елкот беше останало само огнище с височина до коленете — от напоеното с лак дърво се вдигаше гъст черен дим, но не това тревожеше Хари.

Тревожеше го, че тук беше светло.

Бялата светлина беше болезнена — тя ставаше все по-ярка и по-ярка, докато на Хари не започна да му се струва, че забиват пирони в очните му ябълки. Със светлината дойде жегата — изгарящ полъх, сякаш срещу лицето му е включена кварцова лампа.

Целият апартамент беше в пламъци.

Дори каменният под гореше — разширяващи се кръгове от бял огън сипеха искри до самия таван. В центъра на всеки от кръговете имаше тлеещо парче дърво — разпръснатите навсякъде от взрива пламтящи отломки от бюрото. Съскащите кръгове пълзяха бавно като концентрични окръжности върху повърхността на езеро, но камъкът под тях сияеше червено-бял като шлака, извадена от горяща пещ.

Тази шибана прах…

Някой нарочно я беше разпръснал навсякъде из проклетото място. Термит — може би магнезиево съединение, а може би нещо ново, за което още не беше чувал; нямаше значение какво точно представлява. Важното беше да успее да се махне оттук.

Закривайки носа и устата си с ръкав, Хари запълзя към Тан’елкот. Гигантът лежеше по гръб, разперил ръце, в несвяст. Черният му пуловер беше разкъсан на парчета, гръдната пластина на ампмод хамута му приличаше на предницата на катастрофирала в пилона на мост кола. Лицето му беше обгоряло, веждите му бяха изпепелени, а косата му тлееше и пушеше.

Цяла вечност — поне пет секунди — Хари се опитваше да напипа пулс между трахеята и масивните жили на врата на Тан’елкот; не беше чак толкова сантиментален, че да допусне да се подпали, докато спасява труп.

Едно, две, три, четири… кучият му син все още беше жив! Сега на Хари му оставаше само да измисли как сто и седемдесет фунтов мъж в не най-добрата си форма може да измъкне оттук почти три пъти по-тежък гигант. Това ще е гадно, помисли си Хари.

Той хвана Тан’елкот за глезените и започна да го дърпа към вратата, но веднага, щом надигна глава, димът го задуши и му потекоха сълзи. Наложи се да пълзи на четири крака, странично, а меките му обувки се плъзгаха по пода — в най-добрия случай можеше да се каже, че напредва бавно.

Тихото бучене започна да прераства в грохот и сега Хари разпозна звука — в Екзозеума ехтеше сирена, но това не беше пронизващият вой на противопожарната аларма.

Беше кънтящият рев на охранителната сигнализация.

— Мамка му! — Хари се метна към вратата — тъкмо навреме, за да види как спускащата се решетка изминава последните инчове до пода.

Охранителната аларма продължаваше да пищи, но противопожарната така и не се включи — значи не можеше да очаква никаква помощ от противопожарната система на Екзозеума. Както и от противопожарната служба на Сан Франциско. Решетката беше от заварени половининчови звена от закалена стомана — нямаше начин да се премине през нея, без да се използва горелка или хидравличен крик, а прозорците на втория етаж със сигурност бяха заключени.

— Е, сбърках — промърмори Хари, докато се давеше от дима и бършеше сълзите от смъдящите си очи. — Това вече е гадно.

Макар че огнените кръгове върху пода се разширяваха, готови да се слеят, димът не ставаше по-гъст — когато вдигна глава, Хари видя как кълбата дим се вдигат нагоре по стъпалата, сякаш отворът най-отгоре на стълбището е димоотвод.

Ами да — там трябваше да има вентилатори, засмукващи парите от разтворителите и мраморната прах. Но нямаше да могат да избягат оттам — Екзозеумът беше свързан с външния свят чрез отвори, по-малки от един фут в диаметър, и преградени с плътна решетка — това по някакъв начин беше необходимо за поддържането на нормалното за Отвъдие поле…

Куполът, съобрази Хари. Там нямаше решетка — краищата на бронираното стъкло на купола бяха вградени в камъка на покрива. То не можеше да се разбие с голи ръце, но на третия етаж беше ателието на Тан’елкот. Което беше пълно с инструменти.

Ала дотам водеше адски високо стълбище, по което се стелеше токсичен дим, а проклетите крака на Хари едвам кретаха.

В гърлото му заседна поредната порция от същия този дим и след като се изкашля, Хари усети вкуса на кръв. Тан’елкот беше споменал нещо за дихателен апарат; това накара Хари да вземе решение.

Той отново сграбчи Тан’елкот за глезените, пое си дълбоко дъх, огледа се, за да се ориентира, замижа, задържа дишането си и помъкна гиганта към стълбището. Жегата изсмукваше силите му. Едва успяваше да влачи бившия император по пода и изобщо нямаше никаква представа как ще издърпа тази четиристотинфунтова горила до третия етаж.

Остави го на първото стъпало — с глава на пода, където има най-малко дим — и хукна нагоре.

Димът пареше очите му и още преди да измине половината път до втория етаж, вече не виждаше нищо заради сълзите. Давейки се от кръвта и слюнката си, той се облегна на парапета, но се взе в ръце и продължи да върви нагоре, облягайки се на парапета и напъвайки непослушните си крака. Когато стигна на втория етаж, влезе в спалнята на Тан’елкот, където въздухът беше по-чист, полегна за малко, колкото да си поеме дъх, и отново се изправи на крака.

Затвори очи и изкатери последния отсек от стълбището, задържайки дъха си. Когато влезе в ателието, от хипоксията му се виеше свят и коленете му бяха омекнали. Но на скелето край недовършените творби забеляза дихателния апарат на Тан’елкот и побърза да го нахлузи.

Отне му поне десет секунди, за да започне просто да диша; въздухът постъпваше бавно и тегаво през регулатора, но беше чист и това го правеше по-сладък и от вино. Скоро запотеното стъкло на маската се изчисти и той вече можеше да се огледа.

Веднага му хрумна половината от решението: над отвора в пода беше монтиран кран, с помощта на който Тан’елкот качваше на третия етаж материалите — стомана, бронз и огромни блокове мрамор.

Това беше само половината от решението, защото дихателният му апарат беше само един. Бавното изкачване на Тан’елкот през колоната от отровен дим щеше да го задуши; ако пък Хари оставеше дихателния апарат на Тан’елкот, едва ли щеше да успее да се изкачи за втори път до проклетия кран… а отдолу вече идваше такава горещина, че Тан’елкот и без това скоро щеше да изгори. Това, от което се нуждая, е скорост — помисли си Хари. — Скоростта е решението.

Той си повтаряше тази мисъл като някоя мантра на Доктор Сюс и изведнъж видя отговора. Огромната незавършена статуя зад хидравличното скеле…

Идеята дойде при него цялостна, напълно оформена и толкова дръзка, че Хари се изсмя; защото статуята стоеше върху ниска квадратна количка с колелца.

Той завъртя рамото на крана така, че да увисне над отвора в пода, и махна стопера на макарата, така че кабелът започна да се развива надолу. Остави го да се развие повечко — не можеше да види първия етаж заради дима, а никак не му се искаше, като слезе, да открие, че краят не е спуснат достатъчно ниско. Ала Тан’елкот — винаги много предвидлив — беше отбелязал нужното място на кабела с цветна лепенка; Хари разви още малко и реши, че е достатъчно.

Пневматичното длето на Тан’елкот, заредено максимално с гориво, лежеше на хидравличното скеле. Хари скъса вакуумния маркуч на длетото и избута количката със статуята до крана. Отряза с длетото няколко метра кабел от макарата и завърза мраморните ръце на статуята със свободния край на кабела, като направи обикновен възел. Обиколи още веднъж статуята, като махна стоперите на четирите колела, и всичко беше готово. Отстъпи крачка назад, за да огледа още веднъж всичко и да се увери, че идеята му ще проработи… и застина, широко отворил уста под дихателната маска.

Фигурата, която се оформяше от мраморния блок, беше на съвсем обикновен, консервативно изглеждащ мъж на средна възраст. Нещо в структурата на мраморните коси подсказваше наличието на побеляване, линията на челюстта беше започнала да омеква. Но това, което порази Хари, беше изражението на лицето на статуята; в очите имаше някакво тъжно познание, някаква меланхолия, клоняща към отчаяние. Това беше изображение на човек, който знаеше много добре, че е изгубил надеждите и възможностите на младостта и не е намерил с какво да ги замени — и сякаш се е примирил с това. Човек, уютно устроил се в позицията на губещ.

Мамка му — помисли си Хари. — Това съм аз.

Върху мраморния блок с черен восъчен молив с едрия почерк на Тан’елкот беше написано: „Цар Давид“.

Не разбирам.

Дали не грешеше? Дали това не беше случайно сходство?

Но не — наоколо по скелето бяха окачени десетки черно-бели разпечатки — като се започне с първите рекламни плакати на Каин и се стигне до кадрите от камерите за наблюдение на Студията, където Хари беше изобразен от всеки възможен ъгъл във всяка възможна поза.

Какво става тук, по дяволите?

Пореден облак дим изплува пред очите му и го върна към реалността, напомняйки му за неотложните проблеми. Щеше да се безпокои за проклетите скулптури на Тан’елкот, когато спасеше живота на кучия син.

Той хукна към стълбите и се спусна с бясна скорост по парапета. Пресече мълниеносно втория етаж и отново скочи върху парапета — пламъците отдолу вече се доближаваха все повече и повече до проснатия на земята Тан’елкот. Хари се приземи някъде близо до него. Бившият император дори не беше способен да го погледне; той кашляше кръв и се опитваше да предпази очите си от дима.

Кабелът висеше точно по средата на отвора към горните етажи; няколко метра от него бяха попаднали в огъня и вече тлееха. Хари прескочи сипещия искри огън, подхвана кабела под мишница и веднага скочи в обратна посока.

Въпреки че контактът му с нагорещения камък беше съвсем кратък, обувките му пламнаха. Той побърза да ги изхлузи от краката си, но пламъкът вече се беше прехвърлил върху поръсения му с прах панталон, а след миг обхвана и ризата. Той изруга и хвана кабела със зъби, докато се опитваше да смъкне горящите си дрехи. От плътта му се вдигаше дим като от месо върху скара.

Няма проблем — помисли си той. — Важното е да се измъкна оттук, преди да изгубя съзнание.

Вече гол, той хвърли горещия край на кабела към Тан’елкот. Бившият император се опита да се надигне в седнало положение, мърморейки за това, че нещо се е объркало, че не би трябвало да става така.

— Ако започнем да изясняваме какво би трябвало да се случва — изрева Хари изпод маската, надвиквайки бученето на пожара, — и двамата ще умрем тук. Дръж!

— Дрехите ти… — промърмори вцепенено Тан’елкот. — Ти си гол.

— Сега разбрах защо всички те смятат за гений — рече Хари. — Не мърдай.

Той бързо прекара кабела под мишниците на бившия император.

— Какво…? Какво правиш? Този огън… какво? Това боли…

Хари се усмихна мрачно, докато затягаше възела.

— Аха.

Тан’елкот се закашля, пръскайки кръв. По лицето му потекоха сълзи.

— Какво правиш?

— Спасявам ти живота. Чувал ли си за един тип на име Батман?

— Батман? — Бившият император се намръщи, сякаш не можеше да фокусира погледа си. — Не разбирам.

— Сега ще разбереш — обеща Хари и скочи във въздуха. Увисна на кабела, свил крака.

Високо горе опънатия кабел подкара „Цар Давид“ заедно с количката към ръба на пода.

Статуята достигна до парапета и се наклони. За един ужасен миг на Хари му се стори, че е преценил неправилно центъра на тежестта на скулптурата, но тя продължаваше да се накланя като пияница, изгубил равновесие. За половин секунда увисна на парапета… и се прехвърли през него.

— Потегляме! — извика Хари.

Статуята се понесе надолу като скала в пропаст.

А Хари и Тан’елкот се изстреляха нагоре.

Скулптурата падаше, удряйки се в стълбите и заплашвайки да се оплете в кабела. Хари изруга, съобразявайки, че мраморният блок се носи право към него като гигантска мухобойка.

Е, добре, не го обмислих както трябва…

Той размаха крака като състезател по овчарски скок и в последния момент се отблъсна от ръба на падащата количка — сърцето му се сви, когато мраморният му двойник прелетя покрай тях и изчезна в кълбата дим отдолу.

Те изскочиха на равнището на ателието и Хари се хвана за рамото на крана, а статуята се стовари на каменния под и се разби на парчета. Хари се държеше с едната ръка за крана, а с другата стискаше кабела, очаквайки Тан’елкот да полети надолу като камък. Стисна зъби от болка, когато тежестта на бившия император опъна въжето надолу и то проряза ръката му до костта…

Но когато Хари беше изритал количката, двамата се бяха залюлели като махало; и засилката на Тан’елкот беше достатъчно голяма, че да успее да се улови за парапета с масивната си ръка. След като Хари се убеди, че гигантът се държи здраво, той се спусна по рамото на крана и му помогна да се изкатери през парапета.

Конвулсивно кашляйки, с течащи сълзи по лицето и с димяща коса, Тан’елкот изрева яростно:

— Ти си… неспособен… да направиш нищо… по лесния начин!

— Млъкни и издърпай шибания кабел! — извика му Хари в отговор. — Още не сме се измъкнали!

Той докара хидравличното скеле — на което беше пневматичното длето — под купола и го нагласи така, че платформата му се вдигна максимално високо, почти до тавана. Качи се горе, взе длетото и го притисна към мястото, където бронираното стъкло се съединяваше с края на купола. Натисна спусъка и длетото забуча като пневматичен чук.

Работеше възможно най-бързо, опитвайки се да изреже в бронираното стъкло кръг, достатъчно широк, за да се промуши през него човек — налягането в резервоара спадаше бързо. Тан’елкот, кашляйки, се запъти към него, стиснал кабела в юмрука си. През това време длетото бучеше все по-слабо, докато съвсем не замлъкна.

Хари притисна рамо към изрязания в бронираното стъкло кръг и натисна силно. Със същия успех можеше да се опита да отмести планина. Тогава Тан’елкот го хвана за лакътя и го избута встрани; после хвана резервоара със сгъстен въздух, замахна и нанесе удар. Бронираното стъкло се покри с паяжина от дребни пукнатини.

Тан’елкот удряше отново и отново, следвайки линията, начертана от Хари. Лицето му стана първо червено, после мораво. Накрая удари за последен път — в самия център на кръга. Дискът от бронирано стъкло полетя навън с такъв звук, сякаш е капак на вакуумна кутия.

Хари накара Тан’елкот да излезе пръв, а после и самият той се измъкна с помощта на бившия император, като внимаваше да не се пореже на острия като бръснач ръб на дупката.

Щом се озова в мрачния хлад на покрива, Хари най-напред свали дихателната си маска и рухна до проснатия на покрива Тан’елкот. От отвора в стъкления купол към пълната луна струеше дим.

Ръцете на Хари трепереха. Вътрешността на дихателната маска беше омазана в кръв.

— Мамка му — промърмори той под нос. — Успях да го направя.

8.

Лежеше до Тан’елкот и усещаше как повърхността на покрива охлажда нагорещеното му тяло. Болката едва започваше, но той вече знаеше, че ще бъде тежко. И въпреки това в момента беше доволен да лежи под звездите и да се радва на усещането, че е жив.

— Защо? — попита Тан’елкот; гласът му беше плътен, сякаш се опитваше да потисне ридание. — Защо? Аз съм твой враг. Защо направи това?

— Не знам — отговори Хари. — Стори ми се добра идея в онзи момент. — Той се усмихна на гиганта с окървавените си устни. — Може би просто исках да чуя как ми благодариш.

Тан’елкот се извърна.

— Моят Давид — промърмори той. — О, моят Давид…

— Какво, жалиш шибаната си статуя? — Хари се надигна в седнало положение. — Твоят живот или статуята — кое би предпочел да спасиш?

Тан’елкот закри лицето си с длани.

— Един творец никога не бива да бъде изправян пред такъв избор.

— Никой не те е изправял пред него — напомни му Хари. — Никой не те е питал.

— А аз не съм те молил за помощ — промълви Тан’елкот с горчивина. — И затова няма да получиш моята благодарност.

Както си седеше и гледаше бившия император, Хари осъзна, че всъщност не се нуждае от благодарността му.

Стар, уморен, очукан от живота, полусакат…

Все още го мога.

Той се озъби на луната.

Все още го мога, мамка му!

Това усещане си струваше изгарянията.

— Хайде, размърдай се — подхвърли той рязко. — Завържи за нещо шибания кабел, за да можем да се спуснем от покрива.

Докато Тан’елкот завързваше кабела към зъбеца на направения във вид на крепостна стена покрив на Екзозеума и се спускаше надолу по стената, Хари Майкълсън оценяваше понесените загуби.

На Дънкан вече не можеше да му се помогне; Социалната полиция беше впила в него булдогските си челюсти и нямаше да го пусне, докато не му изпие кръвчицата. Фейт щеше да издържи; колкото и тежка да беше ситуацията ѝ, колкото и самотна и вероятно уплашена да беше сред чужди хора, тя не беше застрашена от непосредствена опасност. Шанкс не беше от онези, които биха изтезавали или убили безпомощно дете само за забавление; тя би изтезавала или убивала безпомощни деца единствено когато има изгода от това. Тан’елкот вече не се нуждаеше от помощ; беше предупреден срещу каква заплаха е изправен и можеше да се обърне за помощ към приятелите си Незаети.

А самият Хари…

Спасението му можеше да му струва нещо повече от собствения му живот.

— Спуснах се! — извика му Тан’елкот от тротоара долу.

Вместо отговор Хари се отдалечи от димящия купол към съседния, на няколко ярда разстояние; облегна се на него, притискайки длани към бронираното му стъкло, и погледна надолу през яркото сияние от фигурата на Палас Рил, към мястото, където восъчният Каин беше скочил към острието на восъчния Бърн. Беше преживявал този миг толкова много пъти през последните седем години, че сега не можеше да каже със сигурност дали у него са се съхранили собствените му спомени, или спомените за спомените; никога не беше имал куража да гледа куб със записа, за да си опресни паметта.

Но в едно нещо никак не се съмняваше: през онзи ден на пясъка, когато знаеше, че ще умре, беше по-близо до щастието откогато и да било.

Е, добре — помисли си той, гледайки восъчния Каин. — Добре. Сега разбирам.

Каин беше умрял на арената през онова горещо есенно пладне. През последвалите седем дълги години Хари не бе бил нищо повече от гниещия труп на Каин.

Майната му. Ако да умреш беше нещо специално, нямаше да позволяват на всеки да го прави.

— Спуснах се! — извика отново Тан’елкот отдолу. — Идваш ли?

Хари се приближи до ръба на покрива на Екзозеума. От паркинга между Студията и Екзозеума излизаха с рев колите на службата за безопасност, някъде отдалеч се чу и ревът на пожарна сирена. Той погледна надолу към Тан’елкот.

— Не си ме виждал — извика той, докато издърпваше кабела и го намотаваше на ръката си. — Не съм идвал. Измъкнал си се сам. Разбра ли ме?

— Какви ги говориш?

— Нямам време да ти обяснявам. Отивам да спасявам света.

Той издърпа кабела докрай и свали примката от каменния зъбец.

— Каин? — извика Тан’елкот отдолу.

Той едва не му отвърна машинално „Казвам се Хари, мамка му!“, но размисли. Застина за секунда абсолютно неподвижен, наслаждавайки се на усещането.

После се наведе над назъбения парапет.

— Да? — попита той. — Какво?

— Това е и мой свят, Каин — отвърна Тан’елкот. — Успех!

— Благодаря! — Той докосна слепоочието си, имитирайки козируване. — И на теб.

После се обърна и побягна към тунела, съединяващ Екзозеума и Студията.

9.

Парамедикът изскочи от линейката, преди още турбините да са забавили обороти; хвърли се към Тан’елкот направо през въздушната струя.

— Ранен ли сте, сър? — извика той, опитвайки се да надвика рева на турбините. — Нуждаете ли се от медицинска помощ?

— Да — отвърна Тан’елкот навъсено. — Но повече се нуждая от палмпада ти.

— Какво?

Тан’елкот стисна рамото на парамедика с гигантската си длан толкова неочаквано и мощно, че парализира волята на стреснатия мъж; той дори не се опита да помръдне, докато бившият император измъкваше палмпада от калъфката му. После Тан’елкот отблъсна мъжа назад и красноречиво му показа с поглед, че е по-добре да не се приближава.

— Видеовръзка — нареди той в микрофона. — Студия-две-пет-ренген-зулу-четири. Изпълнявай.

След миг върху малкия екран се появи похотливото налудничаво лице на Колбърг.

— Е?

— Нещата не са добре — изръмжа Тан’елкот. — На кой тъпанар сте поръчали тази задача? Едва не загинах — смъртната заплаха и за двамата не беше част от плана.

— Смъртната заплаха прави нещата да изглеждат убедително — каза Колбърг. — Не ме учете на това как работи развлекателният бизнес.

— Това не е развлечение.

— Разбира се, че е.

— Вашата некомпетентност едва не унищожи целия…

— Но сработи ли? — прекъсна го Колбърг нетърпеливо.

— Слушате ли ме, или не?

— Само страхливците и слабаците се оплакват от неща, които за малко не са станали — обяви Колбърг. — Той идва ли?

От ярост на Тан’елкот му се набръчка плътта покрай очите; той самият неведнъж беше правил подобни констатации в миналото и сега установи, че изобщо не е толкова приятно да ги чува от някой друг.

— Да — каза той бавно. — Каин идва.

10.

В Студията Хари установи, че приоритетните му кодове още са в сила. Влезе в безлюдната лечебница и обилно намаза изгарянията си с обезболяващ мехлем и изпи няколко хапчета болкоуспокояващи; помисли за момент, взе цяла опаковка от същите хапчета, две туби с мехлема и шишенце антибиотици с широк спектър на действие.

Мислят си, че са ме спипали — каза си той. — Мислят, че съм в капан.

Хвърли плячката си в една инвалидна количка, изкара я в коридора и тръгна към асансьора. Когато влезе в кабината, бързо напъха лекарствата в джоба за списания под страничната облегалка, защото самата седалка щеше да му потрябва след една-две минути.

Следващата му спирка беше трезорът с нормалното за Отвъдие поле на Студията.

Бронираната врата на трезора се отвори с тихото бръмчене на хидравличните механизми. Преди да влезе, Хари седна в инвалидната количка. Когато граничният ефект изключи байпаса му и накара краката му да се гърчат, той дори не обърна внимание на това; имаше да мисли за много по-важни неща.

Той си избра здрава кожена куртка и панталон, ботуши, които не му ставаха много добре — което, в края на краищата не беше чак толкова важно; когато не можеш да ходиш, няма как да ти излязат мазоли. Намери раница, оставена от фехтовач на име Мазрик, пълна с корави сухари, пастърма и сушени плодове, и заедно с нея взе и една манерка. В кесия, подшита към вътрешността на широк колан с два големи ножа в кании, откри пет златни рояла. След като бързо пребърка останалите дрехи, намери още три рояла, седемнайсет сребърни нобъли и две шепи медни монети.

Аз съм богат, помисли си той.

Задържа за момент монетите в шепата си, спомняйки си мрачно как някога Каин се бе гордял от факта, че макар и да е убиец, никога не е бил крадец. Нещата се променят, предполагам.

Изкара инвалидната количка от трезора, затвори вратата след себе си и отиде в гримьорната, за да презареди байпаса. Тъй като Роувър все още беше в Лос Анжелис, изпита известни трудности — наложи му се да се свърже по мрежата чрез палмпада си с контролния панел на Роувър и да изтегли съответните програми — но все пак успя да се вмести в три минути. Преди да излезе от гримьорната, облече и откраднатите дрехи. Сложи лекарствата в раницата заедно с манерката и монетите, които не се събраха в кесията на колана.

Докато си намъкваше ботушите, застина за миг, спомняйки си за проследяващата гривна около глезена си. Солидно изработената гривна само леко беше потъмняла по време на пожара. Диодът ѝ му намигаше като око, напомняйки му за всичко, което беше заложил.

Всичко, от което беше на път да се откаже.

Намигване: това е работата, за която заплати с краката си и самоуважението си, управител Майкълсън. Намигване: това е кастата, към която си проправяше път със зъби и нокти, Администратор Майкълсън. Намигване: това е всичко до последната проклета марка, което Каин е заработил за теб с кръв, пот и болка, смелост, гняв, победи и поражения. Намигване: ето я Аби, израснала от мечтите ти, съвършения символ на всичко, което си постигнал в живота си, единствения дом, който дъщеря ти някога е имала.

Хари обмисли това за секунда, после сви рамене.

Така или иначе, нищо от тези неща не ме направи щастлив.

Той измъкна ножовете от каниите. Огледа блестящите им, чисти и идеално наточени остриета, повъртя между пръстите си облицованите в кожа хладни и меки ръкохватки. Провери баланса им и реши, че могат да се хвърлят, макар и да не са идеални. Раздвижи ръце, изпъвайки раменете си, и изведнъж се развъртя — с такава скорост, че движението на остриетата не можеше да се проследи. После прибра ножовете, нагрети от топлината на дланите му, и задържайки за кратко длани върху топчетата на ефесите, си позволи почти да се усмихне. Спомените за отминалите дни бяха сладко-горчиви като случайна среща със стар приятел.

Спомни си за статуята на Тан’елкот „Цар Давид“. Видя отново отпуснатостта на мъжа на средна възраст, торбичките под уморените очи, аурата на удобно примирение. Ти — каза той на образа в съзнанието си, — изображение на Администратор Хари Майкълсън, управител на Студията в Сан Франциско, можеш да вървиш на майната си.

Уверен и силен, той прекрачи прага на гримьорната, но в коридора вече го очакваха.

11.

В момента, в който шоковата палка полетя към него, Хари вече беше загубил. Нямаше никакъв шанс, но това не го спря. Дори не го забави.

Палката изсвистя към него веднага, щом прекрачи прага на гримьорната. Рефлексът, служил му през целия живот, се задейства по-бързо от мисълта; ръката му сама хвана облечената в ръкавица китка на нападателя така, че палката пропусна целта си и се удари в касата на вратата. Хари удари противника си по лакътя и дръпна китката към себе си. Ставата на нападателя се пречупи, изпод огледалния шлем се чу стон.

Едва в този момент Хари съобрази, че е счупил китката на социален полицай — и още петима сопита преграждаха коридора. Нападението над социален полицай се смяташе за углавно престъпление.

Ако вече не бях прецакан — помисли си Хари, — щях много да се притесня.

Той отскочи назад, към вратата на гримьорната, където нямаше как да го нападнат повече хора едновременно, но сопито със счупената ръка увисна на него с цялата си тежест. И докато Хари се опитваше да го отблъсне от себе си, нечия палка го удари в гръбнака.

Точно по байпаса.

Краката му се подкосиха веднага и Хари рухна като чувал с риба, гърчейки се неконтролируемо. Единствено лявата ръка му се подчиняваше донякъде; той изрева и измъкна ножа от колана си, но застаналият над него социален полицай удари оръжието му с палката си. През острието влезе достатъчно заряд, за да разтресе ръката му и да го накара да изпусне ножа.

— Ударете го пак. — Това беше човешки глас, не дигитализираното бръмчене на сопитата.

Хари усети как в гърлото му засяда буца; гласът му причиняваше болка, сякаш изсипваха киселина в ухото му.

Твърде много години се беше подчинявал на нарежданията на този глас.

Сопито му вкара още един заряд с палката и Хари се загърчи на пода. Пред очите му притъмня, лампите на тавана в коридора се размиха, превръщайки се в локва от флуоресцентно бяло. И насред тази локва пристъпи наподобяващата чучело карикатура на Артуро Колбърг.

Хари изстена. Колбърг облиза устни като клошар пред контейнер за боклук.

— Ударете го пак.

Хари вече не чувстваше зарядите от палките; едва усещаше дори собственото си гърчене. Докато светлината пред очите му помръкваше, Артуро Колбърг се наведе и го целуна по устните.

— Знаеш ли какво? — каза той, мръщейки се. — Ти не си вкусен. Дори не се надървих.

12.

По-голямата част от зверилника на Екзозеума се заемаше от същества, някога населявали небето, земята и моретата на Земята. Сред виверните и драконимфите, грифоните и еднорозите се намираха създания, които сега бяха не по-малко екзотични и не по-малко легендарни: видри и тюлени, жаби и саламандри, вълци, лисици и ястреби, слонове, един орел и дори два малки кита и стадо делфини. Зверилникът заемаше централната ротонда в ботаническата градина на Екзозеума под огромен купол от бронирано стъкло. Процеждащата се през купола бледа лунна светлина достигаше до клетките. Но тази замъглена светлина беше единственият контакт на зверилника с околната среда; дори онези от съществата, които бяха способни да оцелеят без бледото копие на Потока в нормалното за Отвъдие поле, не биха намерили за здравословен въздуха отвън.

Химически пречистеният и рециклиран въздух миришеше — въпреки задушливите остатъци от снощния пожар — на мускус, животински тор и урина, всичко това примесено с ароматите на плевели и блатен мак. Картината се допълваше от непрекъснатата глъчка от живи гласове, цвърченето на видрите, крякането на жабите, свирукането на пеещите дървета и съскането и ръмженето на разгонения виверн.

На Тан’елкот му се струваше, че тук мирише на дома му.

Той стоеше насред зверилника, широко разперил ръце, Обвивката му беше широко отворена като човката на гладно птиче и попиваше всяко пляскане с криле, шумолене на листо, плясък на перка или опашка, защото на това място беше най-силна концентрацията на живот от неговия свят — живот, излъчващ Потока. Той беше смазан и обгорен, натъртен и бинтован; въпреки че беше отрязал обгорелите си дълги шоколадови къдрици, продължаваше да вони на дим. Мощните му гърди бяха здраво бинтовани, за да се обездвижат пукнатите му ребра, а модното му, току-що подложено на химическо чистене облекло на места беше странно издуто заради превръзките отдолу. Един обикновен човек не би издържал на болката от изгарянията без силно действащи наркотици, но Тан’елкот не беше обикновен човек. Всичко, от което се нуждаеше, за да изцели раните си, му го даваше Потокът.

И макар че тук Потокът едва се процеждаше — все пак той беше Тан’елкот. За него и такова количество беше достатъчно.

В краката му беше коленичил Грегор Нейл Проховци — двайсетгодишен, строен, с проницателни лешникови очи, най-добрият студент, попадал някога в семинара на Тан’елкот по Приложна магия. Обвивката му сияеше в наситеното зелено на съвършената му концентрация и ставаше все по-ярка и по-зелена, докато Тан’елкот я зареждаше с енергия. Скръстил ръце пред гърдите си, Грегор наведе глава към стърчащия ефес на забития между плочките необичаен меч, вторачил се в кръстовидния предпазител като рицар тамплиер по време на молитва.

Този меч беше Косал.

До коленете на Грегор имаше гърне с разтопено сребро — в суспензия то изглеждаше черно. Над отвора на гърнето лежеше малка сиво-черна четка. С течното сребро бяха изрисувани сияещи руни, покрили двете страни на острието почти до върха.

Тан’елкот оформяше изображение с бледите пръсти на мисълта си: последните пет руни, които трябваше да се добавят към шарките от двете страни на острието. Той вложи изображението в Обвивката на студента си и добави сила, за да го направи по-ярко — Проховци трябваше да може да го вижда, докато се намира в ментално зрение. Бавно и внимателно, контролирайки дишането си, Проховци вдигна четката, потопи я в течното сребро и се зае да нанася мисленото изображение върху острието.

— Много добре, Грегор — промърмори Тан’елкот, наблюдавайки го. — Много добре наистина. Може да се каже, че ръката ти е по-сигурна дори от моята.

Без Потока от родния свят, който да ги зарежда с енергия, тези руни бяха мъртви като самия Косал. В Отвъдие щяха да оживеят веднага, щом преминат през жива плът и оплетат в капана си излитащото от тялото съзнание — опростен вариант на заклинанието, което беше използвал Ма’елкот, за да улови спомените на Ламорак и на мнозина други.

Магията не само беше нарисувана в шарките върху острието — тя беше и запечатана в съзнанието на Проховци; в необходимата ситуация той щеше да каже точните думи — на език, който дори не разбира — и тялото му щеше да направи точните движения. Бяха прекарали цели часове в ментално зрение, под бдителния поглед на пленения жълтоок виверн, докато Тан’елкот педантично и старателно вкарваше в съзнанието му всеки символ, всяко движение на дланта и навеждане на главата; като се оставят настрана някои дреболии, това беше майсторска работа. Тан’елкот беше уверен, че никой жив човек не би могъл да повтори подвига му.

Тази процедура донесе необикновено удовлетворение на Тан’елкот; определено много по-голямо, отколкото му носеше създаването на скулптури за удоволствие на невежи богаташи.

Той беше направил от Проховци марионетка — не, по-точно уолдо[6]; устройство, което може да се управлява от неговата воля, дори от разстояние. Не му бяха необходими много усилия, за да подчини волята на студента си; през месеците на семинара по Приложна магия Проховци беше свикнал да изпълнява безпрекословно всички искания на Тан’елкот. И в момента дори и не помисляше да му откаже нещо. Колко странно — помисли си Тан’елкот. — Сякаш от самото начало съм планирал това.

По този начин той възнамеряваше да спази своята част от договорката с Колбърг и Борда на директорите: да им подари унищожаването на Каин и гибелта на Палас Рил. На моменти си позволяваше лукса да се надява, че Бордът също ще спази своята част от сделката, но не разчиташе особено на това. От снощната им прокламация прозираше коварство. Сигурно нямаше да го убият открито — както и Каин, по ирония на съдбата той имаше достатъчно поклонници сред Незаетите, включително и няколко в самия Конгрес, — но явно Бордът не ценеше особено както живота му, така и собственото си обещание.

Това не го безпокоеше ни най-малко. Той беше видял това разклонение сред фракталните клони на дървото свят, което беше създал със силата на волята си, и вече беше подготвил присадката, която щеше да му донесе желаните плодове.

Докато Проховци рисуваше руните върху Косал, Тан’елкот се извърна и бързо се отдалечи. Погълнат от трудната за него задача да поддържа менталното зрение, докато рисува, Проховци не забеляза отсъствието на учителя си. Вездесъщите социални полицаи, залепени като пиявици за него след вчерашния пожар, бяха временно прогонени; Тан’елкот беше заявил, при това без да се налага да лъже, че електронното им оборудване може да предизвика смущения в деликатните струи на Потока в зверилника. Колбърг им беше наредил да стоят настрана, докато правенето на заклинанието — програмирането на заклинанието — не завърши.

Така че поне за момента Тан’елкот беше свободен.

Той отиде до двойната врата от бронирано стъкло на ботаническата градина и погледна към огромното празно пространство на атриума на Екзозеума, извън нормалното за Отвъдие поле. Проходите за публиката бяха преградени с фибровъглеродни капаци и атриумът изглеждаше потънал в неестествен полумрак; а след снощния пожар целият Екзозеум беше затворен уж за „вътрешно разследване на палежа“. Тан’елкот премина покрай подредените в кръг множество справочни и билетни каси и се насочи към заемащите цяла стена обществени терминали.

Паметта на Ламорак му подсказа личния код на Шанкс; този разговор щеше да е на сметката на „Синтек“, а компютърните програми, следящи за комуникациите на Тан’елкот, щяха да продължат спокойното си прослушване на мрежата, без да се задействат. Когато разбра, че ще му отговорят лично, Тан’елкот се усмихна. Изобщо не беше възнамерявал да оставя съобщение — има неща, които са твърде деликатни, за да бъдат доверявани на ядрата с данни.

На екрана се появи самата Ейвъри Шанкс; когато го разпозна, хищническият ѝ поглед се промени от враждебна подозрителност на откровена омраза. Той реши, че тя е наистина привлекателна. Сурови, заплашителни, остри черти, и контрастираща им бледност — това беше нещо съвършено, сякаш природата го беше замислила така; като лунна планина.

— Ти — изрече тя безизразно.

— Аз — съгласи се Тан’елкот. — Радвам се, че ме познавате, Бизнесмен.

И че няма да се налага да се представям, помисли си той.

Охранителните програми на Студията несъмнено следяха за името му и щяха да прекъснат разговора при споменаването му.

— Откъде имаш този код?

— Знаете откъде — отвърна Тан’елкот, запазвайки каменно изражение. — Предполагам, че сте следили процеса на Колбърг.

Погледът ѝ загуби остротата си и суровите черти на лицето ѝ се смекчиха, изразявайки обикновена човешка скръб, но това продължи само миг.

— Да. — Погледът ѝ отново стана леден. — Какво искаш?

— Утре сутринта, около час след изгрев-слънце, внучката ви ще изпита травматичен шок по причина, която дори не можете да си представите. Може да изглежда като шизофрения, аутизъм или дори кататония — не мога да кажа със сигурност. Но мога да твърдя уверено, че никой на Земята няма да може да ѝ помогне. — Тан’елкот леко наведе глава, сякаш кимайки одобрително на своята арогантност. — С изключение на мен.

— Откъде знаеш това?

— Аз съм, който съм, Бизнесмен.

— Какъв тип травма?

Шанкс го гледаше с такава неприкрита омраза, че Тан’елкот изпита нелепото желание да се извини за неправдоподбните неща, които щеше да каже. Той стисна зъби и продължи с пълна увереност в правотата си:

— Вече от два дни живеете с едно дете. Не може да не сте забелязали връзката ѝ с реката?

— Забелязах нелепите, вредни фантазии, с които родителите ѝ са заразили съзнанието ѝ, да. Забранено ѝ е да говори за това.

Сякаш това ще я откаже — помисли си Тан’елкот. — Типично по Бизнесменски.

— Едва ли са фантазии, Бизнесмен — каза той спокойно. — Утре сутринта майка ѝ ще умре.

Погледът на Ейвъри Шанкс стана остър като нож, но тя не каза нищо.

— Фейт ще реагира на смъртта на майка ѝ с ярост, която не подлежи на описание. Не мога да предскажа дори приблизително формата на реакцията ѝ, но ще бъде крайна, определено непоправима, може би и фатална. Ще се нуждаете от помощта ми.

Погледът на Шанкс се отнесе за момент, сякаш тя обмисляше думите му, но когато отвори уста отново, в очите ѝ имаше единствено отхвърляне.

— Нито аз, нито внучката ми се нуждаем от твоята помощ — рече Шанкс хладно като първия зимен мраз. — Не използвай този код отново. Той ще бъде променен до час. И не се опитвай да се свържеш нито с мен, нито с нея, нито с друг от членовете на рода ми или наш служител. В противен случай ще подам срещу теб оплакване в Социалната полиция за компютърно престъпление и кастово насилие. Разбра ли ме?

— Както желаете — отвърна Тан’елкот с изразително свиване на раменете. — Знаете къде да ме намерите.

Ъгълчетата на устата ѝ се свиха нанадолу и гласът ѝ стана още по-студен.

— Не разбираш, нали? Никога повече няма да говориш с мен или с внучката ми. Мислиш, че не знам за твоята… шегичка… онази нощ — обаждането, снимката. Но аз знам. Да не съм проклет идиот? Само по една причина не наредих да те арестуват за това, че се представяш за Бизнесмен: защото ми даде в ръцете оръжие против Майкълсън. Но благодарността ми стига дотук — позволих ти да ме използваш за собственото си отмъщение, защото това ме устройваше. Ти ми даде шанс да го нараня почти толкова, колкото той нарани мен, така че всичко ти се размина. Но не си насилвай късмета.

— Бизнесмен… — започна Тан’елкот, но екранът вече беше празен.

Той сви рамене, гледайки тъмното си отражение в сивия екран. Тази клонка на фракталното му дърво свят растеше точно така, както беше предсказал. Беше засял успешно идеята и сега тя щеше да разцъфти, поливана от предстоящото нещастие на Фейт и от яростните инстинкти на майка тигрица, които лежаха в основата на личността на Ейвъри Шанкс. Ламорак добре го беше научил как да манипулира майка му; Тан’елкот не се съмняваше в крайния си успех.

Богът вътре в него изпитваше тъга и копнеж. Скоро — обеща за хиляден път той на Ма’елкот. — Скоро ще живееш отново и светът ни ще бъде спасен.

Защото Фейт можеше да докосне реката; а чрез нея и самият той можеше да я докосне. А щом веднъж овладееше мощта на реката, нито Колбърг, нито Директорите и Студията нямаше да могат да го спрат да се върне вкъщи.

Той се извърна от редицата терминали и само огромното му, непознато на смъртните самообладание му попречи да подскочи и да изръмжи, когато екранът зад гърба му оживя и Колбърг го повика по име.

Сърцето му биеше в гърдите като хидравличен чук. Той с усилие потисна самоубийственото си желание да обясни присъствието си в атриума с някоя набързо измислена причина. Объркването му продължи само миг — все пак той беше Тан’елкот.

— Да, Работник? — попита той властно и с достойнство. — С какво мога да помогна на Борда?

— Как върви работата по острието?

— Подготвено е. Проховци също е готов. Ще го изпратя на доковете с меча веднага, щом се върна. Всичко върви съгласно договорката ни с Борда.

— Не се обаждам от името на Борда — каза Колбърг с доста дружелюбен тон, макар че в гласа му имаше нещо странно, сякаш повтаряше научени наизуст думи от непознат му език. — В момента Бордът не се нуждае от вас.

Работникът гледаше от екрана абсолютно безизразно. Той наведе бавно главата си настрани, сякаш му беше любопитно как ли изглежда Тан’елкот под друг ъгъл. В сравнение с първата им среща преди два дни Колбърг изглеждаше някак смален, изпит, сякаш някаква ерозия продължаваше да отмива малкото човечност, останала у него след кастовото му понижение. Немигащите му очи с неутолимия глад в тях напомняха на Тан’елкот за погледа на дракон. И въпреки това — помисли си той, — когато съм се изправял срещу дракон, ми е било по-спокойно, отколкото в момента.

— Всъщност — продължи Колбърг със зловеща бодрост — аз се обаждам, за да ви предложа услуга. Получихме предаване, което може да ви се стори, хм, забавно.

Като удар на мълния светнаха всички екрани в атриума — от обществените терминали до справочните инфопадове и видеоплакатите, увиснали под тавана. И всеки показваше една и съща сцена — като че ли нещо от старинен кинофилм, по каквито толкова се увличаше Каин, може би уестърн: железопътен вагон, носещ се покрай ниски хълмове, и сивкавокафяв дим зад покрития със сажди прозорец.

Но нито един от петимата виждащи се пътници не носеше широкопола шапка или пистолети, или другите стандартни атрибути, които Тан’елкот би очаквал да види в такава обстановка. Всъщност той осъзна с известно смайване, че четирима от тях бяха облечени с черните роби на Манастирите, а петият носеше обшита със злато червена роба на Посланик.

— Какво е това? — намръщи се той.

— Това — отговори Колбърг — е сигналът, който в момента получават Студията от мислопредавателя на Хари Майкълсън.

Единственото, което в момента звучеше в черепа на Тан’елкот, беше ругатнята на Каин: „Мамка му!“ Той притисна гърдите си ръце, сякаш изпитваше болка, и промърмори:

— През неговите очи… Вие можете да ми покажете смъртта на Палас Рил през неговите очи?

— О, да — съгласи се Колбърг и в гласа му се долавяше някакво отвратително умилкване като при търговец на детска порнография, зарибяващ потенциален клиент. — Не искате ли да погледате?

Перспективата зашемети Тан’елкот; за пръв път в живота си той беше заплашен да изгуби дар слово.

— Ъъъ, да, Работник, май да…

Повтаряше на себе си, че трябва да бъде над такива неща; повтаряше си, че го прави не за отмъщение — не за да навреди на врага, който го беше унищожил, не за да задоволи всички долни стремления, които Ма’елкот беше погребал заедно с призрака на Ханто Сърпа, — а за да спаси света.

И въпреки това…

Колбърг сега спокойно би могъл да разкъса гърдите му и да изтръгне сърцето му — и силата, теглеща го към най-близкия екран, не би му позволила дори и да помисли да се съпротивлява. Установи, че се навел към екрана, вторачен гладно, почти задъхан.

— Работник — изрече той дрезгаво, — не бих пропуснал това за нищо на света.

Девет

Има един цикъл от сказания, който започва в древни времена, когато боговете на хората се споразумели, че в краткия си живот техните смъртни деца трябва да опознаят мъката, загубата и нещастието. Животът, изпълнен с чиста радост, удоволствия и непрекъснати победи, те оставили за себе си.

Но се случило така, че един от смъртните преживял почти целия си отреден срок, без да познае горчивината на поражението. Печал и загуба изпитвал неведнъж, но нещастието, което някой би нарекъл поражение, за него представлявало просто преодолимо препятствие, а позорното бягство приемал като стратегическо отстъпление. Той можел да бъде убит, но никога покорѐн. За него предаването било единственото поражение, а той никога не се предал.

Така че твърде скоро кралят на човешките богове взел решение да научи този смъртен на смисъла на поражението.

Кралят на боговете му отнел кариерата — отнел му дарбата на изкуството, което той обичал и което го направило прочут, — но смъртният не се предал.

Кралят на боговете му отнел цялата собственост — отнел му дома, богатството, уважението на останалите хора, — но смъртният не се предал.

Кралят на боговете му отнел семейството, всички, които мъжът обичал — и въпреки това смъртният не се предал.

В последното сказание от цикъла кралят на боговете му отнел самоуважението, за да го научи на смисъла на безпомощността, която съпровожда поражението.

И накрая — а този край очаква всички, които се осмелят да се противопоставят на боговете — упоритият смъртен се предава и умира.

1.

Есенният дъжд, през който се движим, оставя по стъклата диагонални тъмни черти и други, почти прозрачни — там, където водата е отмила полепналите сажди. Релсите променят за пореден път посоката си, а аз притискам лицето си към студеното стъкло и се опитвам да различа Седлото през кълбата смолисточерен пушек, които се носят зад локомотива.

Високо, високо над нас двете планини близнаци — Резеца и Секача, как иначе да се нарекат върховете на Божиите зъби? — пронизват обагрените в оранжево облаци, но разломът между тях, където минава проходът Седлото на Хрил, се крие под покров от пушек и каменна прах. Столът носилка помръдва леко в ритъма на поклащащия се вагон, а потракването на стоманените колела върху релсите ми действа приспивно, но въпреки това ми се иска да видя Седлото.

И преди съм бил тук. Два пъти. Веднъж като Каин — преди много, много години, — когато прекосявах тополовите гори от Джелед-Каарн до Трънова клисура на път за Седемте извора, далечната столица на Липке… И още веднъж, преди около пет години, когато все още смятахме, че има шанс да проходя, ме носеха в стол носилка — не толкова добър като този, който ми бе подарен от най-добрия ми приятел. Тогава пътувах заедно с Шана и тя ме отведе чак горе на Резеца, за да ми покаже мъничкия извор на западния склон на прохода — малък процеп с размерите на умивалник, през който бълбукаше пречистваната от стогодишните скали снежна вода — първоначалният извор на Великия Чамбайген.

Но мисълта за това как Шана върви до стола ми е твърде болезнена и аз се насилвам да превключа на друг спомен.

Виждам Седлото в спомените си толкова ясно, колкото съм го виждал със собствените си очи: място с такава ослепителна красота, че направо спира дъха; широк гребен от пръст и камъни, обрасъл с гъсти тополови гори, а от двете му страни — изумителните, покрити със сняг каменни зъби. Онази сутрин тя застана до мен, хванала ме за ръката, докато двамата гледахме как слънцето се изкачва нагоре над далечните липкийски равнини. Белите шапки на върховете уловиха първите преки лъчи и изригнаха в сребристи пламъци. Скалистите им склонове затанцуваха в жълто и оранжево до искрящо червено, което преминаваше в глинестокафяво по върховете на тополите долу, в прохода.

Допирам юмрук към устата си през шалчето и кашлям. Също като четиримата ми носачи, аз също съм си увил лицето с шал, за да се предпазя от въглищната прах и саждите от доменните пещи. Сигурно съм си увредил дробовете при снощния пожар. Надявам се да е така. Предполагам, че е по-добре да имам опърлени дробове, отколкото да разбера, че кашлям заради проклетия въздух в Седлото на Хрил.

Нещата се променят. Мамка му, сега вече разбирам защо Шана се е смахнала толкова.

Поемаме нагоре. Целият източен склон на прохода, покрай който преминава линията, се е превърнал в открита рана. Тополовата гора е погълната от зейналите отворени мини. Над всяка долина се стелят гъсти мъгли от въглищен дим и скална прах. През тъмния воал мога да видя мрачните заплашителни силуети на огромни машини, които работят върху земята и изригват дим и пламък, докато копаят, пробиват и извозват пръстта. Това е най-грозното проклето нещо, което съм виждал някога; то кара стомаха ми да се свива и в гърлото ми се появяват горчиви киселини, които едва ли са само от серните изпарения.

— Господи — мърморя аз. — Превърнали са това място в Мордор.

Една топла ръка стисва рамото ми и гласът на най-добрия ми приятел мърмори в ухото ми:

— Красиво е, нали? Великолепно.

И по някакъв начин звукът на гласа му отваря очите ми за наситеното червено на пламъка, който изригва от комина на парния екскаватор, пламък по-чист и по-ярък от слънцето — и още по-специален, по-прекрасен, защото е създаден от човешки ръце. Алените оттенъци върху стоманените зъби на кофата на багера не са просто творение на природата, а са създадени нарочно и старателно, както художник нанася боите с четката си. Докъдето ми виждат очите, рамо до рамо работят мъже и жени — дори сега, късно през нощта, — преодоляват бездушната съпротива на пръстта и камъка, за да оставят върху тази безлика планина, това случайно струпване на безформена пръст, печата на Човека. Погледнато през неговите очи, това е триумф.

— Великолепно… да, предполагам, че е така — отвръщам бавно аз, като се обръщам и се усмихвам на най-добрия ми приятел.

Той като че ли винаги успява да го направи — да промени целия ми свят само с една фраза, с едно докосване на ръката си. Точно затова е най-добрият ми приятел.

Затова е най-добрият приятел, който някога съм имал.

— Да, Рейт — казвам му аз. — Просто никога не съм поглеждал на нещата от тази им страна.

Рейт хваща ръката ми и усмивката, която проблясва в ъгълчетата на ледените му очи, ми казва, че всичко ще бъде наред.

2.

Когато влакът с пъхтене спира до платформата на гара Палатин, Рейт изважда един огромен хронометър от джоба на алената си роба и показно отваря капака му.

— Девет и единайсет — обявява той с онова снобско самодоволство, което можете да видите само при някой младеж, който е получил най-точния часовник в града. — Закъсняхме с шест минути, но все пак разполагаме с достатъчно време.

Той затваря капака, но неохотата му да го прибере обратно е толкова очевидна, че аз се смилявам над него и го питам откъде го има.

— Подарък ми е — отвръща той с разсеяна, леко мрачна усмивка, която не разкрива зъбите му. — От Вицекраля. Той е побъркан на тема точност.

— Гарете. — Името му оставя неприятен вкус в устата ми; едва се сдържам да не се изплюя на пода. Рейт — чувствителен както винаги — веднага го усеща.

— Мислех, че вие двамата сте приятели, Каин. Той каза, че те познава доста добре.

— Приятели? Предполагам, че може да се определи като един вид приятел — признавам аз. — От онзи тип, който ми се иска да натикам до шията в яма, пълна с повръщано, а после да започна да му изсипвам върху главата кофи с лайна, за да видя дали ще успея да го накарам да се потопи.

Двама от носачите изпръхтяват, а един направо се засмива — след което разбира, че Рейт не е разбрал сравнението, и прикрива устата си с ръка, макар че продължава да се киска. Очите на Рейт се замъгляват и лицето му се изопва в болезнена гримаса, която би трябвало да означава усмивка: видът на момче без чувство за хумор, което не е съвсем сигурно дали не се подиграват на него, но за всеки случай решава да се включи в шегата.

— Ами ако се отмести встрани? — пита неуверено той.

— Тогава просто ще взема по-голяма кофа — отвръщам с усмивка и той най-накрая придобива увереност, че може да се засмее, и го прави.

Момчето толкова иска да се хареса — у всеки друг това би изглеждало жалко и дразнещо, — но Рейт е страхотно хлапе и аз съм готов да му простя всичко.

— Вицекралят е на наша страна, Каин — казва сериозно младежът. — Той реши да те доведе тук, за да видим дали можем да спасим елфите от Палас…

— Не ми напомняй — прекъсвам го аз. Нещо в корема ми се сгърчва. — Мога да се справя, но само ако не го мисля много.

Устните на Рейт се разтягат, сякаш е лапнал странично молив, и бледите му очи заблестяват.

— Все още я обичаш. След всичко, което е направила — и което ще направи, ако не я спрем.

В устата ми усещам вкус на пепел.

— Не е толкова лесно да престанеш да обичаш някого, хлапе. Мога да направя онова, което трябва. Но не мога да се насиля да го харесам.

Той кимва.

— Да отидем при Вицекраля. Ритуалът трябва да започне в полунощ и той иска да те види там.

— Това е другото нещо, което няма да успея да харесам.

Забивам палци в безчувствените си бедра; мога да почувствам натиска през кожата. Неумолимите закони на физиката в Отвъдие са изключили байпаса ми и едва усещам краката си — всъщност се появява внезапна, изненадваща болка и когато отдръпвам пръстите си, аз откривам тъмни мокри петна върху кожения ми панталон, а дланите ми някак странно лепнат. Повдигам ръцете си и ги поглеждам намръщено, опитвайки се да огледам по-добре гадостта по дланите си на светлината на лампата.

— Какво е това, по дяволите?

Сигурен съм, че не съм се напикал — частичната регенерация на гръбнака ми дава сравнително надежден контрол над сфинктера ми, отпред и отзад, стига шибаният байпас да не омаже нещата, — а гадостта мирише на лекарство, на някакъв антибактериален крем. Протягам дланите си към Рейт.

— Какво е това? Кой ми намаза краката с тая гадост? Това да не е някаква проклета шега, докато съм спял?

Сега вече болката се появява и в други части на тялото ми: в ръцете, в гърба, странично, по ребрата — силна болка, пареща болка като от дълбоки изгаряния, такава, каквато се усеща, когато сякаш горите отвътре. И заедно с болката се промъква и някакъв примитивен безпричинен ужас… чувствам се така, сякаш някой ме ръчка с нажежени пръчки в гърба, докато леденостудена лигава анаконда изпълзява по гърлото ми и се свива на кълбо в корема ми.

Изтръсквам ръцете си, опитвайки се да сваля гадостта от тях, като същевременно се опитвам да не повърна няколко ярда от оная покрита със слуз змия…

И Рейт отново ме спасява с докосване и успокояваща дума.

— Не, всичко е наред, Каин. Просто имаше малко изгаряния, това е всичко. Нищо сериозно. Когато спаси М… тоест Тан’елкот, спомняш ли си? Но за тях се погрижиха и те вече дори не болят. Помниш ли?

— Аз, ъъъ… да, добре, помня. — Вдигам ръце към главата си и разтърквам слепоочията си с палци. Болката отминава толкова бързо, колкото се е появила.

Предполагам, че всичко е просто в главата ми.

— Странно… Не мога съвсем да се оправя с бъркотията в главата ми — произнасям бавно аз, с леко удебелен език. Трудно движа устните си. — Не мога да си спомня дали пожарът наистина се случи, или е било просто сън. Искам да кажа, че понякога ми се струва истински, но точно сега не мога да си спомня…

— О, истински е — казва Рейт. — Всичко е записано. — В гласа му се промъква странна нотка — зловеща, почти похотлива, — но през цялото време той звучи леко самодоволно, удовлетворено. Сякаш очаква нещо, което ще му помогне. Поглеждам го намръщено, но той не ми обръща внимание.

Щраква с пръсти на носачите — четирима едри монаси от Посолството в Трънова клисура — и те повдигат стола ми на раменете си. Рейт отваря двукрилата врата на вагона, ритва надолу сгъваемата стълба, за да се разгъне до платформата, и ние шестимата се отправяме към Палатин.

Макар да е почти полунощ, лагерът е оживен. Преди две години това място беше просто лагера Палатин, купчина палатки и два грамадни навеса от гофрирана стомана — централният лагер на мините, които бяха обсебили целия източен подход към прохода. Сега се е превърнал в процъфтяващ град в стил Стария запад, с два хотела, улица с барове и бардаци, магазини и конюшни; дори железопътната станция е станала три пъти по-голяма. Линията продължава мили наред из околните хълмове. До станцията се издига малка дъсчена сграда с огромна табела, обявяваща, че това е редакцията на „Палатин Трибюн“ — вестника на компанията „Отвъдие“.

Направо мога да си представя утрешните заглавия:

БУНТОВНАТА БОГИНЯ ПОСЕЧЕНА ОТ КАИН

Завърналият се герой помага на артанците да спасят света

Става ми още по-гадно.

Над улиците съскат газени лампи, които придават на лицата на миньорите, проститутките и обикновения народ еднакъв зловещ зеленикавобял цвят като на трупове. Носачите ми поемат по главната улица, която е широка един хвърлей ивица, покрита със смес от черна кал и конски фъшкии; преди да сме изминали и половината път до хотела, въглищната прах и пушекът от доменните пещи покриват кожата ми с мазен кафеникавочерен пласт. Въздухът има вкус на сяра.

Влизаме и Рейт ни повежда покрай една много стара, като излязла от филмите рецепция, през малка, тясна кръчма, където самотен барман чете брой на „Трибюн“, истински старомоден вестник, напечатан с мастило върху произведена от дърво хартия. Той дори не повдига глава, за да ни погледне. Зад следващата врата се намира частна зала за приеми с няколко груби, но удобно изглеждащи дивани, облечени в кожа, и дървена трапезна маса, достатъчна за шестима души.

В далечния край на масата, разпръснал във ветрило пред себе си купчина листове, седи Винсън Гарете. Поглежда към носачите, които внасят стола ми през вратата, и кимва на Рейт за добре дошъл.

— Отлично — казва тихо той, после се обръща към мен. — Благодаря ти, че дойде, Хари. Както вече знаеш, аз не вярвам, че без твоя помощ ще успеем да спасим това място от жена ти. Ако нямаш нищо против, оттук отиваме право на мястото, където ще се проведе ритуалът.

Отново потърквам лицето си — светът около мен отново се размива като в някакъв кошмар, в който не разбирам какво става, но съм сигурен, че в случващото се има някакъв смисъл, който не мога да си спомня.

— Изглежда ми доста странно — казвам аз. — Това, че се намирам тук. Не мога да разбера защо.

— Разбира се, че не можеш — отвръща дружелюбно Гарете. — Мисля, че можем да прекъснем тук и да продължим записа отново, когато започне ритуалът.

— Какво? Прекъсване? Запис? За какво говориш?

Гарете кимва към Рейт и той нарежда на носачите да ме оставят на пода до масата и да изчакат отвън.

— Затворете вратата — казва рязко той. — Не трябва да чувате какво се говори в тази стая. — Четиримата монаси докосват с пръсти веждите си в знак на Подчинение и излизат. Не забравят да затворят вратата.

Устните на Гарете се превръщат в тънка права линия под дългия му закривен нос и той се изправя със зловещата грациозност на хищна птица.

— Предполагам, че белезниците са на разположение — казва той, заобикаляйки масата с вирната глава, сякаш с едното си око сканира плитчините за риба.

Рейт измъква бели пластмасови белезници.

— Стой мирно, Каин. — С бавни целенасочени движения той използва едната, за да привърже ръката ми към облегалката на стола, и я пристяга здраво.

— Хей, стига, де, Рейт — казвам аз и се мръщя. — Приятелството си е приятелство, но дори на жена ми не позволявам да ме връзва… — Опитвам се да се шегувам, но усещането за онази лигава змия отново плъзва в гърлото ми. Сега вече притиска дробовете ми и аз дишам учестено. Иска ми се да се засмея, но може да излезе нещо като нервно блеене — тогава ще разбера, че наистина съм уплашен, и изобщо не съм готов за това.

Рейт пристяга другата лента около дясната ми ръка и облегалката на стола. Гарете вдига купчина малки бели правоъгълни картончета от масата и започва да чете най-горното.

— Добре — мърмори си той, кимайки на себе си. После ме поглежда. — Мисля, че можем да започваме.

Откривам, че несъзнателно съм започнал да изпробвам здравината на белезниците.

— Какво става тук, по дяволите?

Гарете претегля на ръка тежестта на купчината картончета.

— Тук имам някои наистина специфични инструкции, Хари, които възнамерявам да изпълня колкото се може по-точно, както обикновено. Признавам, че не виждам смисъл в повечето от тях, но предполагам, че не е и необходимо. Първата инструкция е, че трябва напълно да осъзнаеш положението си.

Той ми разкрива пълен набор от бели, твърде големи за кльощавата му физиономия зъби.

— Ваше Превъзходителство?

Рейт отваря малка раница, която не си спомням да съм виждал у него. Отвътре измъква руло блестяща мрежа. Когато я разгъва, стреснато осъзнавам, че мрежата е сребърна, същата като онази, с която бях покрил Ма’елкот на Стадиона на победата преди толкова години.

— Знаеш ли какво е това, Каин? — пита той.

Повдигам рамене; движението ми кара белезниците да се врежат в китките ми, затова се отпускам отново.

Усмивката на Рейт реже като бръснач.

— Знаеш ли за какво смятам да я употребя?

— Трябва ли да ме интересува?

Сега е ред на Рейт да свие рамене. Дишането му е учестено и той прилича на девственик, който за пръв път вижда женска гърда.

Мята мрежата върху главата ми както матадор — плаща си.

Мрежата се разлива върху мен като кофа с леденостудена вода; шокът идва толкова бързо, че не усещам нито студ, нито горещина, а просто инстинктивно изпъшквам. Вцепенявам се, издавам само нечленоразделни звуци, а стаята избухва в бяло, сякаш някой е запалил магнезиева пръчка в главата ми, а сега някой друг пали нови и ги използва, за да подпали напалма, който е разлял по краката и по гърба ми; и аз горя целият, кожата ми се пука, причинявайки непоносима болка, усещам силната смрад на печено месо и леденото докосване на спирт до овъглената ми кожа…

А пред мен стои облеченият в алената роба на Посланик на Манастирите непознат, чието лице прилича на замръзнала маска, прилепнала на места към черепа му; в синкавобелите му очи проблясва светлина, приличаща на отражения от пламъците, които ме изгарят.

— Кой… — опитвам се да произнеса аз с усилие, ръмжейки от болка. — Кой си ти?

— Не ме ли познаваш, Каин? — изрича той, а зъбите му са оголени в хищническа усмивка. Навежда се към мен, сякаш се кани да отхапе парче от лицето ми, след което протяга сгърчените си като орлови нокти пръсти, сграбчвайки плътта ми през мрежата; туниката се търка в изгорялата кожа и аз потрепервам от новата болка. Тихият му злобен глас ме прогаря почти като погледа му.

— Аз съм най-добрият ти приятел.

3.

— Спомням си… помня… — Гласът ми хрущи като раздиращ се парцал. — Помня как се събуждам… във влака и ти… и ти…

— Омайването копира модела на Обвивката ти. Не е нужно да си в съзнание — казва той, без да спира да се усмихва. — Умът ти, също като Обвивката, е модел на Потока. В мига, в който сваля тази мрежа от главата ти, копието върху Обвивката ти ще започне да черпи енергия от Потока и ти ще ме заобичаш като син и ще ми вярваш като на баща.

— Защо… ми… причиняваш това?

— Мисля, че аз мога да отговоря на този въпрос — отвръща Гарете. Той заобикаля масата и присяда на ръба ѝ, дарявайки ме с един от онези съчувствени погледи, които Администраторите упражняват пред огледалото и прилагат в случай, че се канят да уволнят някого. — Но преди да го направя, бих искал да добавя нещо от себе си. Никога не съм те харесвал, Майкълсън. Ти си позор за цялата ни каста — винаги си използвал компанията ни за обслужване на собствените си интереси, вместо ти да служиш на нея; ти си егоистичен, себелюбив и груб. Налагаш своята преценка над тази на висшестоящите. Освен това знам, че ти също не ме харесваш и никога не си ме харесвал. И въпреки това съм длъжен да призная, че не изпитвам никакво удоволствие от случващото се. Не влагам нищо лично, Майкълсън.

Капка пот от челото ми се стича в едното ми око, опарва го и тази мъничка болка едва не ме влудява. С огромни усилия се сдържам да не завия като ранено куче; вместо това стисвам зъби и се преструвам, че се усмихвам.

— Ти само… следваш заповедите, нали?

— Опитвам се честно да изпълнявам задълженията си — съгласява се сковано Гарете. — Нищо лично, нали?

— Майната му на нищото… Всичко е лично. — Кимвам с брадичка към Рейт, към мрачния глад, който е изписан на лицето му, докато наблюдава болката ми. Не знам защо или откъде се е появила, но от него се излъчва омраза като топлина от нагрят от слънцето асфалт. — Питай него. Той знае. Виждам го.

Очите на Рейт не трепват; той ме изпива с поглед, сякаш е пустиня, а аз съм буря.

— Приключвай вече — казва той.

— Ами, добре тогава. — Гарете се прокашля и отново се консултира с най-горното картонче. — Първото нещо, което трябва да знаеш, Майкълсън, е, че възнамеряваме да убием жена ти.

Очаквах го, но въпреки това думите му ми действат като ритник в топките. Не спирам да се усмихвам; защо не, мамка му? И без това едва чувствам топките си.

— Можете да опитате.

— Ммм, да. И да успеем. А ти ще ни помогнеш.

— И тогава се събуждаш, а чаршафът се е омотал около краката ти.

— Ще бъдеш отведен до извора на върха на Резеца и ще бъдеш потопен във водите му. Това ще привлече вниманието на Палас Рил. Когато се появи, ще умре.

— Тя не е толкова лесна за убиване.

— Повярвай ми, ще останеш изненадан.

Погледът му се задържа известно време върху мен, сякаш очаква отговор, но аз просто гледам пулсиращата вена на гърлото му и оголвам зъби.

Той кашля деликатно в ръката си, след което продължава.

— Освен това сигурно ще ти е интересно да научиш, че докато умира, тя ще признае изцяло вината си за епидемията от ХРВП. Всичко вече е планирано: епидемията представлява терористичен акт, извършен от самата Палас Рил, която е възнамерявала да настрои общественото мнение срещу компанията „Отвъдие“.

— Глупости. Никой няма да повярва на това.

— Разбира се, че ще повярват. Разполагаме с документи, които доказват, че тя е имала… предишна връзка — романтични отношения мисля, че се казва, с някой си Администратор на име Кери Вурхийс…

— Шефът на Биобезопасност? Но Вурхийс е жена…

— И е лесбийка — уточнява Гарете с професорски блясък в очите. — Да, това ще представлява особено пикантен обрат. Госпожица Вурхийс ще бъде, как да го нарека, смазана от чувство за вина? И прощалното ѝ писмо ще съдържа пълни самопризнания, които уличават Палас Рил. Освен това госпожица Вурхийс — с помощта на няколко удобни екотерористични организации, които своевременно сме създали — е поставила капан, който едва не е отнел живота на Тан’елкот и твоя. И от който ти си се измъкнал по изключително зрелищен начин — вече видях записа. От него ще се получи поразително развлечение.

— Не виждам смисъл в това — казвам му аз. — Защо…

— Не е задължително да има смисъл — отвръща цинично Гарете. — Всъщност дори е по-добре да няма, особено ако е достатъчно драматично — ти би трябвало да го разбираш по-добре от всеки друг, Хари. Така десетки противоречащи си теории ще завладеят мрежите в продължение на седмици, месеци, дори години. А някои от тези теории ще бъдат много по-разумни, много по-вероятни — ще имат повече смисъл — от истината. Това е истинската социална цел на конспиративните теории. Ако се случи така, че някой разкрие истината, тя ще потъне в потока от мними заговори, един от друг по-невероятни. Идеалният камуфлаж.

— Но феновете на Палас никога няма да приемат…

Гарете отхвърля възражението с махване на ръката.

— Палас Рил е полудяла, не разбираш ли? Тежестта на цялата ѝ огромна мощ я е тласнала към ръба на лудостта. Това е културна традиция: мъжете с огромна сила стават богове; жените с огромна сила полудяват и се превръщат в унищожители — които на свой ред трябва да бъдат унищожени от мъжете, които ги обичат. Публиката вече е свикнала да вярва в това; то се е превърнало в повтаряща се тема на определен тип популярни предавания в продължение на триста години.

— Никой няма да го повярва — повтарям аз, макар че вече не звуча толкова убедено.

Свивайки устни, той разперва ръце и печално въздъхна: човек, който вече е виждал всичко и е донякъде опечален от посредствеността му.

— Повечето хора ще повярват на всяка история, колкото и глупава, невероятна или възмутителна да е тя, стига да отговаря на приказките, които са слушали като деца — казва извинително той.

И това е истина до такава степен, че оставя в устата ми противния вкус на червеи.

— И накрая ще повярват — бавно, с някакво превзето, садистично удоволствие произнася Гарете, сякаш може да ми причини повече болка, като ми я предлага на порции, — защото ти вярваш.

Секунда-две се опитвам да преглътна бучката студена овесена каша, която някога бе представлявала сърцето ми; преди да успея да я притикам до мястото ѝ, Гарете продължава:

— Предполагам — казва той с похотливата усмивка на човек, който се кани да сподели някаква особено пикантна клюка, — все още не си осъзнал, че си онлайн.

В главата ми отново пламва една от онези магнезиеви пръчки и стаята започва да побелява по краищата. Знаел съм — трябва подсъзнателно да съм го знаел; бях монологвал, без дори да се замислям.

Мамка му, и продължавам да го правя.

— Не се притеснявай за публиката си, Хари. Нямаш публика. Смея да заявя, че Студията си научи урока относно онова, което се случва, когато те пуска директно в ефир.

Той изважда иззад масата, която използва вместо бюро, едно черно куфарче с размерите на пътна чанта. То има две метални дръжки, които изглеждат като месингови или може би като позлатени. Поставя го на масата и обръща към мен черния му стъклен гръб, който прилича на екран.

— Мисля, че не си запознат с устройството, въз основа на което е създаден този уред — казва той. — Местните го наричан артанско Огледало. Концепцията му е подобна на палмпада, но е адаптиран да използва енергията на Потока вместо квантовия магнетизъм. Работата е там, че точно този уред се захранва от грифонов камък; докато камъкът е, ммм… зареден, предполагам, е точната дума… уредът ще записва предаванията от твоя мислопредавател. Това е нещо като усъвършенстван дълъг формат; тъй като записът се извършва на отделен уред, няма да се налага да връщаме обратно главата ти след екзекуцията. Всъщност устройството е свързано по магически начин с друго подобно, което се намира в Станцията в Трънова клисура, така че дори когато си в свободен режим, една подбрана група — да ги наречем ревизори — на Земята може да следи събитията в реално време. Предполагам, че бившият ти патрон, Незает Вило, е сред тях.

Пламъците в черепа ми заблестяват още по-ярко и съскането им изтласква гласа на Гарете някъде в горния диапазон, така че той звучи металически, звънко, сякаш ми говори от много, много далеч и си е пъхнал главата в алуминиев контейнер за отпадъци.

— Можеш да говориш каквото си пожелаеш; подходящите кадри ще бъдат прилепени към записа на впечатляващото ти спасяване на Тан’елкот — и така историята ще започне с гръм и трясък, както казват. Всичко, което не бъде одобрено от Борда, ще бъде изрязано във финалната версия.

Изрязано…

Финалната версия…

Гарете и Рейт едновременно се изпъват назад, скръстили ръце на гърдите си, и ме наблюдават, докато постепенно започвам да осъзнавам какво са ми казали. Те ще ме използват като примамка за Шана, така че да я гледам как умира. И ще го запишат.

А после ще го продадат.

Двамата се изгубват в белите пламъци пред погледа ми и за известно време единственото, което остава, е гневът.

4.

— Може малко да щипе, но изгарянията ти сега са по-добре, нали? — Рейт сгъва мрежата и я прибира в малката раница, от която я беше извадил.

Кимвам.

— Да, Рейт. Благодаря.

Най-добрият ми приятел се навежда към мен и поставя топлата си длан върху моята, докато с другата си ръка разрязва белите пластмасови белезници, които привързват ръцете ми към облегалките на стола.

— Така, нали няма да говорим с никого за онова, което се случи в тази стая? Това само ще разстрои както теб, така и останалите.

— Прав си — отвръщам аз, кимвайки с глава. Той е изключително внимателен; като че ли схваща някои неща по-бързо от мен.

— Дори няма да ти се иска да мислиш за това. По-добре мисли за работата, която те очаква; забрави за всичко, което беше казано тук, докато не ти дам знак, че всичко е наред. Цялото това мислене — то само ще те разстрои. А ние не искаме да се разстройваш, нали?

— Не, Рейт. Естествено, че не искаме — отвръщам аз и стискам благодарно рамото му с вече освободената ми ръка. — Благодаря, хлапе. Ти си най-добрият. Голям късмет извадих да имам приятел като теб — адски ми провървя.

Лека усмивка проблясва в леденосините му очи.

— Късмет? Не. Не е късмет — казва той. — Това е съдба.

5.

Кратерът е широк може би около стотина ярда — кръгла падина близо до върха на хълма, само на четвърт миля под светлините на Палатин. Мисля си, че кратерът може да се е получил от сблъсък с нещо като метеорит; не съм геолог, но тези планини като че ли не са вулканични, пък и не смятам, че вулканичните кратери имат толкова правилна форма — като параболичен рефлектор.

Звездите сияят над голия кратер. Всички дървета, храсти, треви и всякакви подобни глупости са изгорели до малки трошливи въгленчета, до гола черна пръст — и това се е случило скоро, може би дори този следобед; целият терен вони на керосин.

Долу, в центъра на вдлъбнатината, е сглобено някакво стоманено скеле с височина от няколко ярда, което поддържа две платформи, разположени една над друга. На по-ниската се намира мъжът, който извършва ритуала; има си олтар и няколко пилета, кози и други дреболии, необходими за жертвоприношението. Той е гол, но се поти — въпреки вечерния хлад в планината, — защото земята под краката му представлява широка яма, пълна със сияещи въглени; там хвърля окървавените трупове на животните, след като ги принесе в жертва.

На лицето му забелязвам гримаса. Очевидно е новак в това дело и като че ли се е стреснал от кръвта в такива количества. Но той не спира да припява; хлапето има кураж. Едва успявам да чуя гласа му през нервните потропвания и уплашено блеене на животните; и онова, което чувам, не мога да го разбера. Напевите не са на някакъв определен език — поне не човешки.

До него на платформата стои друг млад мъж — горе-долу на същата възраст, — който тъкмо се е събудил от наркотично опиянение и е установил, че е гол и че ръцете и краката му са завързани със здрава тел.

— Грег? — казва той, поглеждайки към младия мъж, който е коленичил край олтара. От петдесет ярда разстояние гласът му звучи съвсем слабо. — Грег, какво става тук? Какво правиш? Защо съм завързан? — Все още е повече озадачен, отколкото уплашен.

Това скоро ще се промени.

Той говори на английски. Сигурен съм, че това има значение, но точно сега не мога да си спомня какво.

Пет високи маслени факли пламтят около скелето, монтирани върху железни пръти, подредени в кръг между ръба на кратера и ямата, пълна със сияещи въглени. Между прътите, над почернялата изгорена земя е опъната мрежа от дебела тел, която проблясва на светлината от факлите. Тя ги свързва два по два, а друга част от нея ги заобикаля. От ръба на кратера, където седя в своя стол носилка, телената мрежа и петте факли образуват ясна фигура със специфичен дизайн, в центъра на която се намира скелето.

Пентаграм.

На горната платформа, проснат гол под безразличната луна, лежи трупът на Бърн. Перуката, която покрива голия му череп, я няма; гърдите и слабините му са избръснати. По голата му мъртва плът са изрисувани криволичещи мотиви и райета, които проблясват като метал под лунната светлина.

Мъжът на долната платформа прерязва гърлото на една пищяща котка, превръщайки врясъците ѝ в бълбукащи звуци, и я хвърля, още жива, върху въглените. Двама от монасите, които носят стола ми, се извръщат настрани; любители на животните, предполагам.

Четиримата охранители, които са застанали около мен — артанската стража имам предвид, — наблюдават кратера. Лицата им са невидими зад опушените им лицеви маски със сребърно антимагическо покритие — това неприятно ми напомня за Социалната полиция. Не мога да кажа със сигурност защо това ме притеснява толкова.

Нещо във връзка със Социалната полиция — което е част от онова, което като че ли не мога да си спомня.

Застаналият до рамото ми Рейт е вперил жаден поглед в кратера и облизва ситните капчици пот на горната си устна. Гарете, който стои от другата ми страна, също изглежда нетърпелив. Той носи меча на Бърн, Косал, препасан на гърба му — сигурно мечът е натъпкан с толкова много магия, че ще прецака ритуала, ако бъде отнесен долу. Ножницата изглежда абсурдно върху облеклото му на артански вицекрал и той непрекъснато прокарва пръсти под ремъците ѝ, сякаш адски болезнено протриват кожата му.

Господи, дано е така.

Долу в кратера:

— Грег, недей… какво правиш? — пита овързаното хлапе. Очите му са толкова ококорени, че чак от мястото си успявам да видя бялото им.

Преди много, много години, още в началото на кариерата ми, аз си изкарвах хляба, събирайки трупове за Работещите мъртъвци в Анхана; работата се оказа доста гадна и получих възможността да видя как двама от моите наскоро починали подопечни изплащат дълговете си, като изпращат труповете си да работят. Това не прилича на нито едно от съживяващите заклинания, които съм виждал.

Гарете кимва и се консултира с малкото си снопче картончета.

— Това не е точно заклинание — казва той, а тонът му подсказва, че не му е лесно да остане безпристрастен. Поглежда ме за миг, след което кашля в едната си ръка и намества шалчето си като нервна жертва на внезапно интервю, което се излъчва на живо.

— Съдържанието на, ъъъ, метал в скалата на този кратер служи като отражател на Потока — чете той. — Външната сила, ъъъ, е привличана от комбинацията между напевите, магическия резонанс на Потока в пентаграма и разбира се, ъъъ, еманациите на болка и ужас, които младият Проховци изтръгва от жертвените си обекти. Когато тя — Външната сила — се приближи, за да се нахрани, кратерът я концентрира и я насочва към точката на фокусиране; тоест, ъъъ, младежа, който извършва ритуала. Така Проховци осъществява трансфер на съзнание — ъъъ, целувка на живота, така да се каже — към трупа на свети Бърн, който се намира на горната платформа.

— Демон… — произнасям бавно аз, прехвърляйки думата из устата си, за да усетя вкуса ѝ. — Жена ми ще послужи за храна на демон. Не съм съвсем сигурен какво да мисля за това.

— Тихо — мърмори Рейт. — Прекъсваш експозицията му. — Той използва английския термин с тъничка усмивка, сякаш изпитва леко задоволство от това, че го знае.

— Хм — изсумтява Гарете, продължавайки да чете. — Интересно.

Долу, в кратера, Грег Проховци забива ножа си в ребрата на една коза, разпаря я до таза и я хвърля върху въглените. Червата ѝ се развяват след нея, увивайки се около платформата, и оставят след себе си широка кървава усмивка. Малко ме притеснява това, че знам името му — откъде? И другият младеж, хлапето, което лежи завързано до него на платформата, гласът му ми звучи познато…

Гарете вдига поглед от картончетата.

— Това може да ти е интересно, Майкълсън. Тук пише, че Външните сили — демоните, както ги наричаш ти — всъщност не са напълно разумни. Също като самата Чамбарая, те са доста недоразвити; представляват просто, ммм, „енергийни полета с приблизително съвпадащи тропизми, които притежават разум и воля само при взаимодействието си с нервната система на живо същество“. Ммм, страхотна фразичка. Така трупът на Бърн ще стане, грубо казано, нещо като аналог на Палас Рил — „фокусен възел на съзнание“, както е казано тук. Но, ъъъ, демонът представлява сила от съвсем различен вид и Палас — или Чамбарая, и двете — няма да усетят присъствието му.

— Да — отвръщам с усилие аз. — Интересно. Знаеш ли какво? Говориш точно като шибания Тан’елкот.

— Нима? — казва Гарете с тънка усмивка и стисва картончетата в ръката си. — Я виж ти.

Долу, на платформата, Проховци припява все по-силно и по-силно, докато влече другия младеж към ръба на платформата.

— Грег, недей… — моли го завързаното хлапе. То вече реве с глас. — Моля те, Грег, господи, не можеш да го направиш! Грег, за бога, заедно ходихме на училище, в Консерваторията, боже, никога нямаше да издържиш изпита по Западен диалект…

— Студенти — мърморя аз. — И двамата са студенти по магия.

Да, точно така: това е Ник Дворак от семинара по Приложна магия на Тан’елкот. Другото момче, Грег Проховци, е от същата група. Прекъснах занятията им онзи ден, когато разбрах за тая история…

Това важно ли е? Защо не мога да си събера мислите? Защо през цялото време ми се струва, че все нещо забравям?

Проховци като че ли не чува молбите на Дворак; очите му са се подбелили и той продължава да припява, докато дърпа Дворак към ръба. Потрепвам — това е твърде хладнокръвно дори за мен.

— Човешка жертва? — питам.

Рейт кимва безпристрастно.

— Студентите магьосници са идеални за подобни операции: техните Обвивки са добре оформени, достатъчно силни, за да привлекат повече Външни сили, но все още не са развили необходимите умения да се защитават.

— Освен това — добавя Гарете — става много по-зрелищно.

Проховци не коли момчето; просто го прекрачва и го бута от платформата с крак. Дворак полита с писък към ямата с въглени. Височината е само десет фута, дори не е достатъчна, за да изгуби съзнание. Дъхът му спира за няколко секунди, но скоро той успява да си поеме достатъчно дълбоко дъх, за да започне отново да крещи. Търкаля се върху въглените, пляска с ръце и рита, и се опитва да се изтласка от ямата, но всъщност няма особени шансове, не и с тези вързани ръце и крака. И без това вече е твърде обгорен и така или иначе, ще умре, дори да успее да се измъкне.

Скоро мускулите му отказват да работят и той лежи проснат, потрепервайки безпомощно. Плътта му се напуква и почернява, подкожната мас се пени през пукнатините в кожата му, през местата, където белезниците са разранили китките и глезените му; течностите в коремната му кухина завират до точката на кипене и коремът му се пръсва.

В този момент Проховци се вцепенява. Жилите на шията му изпъкват, привличайки надолу краищата на устата му. Движейки се бавно, вдървено, леко насечено, като кукла марионетка в ръцете на тромаво дете, той започва да се изкачва към горната платформа, където се намира тялото на Бърн.

Не спирам да се мръщя — челото вече започва да ме боли. Нещо ме притеснява от момента, в който се събудих във влака, и накрая се решавам направо да питам.

— Знаеш ли — отбелязвам аз, сякаш между другото, — всичко това ми се струва доста странно. Някога имали ли сте сън, в който правите нещо, но просто не можете да си спомните защо? Отнесох няколко удара в главата — знам ли, може да съм получил сътресение или нещо такова — и не мога да вържа нещата. Можеш ли да ми помогнеш?

— Разбира се — отвръща Рейт. — Затова съм тук. Да те успокоя.

— Добре тогава. Така, нека да видим дали съм разбрал. Значи, Палас сама е разпръснала ХРВП, така ли?

— Да.

— За да опозори, ъъъ, артанците. Да ги представи в лоша светлина и да се наложи да спрат да копаят в планините и останалото, нали?

Той кимва.

— Точно.

— А ти какво общо имаш?

— Аз?

— Да. Манастирите. Защо Посланикът на Манастирите се оказва — избягвам да употребя думата лакей; не искам да нараня чувствата му — сътрудник на компанията „Отвъдие“?

Той стрелва с поглед Гарете, който се мръщи и леко се приближава към мен.

— Вашата компания се свърза директно с нас, молейки за помощ — отвръща гладко Рейт. — Известен ти е опитът на Манастирите в общуването с бунтовни богове — не може да си забравил, че Джанто Основателя участва в Бунта на своя брат Джерет Богоубиеца. От самото начало Манастирите са били създадени, за да се противопоставят на намесата на божествата в човешките дела, тъй като това твърде често се оказва във вреда на цялата ни раса.

Той разперва ръце в опит да изобрази добросърдечен мъдрец — трудна работа за двайсет и пет годишен младеж с лице на фанатичен муджахидин: мургава кожа и побледнели от слънцето очи.

— Ние от Манастирите сме образовани хора, Каин. Не се влияем от суеверията на масите. В миналото може и да сме се бунтували срещу Компанията, тъй като е тясно свързана с актирите — но не защото сме смятали актирите за демони. Демоните… — Той кимва към вдлъбнатината. Проховци вече лежи на горната платформа и голите му крайници са преплетени с тези на трупа на Бърн; той целува студените му мъртви устни. — … са всъщност нещо съвсем различно. А сега Манастирите и Компанията имат една обща цел, общ интерес: да спасят човечеството — и света — от опустошението, което му готви една обезумяла богиня.

— Да, добре, схванах — отвръщам аз. — Предполагам, че просто ми е трудно да си спомня как точно успя да ме уговориш да ти помогна.

Гарете поглежда ококорено Рейт.

— Ти се закле, че няма начин…

Най-добрият ми приятел го спира с жест, който прилича на саблен удар в гърлото, навежда глава към мен и ми се усмихва.

— Не съм сигурен какво имаш предвид, Каин — изрича той с равен глас.

Повдигам рамене.

— Всъщност е доста смущаващо. Можеш ли да ми изложиш логиката си отново? Защо реших да ти помогна да убиеш жена ми?

— Логика? — Гарете ахва невярващо. — Каква логика? Имаш ли друг избор?

— Ами, нали знаеш — казвам аз, разпервайки ръце, малко смутен, че не вижда очевидното, — винаги има избор…

— Това е абсурдно! Рейт, накарай го да…

Сабленият удар се превръща в предупредителен пръст, който сочи окото на Гарете; Рейт вече не се усмихва. Той ме поглежда със смразяващ интерес, сякаш съм някакво необичайно и вероятно опасно насекомо.

— Това е единственият начин да спасим света — отговаря той.

— Да спасим света от какво?

— От Палас Рил. От ХРВП.

— Разбираш ли, точно това не мога да го разбера.

Очите на Рейт като че ли хлътват в лицето му и гласът му става предпазливо неутрален.

— Нима?

— Ами на мен ми се струва, че ако тя заплашва целия свят, за да попречи на компанията „Отвъдие“ да копае — отвръщам разсъдливо аз, — значи трябва просто да спрете минната операция и тя ще прекрати заплахата. Не е ли логично?

— Да спрем минната операция? — Гарете е толкова потресен, че започва да пръска слюнки, докато говори. — Имаш ли представа колко ще ни струва това?

— Млъквай, идиот такъв! — сопва му се Рейт, но вече е твърде късно.

— Нима искаш да ми кажеш, че съм сметнал вашата печалба за по-важна от живота на Шана? Не мислиш ли, че това не е много, ммм… — опитвам се да намеря по-мека дума — … вероятно?

В продължение на няколко секунди тишината е нарушавана единствено от стоновете на любовника върху платформата в кратера и от металическото потракване откъм артанските стражи — изражението върху лицето на Гарете ги е накарало да започнат да проверяват оръжията си.

— Ъъъ… — Той поглежда умолително към Рейт.

— Не, не, не, изобщо не е така — отвръща гладко най-добрият ми приятел. — Тя е луда, Каин. Спирането на операцията няма да има никакъв ефект; тя е абсолютно откачила, забрави ли?

— Да. Това не ми се струва като достатъчна причина, за да я убия.

За миг Рейт като че ли изпада в недоумение; двамата с Гарете се споглеждат и мълчат.

Докосвам ръката на Рейт.

— Спокойно, хлапе. Не казвам, че си направил нещо лошо. Просто може би малко… прибързваме, не мислиш ли? Може би първо трябва да опитам да поговоря с нея.

— Не, не, твърде е опасно, Каин — отсича твърдо Рейт. — Тя е твърде опасна. Трябва да бъде унищожена — сега, докато все още можем. Само така можем да сме сигурни.

— Сигурни в какво?

— Да сме сигурни — казва той със зле прикрито нетърпение, сякаш се опитва да обясни очевидното, но не иска да ме обиди, — че тя никога повече няма да застраши Бъдещето на Човечеството.

Начинът, по който набляга на главните букви, ме кара да се намръщя още повече.

— Добре, разбирам. Казваш, че съм се съгласил да ти помогна да я убиеш, защото това е единственият начин да се спаси човешката раса. Така ли е?

— Ами… да — отвръща той с изтънял глас, в който се долавя лека несигурност, но очевидно формулировката му е харесала, защото повтаря напълно уверено: — Да. Бъдещето на Човечеството зависи от теб, Каин.

И за секунда аз мога да го почувствам: мога да почувствам тежестта на всички тези съдби върху гърба ми. Усещам как гръбнакът ми пропуква под тежестта на бъдещето, както основата на глетчер трещи под тежестта на милионите тонове лед отгоре ѝ.

Но…

Въздъхвам и поклащам глава, раменете ми се напрягат и помръдват в леко, неволно движение.

— Бъдещето на Човечеството — с извиняващ тон му отговарям аз — може да ходи да се шиба.

— Какво? — изричат едновременно Рейт и Гарете в съвършен синхрон.

— Твърде е абстрактно — отвръщам неловко аз, разпервайки ръце в търсене на разбиране и дори съчувствие. — То е… безлично, разбирате ли? Тия глупости за „неродените поколения“ не могат да ме впечатлят. От мен се очаква да убия жена ми заради някакви хора, които вероятно дори няма да харесвам?

— Но… но…

Соча с палец Вицекраля.

— Ами ако аз спася тези хора, а после се окаже, че повечето от тях са като Гарете? — казвам аз и потръпвам. — Пфу. По-добре всички да умрем.

— Не можеш да го направиш — промълвя Рейт.

— Нали точно това казвам: не мога да го направя. Няма да го направя.

— Не, не — имам предвид, че не можеш…

— Разбира се, че мога. Защо да не мога?

— Защото… защото… — Рейт търси с усилие подходящите думи, сякаш се страхува да не изтърси нещо, което не трябва. — Защото ми обеща — изтърсва най-накрая той. — Ти ми се закле, Каин.

— Съжалявам — отвръщам просто аз и съм напълно искрен. — Не исках да те разочаровам, хлапе, но ще трябва да намериш начин да го направиш без мен.

Гарете сумти.

— Толкова струват проклетите ти магически сили — ръмжи той на Рейт.

— Това е невъзможно — отвръща Рейт със смръщени вежди. — Моля те, Каин. Това съм аз, Рейт. Направи го заради мен.

— Хей, хлапе, приятел или не, по-добре не ме намесвай в това.

Устните на Рейт мърдат беззвучно. После той поклаща глава и въздъхва, признавайки своето поражение, което е придружено от някакво неохотно възхищение. И когато отново го поглеждам, се чувствам така, сякаш току-що съм се пробудил — раните започват да болят и в паметта ми се появяват смътни спомени от разговора в хотела в Палатин.

Сърцето ми тлее, но аз се усмихвам.

Не е необходимо да ги предупреждавам повече.

6.

— Това е безполезно, Рейт — казва Гарете. — Сега ще го направим по моя начин.

— По твоя начин? — питам аз.

— Сътрудничеството ти — сподавено произнася той — е желателно, но можем да минем и без него. Просто ще те завържем и ще те хвърлим в потока. Сигурен съм, че жена ти ще пристигне навреме, за да спаси живота ти.

Рейт гледа мрачно.

— Може би не направо в потока, а на брега му. Ако той се удави преди пристигането ѝ, тя може изобщо да не се появи. Ценността му като примамка зависи от живота му; мъртъв е безполезен.

— Значи на брега. — Гарете отново намества ремъците на ножницата на Косал и поглежда нетърпеливо към кратера. — Защо се бавят толкова, по дяволите? Тия ремъци ме убиват.

Мъртъв съм безполезен?

Взимам решение за по-малко от секунда. Нямам нищо против да умра. От доста време свиквам с тази мисъл. Измислянето на план ми отнема още по-малко време.

Никак не е трудно да накараш някого да те убие.

Обръщам се към Гарете с мила усмивка.

— Следил си ли актьорската ми кариера, Винс? — питам го приятелски аз.

— Аз… запознат съм с работата ти — отвръща вдървено Гарете с озадачен вид. — Никога не съм ти бил фен; не си падам по насилието.

— Все пак може би ще успееш да отговориш на няколко лесни въпроса. Какво ще кажеш? Една малка викторина на тема Каин, за да мине времето, докато чакаме демона ти.

— Едва ли…

— Каква — питам аз, вдигайки показалец наставнически — е средната продължителност на живота на задниците, които заплашват Палас Рил?

— Заплашваш ли ме? — изръмжава Гарете и пристъпва към мен. — Ти? Сакатият? Да не си луд? Та ти дори не можеш да стоиш прав!

— Добре, признавам: подвеждащ въпрос — казвам аз и се навеждам към него, като се извивам настрани, за да хвана китката му с лявата си ръка. Преди да се усети колко е загазил, аз го дръпвам към себе си, извивам ръката му зад гърба и забивам лицето му в скута ми; прехвърлям лявата си ръка към врата му и го стисвам силно в свивката на лакътя, вкопчвайки се здраво в ремъка на ножницата; кокалчетата на левия ми юмрук се забиват в ларинкса му, а аз го затискам между лопатките с лакътя на дясната ми ръка. — Но трябва да ти кажа, че след теб средната стойност определено ще се понижи.

Артанските стражи ми крещят да престана и да го пусна и други подобни глупости. Чува се групово щракане, когато зареждат автоматите си и ги насочват към мен. За миг се напрягам в очакване светът да се разтвори в пламъците от дулата и ударите от куршуми.

Но вместо това Рейт ги надвиква:

— Спрете! Не стреляйте!

Гарете е забил ноктите си в краката ми, но аз и без това нямам кой знае каква чувствителност в тях. Гърлото му отчаяно се бори срещу хватката ми; тилът му е яркочервен и той започва конвулсивно да потрепва, а проклетите копелета още не стрелят…

— Не разбирате ли, че това е номер? — казва спокойно Рейт. — Това е сложна форма на самоубийство: Каин иска да го застреляте. — Той свива устни като разочарован учител. — Той ни е нужен жив повече, отколкото Гарете.

Рейт повдига рамене и въздъхва:

— Извинявай, Винс.

Ами, мамка му.

От друга страна пък, не е нужно да го оставям жив.

Един монах казва нещо, което не успявам съвсем да разбера, и Рейт му отговаря:

— Определено. Но Каин не трябва да умре. Можете да му причинявате болка колкото искате.

Нечия здрава ръка се протяга над рамото ми; притискам брадичката си към гърдите и се напрягам с всички сили, за да му попреча да ми приложи хватката, в която съм стиснал Гарете. Той ме стисва точно под скулата в абсолютно професионален ключ, който адски шибано боли и заплашва да строши шийните ми прешлени.

— Пусни го — ръмжи в ухото ми на западен диалект, затягайки постепенно ключа, като ми оставя достатъчно време да обмисля какъв ще бъде животът ми, ако ръцете ми са мъртви точно като краката ми.

— Да, бе, веднага, как ли пък не — изгрухтявам аз въпреки болката.

Едно рязко завъртане притиска китката ми към гърлото на Гарете достатъчно силно, за да строши ларинкса му. Пускам го и той полита назад, давейки се в собствената си кръв, а докато се опитва да се изправи, аз сграбчвам с двете си ръце дръжката на Косал, която стърчи над рамото му.

Омагьосаното острие оживява с жужене.

Прерязва ножницата като меко сирене и потъва в рамото на Гарете. Той залита назад сред фонтан от кръв, държейки се за гърлото, и глухо гъргори: „кхк… кхк… кхк“. Монахът, който е застанал зад гърба ми, изругава звучно, когато вижда как жужащото острие се насочва към главата му; ръката, която е стиснала лицето ми, се отдръпва. Сигурно е паднал на земята, защото, докато размахвам острието над и около главата ми, не срещам никаква съпротива.

Гарете ме поглежда; от зейналата рана на рамото му блика кръв, не може да произнесе и дума заради строшения си ларинкс, очите му са разширени от ужас. Повдигам рамене.

— Нищо лично, Винс.

За секунда се озоваваме в патова ситуация. Никой не се движи; артанските стражи са насочили към мен пушките си, но не искат да ме застрелят, а и никой не иска да се приближава в обхвата на Косал.

А точно пък аз не мога да отида никъде.

Гарете със залитане се приближава към ръба на кратера. Все още е прав, но коленете му треперят, омекват — не му остава много да живее. Никой освен мен не му обръща внимание.

— Каин, пусни меча — нарежда ми Рейт и навярно подсилва заповедта си с някаква сила; невидими пръсти направляват волята ми. — Пусни го долу — повтаря той и ръката ми се отпуска. В очите му искрят звездите. Той прави крачка напред. — Точно така. Пусни меча.

— Още една стъпка… — казвам му аз и вдигам острието. То е покрито с някакви непознати рисунки: руни, изрисувани със сребро. — … и ще го пусна право върху гърлото ти.

Руните върху острието сякаш изпиват светлината от очите му и Рейт отстъпва.

И какво да правя сега, мамка му?

Преди да успея да взема решение…

Като личинка, изпълзяваща от устата на мъртвец, над ръба на кратера се появява трупът на Бърн.

7.

Трупът се изправя; разгъва се бавно, както ехиноцереус се разтваря към слънцето. Голата му кожа е нашарена с метални спирали, които проблясват в златно под лунната светлина. Шевовете на корема му, където ножът ми го беше разпрал, приличат на метален цип; перуката, която бе поставена на главата му в стъкления му ковчег, липсва и между алуминиевите скоби, които прикрепят към черепа остатъците от кожата му, се вижда гола кост. По средата на темето му се вижда назъбена дупка, където беше влязъл малкият ми нож — никой няма да се хване да я затваря на главата на мъртвец, — и през нея се вижда нещо стъклено и черно, сякаш консервиращият газ е превърнал остатъците от мозъка на Бърн в обсидиан. Когато най-накрая надига главата си, мъртвите му очи гледат безизразно в нищото с неясната тъпа заплаха на хапеща костенурка, която размахва отворените си челюсти в непрогледно мътна вода.

Зрелището парализира всички ни, дори охраната; всички гледаме, затаили дъх. Долу на платформата Проховци лежи неподвижно — в безсъзнание или мъртъв, няма как да се разбере оттук. Трупът на Бърн протяга ръце, пръстите му мърдат като пипала на анемона, които се протягат към нищо неподозираща плячка.

Умиращият Гарете се отдръпва от него, пръскайки кръв навсякъде от зейналата на рамото му рана. Кръвта оплисква лицето на трупа и тъмният му месест език се стрелва навън като на гущер, за да я оближе. Нещо във вкуса ѝ кара очите му да заблестят.

Дори не виждам движението на ръката му — незнайно как тя е сграбчила здравото рамо на Гарете в мъртва хватка. Пъшкането на Гарете преминава в накъсано хъхрене — което може би е просто опит да изкрещи, — докато трупът го привлича в любовна прегръдка. Обсебеното от демона тяло впива озъбената си зейнала паст в устните на артанския Вицекрал — изкуствено дишане в изпълнение на изнасилвач.

Демоните се хранят с чиста енергия от Потока, но им харесва само една негова разновидност — енергия, настроена към Обвивката на живо същество с вибрации от болка, ужас и отчаяние. Обикновено се спотаяват наоколо в безтелесните си форми като лешояди, обикалят и изчакват появата на нечие страдание, неспособни да направят нещо друго, освен да побутнат в нужната посока нечия депресирана Обвивка. Възможността лично да причинят болка или смърт — достъпна им само във физическа форма, — сигурно им носи безумно удоволствие.

По всичко личи, че демонът, който се е вселил в тялото на Бърн, страхотно се забавлява: трупът има ерекция, която прилича на суров братвурст, дълъг един лакът.

Гарете пищи в отворената паст на трупа.

Свободната ръка на тварта раздира дрехите на още живия Гарете и продължава да дълбае — откъсва парчета плът, забива пръстите си в корема му и изтръгва оттам цяла шепа мускули. Червата на Гарете не издържат и заливат преплетените им тела със съдържанието си, но трупът като че ли не забелязва това. Той протяга ръката си към разкъсаната коремна стена на Вицекраля, кръвта се стича до лактите му, докато вътре влизат първо пръстите, после китката и накрая цялата ръка като гигантски пенис, насочен към сърцето на Гарете.

И някак знам какво прави тази ръка. Знам, че съм прав.

Пряк сърдечен масаж.

Ръчно изпомпва кръвта от сърцето на Гарете, за да поддържа мозъка жив, за да продължат онези сладостни вибрации от мъка, страх и отчаяние. Не мога да си представя какво чувства Гарете, но адски съм сигурен, че никога не искам да го разбирам.

Най-после съпротивата на Гарете преминава в инертни спазматични потрепвания и демонът хвърля тялото му в кратера с една ръка, както хлапе захвърля клечката от облизан сладолед. Трупът на Бърн се протяга като сънлива котка и впива очи в мен с хладна омраза.

От отворената му уста се раздава тракане като от изсипващи се камъни. Тракането спира за миг, докато мъртвите гърди се изпълват с въздух — тъй като тварта не диша, тя е забравила да си поеме дъх, преди да заговори. Тракането се подновява, става все по-бързо и по-бързо, докато постепенно не се оформя в сух, нечовешки безстрастен глас.

— Ти дъррржиш моя меччч.

Това не е Бърн. Душата му не се е върнала в тялото му — не спирам да си го повтарям, но изражението на очите му и звукът на гласа му изсмукват силата ми по-силно, отколкото заклинанията на Рейт. Вече дори не мога да държа Косал вдигнат и когато Рейт пристъпва напред и хваща с едната си ръка дръжката му, а с другата извива китките ми с много ефективен прийом от айкидо, аз дори не се опитвам да се съпротивлявам.

Демонът се обръща към Рейт.

— То умирашшше. — Сигурно говори за Гарете. — Аз гладдден. Не е нарушшшение?

Рейт свива рамене и мърмори нещо, което ми звучи като версия на пословицата „Не прахосвай, за да имаш“ на западен диалект. Той безстрашно се приближава към демона и поставя дръжката на Косал в мъртвата му ръка.

— Разбра ли каква е задачата ти?

Кретен, тъпанар, шибан идиот!

Можех сам да се заколя с проклетия меч. Можех да замахна към собствената ми глава…

Но не се сетих навреме за това.

Трупът хваща Косал за дръжката — и без жива ръка, която да активира заклинанието му, мечът мълчи. Демонът го вдига, оглежда сияещото му под лунната светлина острие и ясния блясък на руните, които го покриват от дръжката до върха.

— Палассс Риллл — изщраква демонът и някакъв абстрактен израз на някогашна похот в очите му ме кара да се чудя дали вътре няма и частичка от Бърн. Внезапно, без да се движи, демонът се озовава точно пред мен. Очите му блестят като стъклени — а може и да са такива, — а от гърлото му се разнася бавен приглушен стон като от стар, уморен любовник на ръба на преминаващ в инфаркт оргазъм.

— Здррравей, Каин — изрича той.

Гърлото ми се свива от усещане за дежа вю, което разбърква стомаха ми, предизвиквайки гадене.

Това не може да се случва. Сигурно сънувам.

— Защооо не бягашшш? Предиии винагиии бягашеее — казва той и острието на Косал се издига напред на едно ниво с щръкналия му пенис. Трупът се навежда към мен и аз усещам в дъха му миризмата на кръвта на Гарете и на консервиращия газ. — Каквооо имааа? Проблемиии с кракатааа?

От гърлото ми се разнасят тихи звуци на отвращение. Опитвам се да хлътна навътре в стола.

Рейт ме докосва по рамото.

— Палас Рил — напомня му той с рязък тон.

— Глааад. Тяяя трябвааа… даа умре бързооо?

— Да — отвръща твърдо Рейт. — Бързо. Мигновено. И точно както ти е казано; иначе ще те унищожи без никакви усилия.

— Ъххх… Глааад… — Гласът преминава в механично стържене като при работа на турбина на празен ход.

— Да, предполагам, че си гладен — отвръща замислено Рейт; безцветните му очи се обръщат към мен и устните му се разтягат в нещо, което според него би трябвало да е усмивка. — И аз си мисля, че съм ти намерил идеалната закуска.

8.

Не знам колко време ме влачи демонът нагоре в планината. Сигурно няколко часа — безкраен кошмар. Главата ми се люшка и не спира да се удря в твърдото му като камък рамо. Губя съзнание и се свестявам отново, припадам от болка, умора и адски шибаната мигрена, която получавам от висенето с главата надолу — все едно развъждам оси в черепа ми. Отдавна съм изповръщал всичко, което е останало в червата ми; сега, всеки път, когато се свестявам, започвам да хълцам на сухо, докато ми се събере погледът. Когато кашлям, усещам вкуса на кръв.

А проклетият меч не спира да ме удря в окото. Отнякъде са намерили друга ножница и са завързали Косал в нея, преди да го препашат с ремъци на гърба на трупа. Въртя китките си под тънката лента на белезниците, които са стегнали ръцете ми зад гърба; тя се врязва в кожата ми и кръвта се стича към лактите, оттам капе върху гърба и продължава по тила ми, за да стигне до челюстта.

Ако успея да освободя поне едната си ръка, за да стигна до дръжката на Косал…

Демонът крачи неуморно напред. За мъртвите му мускули такова нещо като умора не съществува, защото те не разчитат на някаква химическа реакция. Тварта не търси лесни пътища — преминава през прохода по обходни пътечки, изкачва се високо по лицевия склон на Резеца, изкатерва зъберите с нечовешка лекота въпреки босите си крака и единствената свободна ръка.

Преметнат с главата надолу през рамото му, аз мога да видя цялото Седло на Хрил, ширнало се пред очите ми. Хребетът на прохода се е превърнал в змийско гнездо от релси, които пълзят около грубия скелет на недовършеното депо; един митничарски пост бележи грубо официалната граница между Трансдея и Анханската империя. Навсякъде се виждат палатки, от малките двуместни тенти край стените до огромни навеси: столова, заслон за повредени машини, който е толкова голям, че вътре може да се разглобят два локомотива, без да се омешат частите, тоалетни, магазинът на Компанията и още бог знае какво.

Базовият лагер на компания „Отвъдие“: те монтират релси по западния склон на Седлото. Към Империята. Проклетата линия прилича на език, който се е протегнал, за да вкуси от Анхана.

Над източните хълмове се появява горната извивка на слънцето и засипва миглите ми със златисти проблясъци. Предполагам, че няма никакви шансове проклетият демон да избухне в пламъци под първите слънчеви лъчи.

Високо на западния склон на Резеца, малко по-ниско от нас, вече би трябвало да се забелязва изворът, но всичко, което виждам, е нисък тухлен цилиндър, от който започва дълга криволичеща шлюзова тръба, която е монтирана сравнително отскоро, защото капещите ѝ колена още не са започнали да ръждясват. Тръбата се изтича в насмолен дървен резервоар на кокили, от който на свой ред започва мрежа от множество по-малки тръби, спускащи се към издигащия се скелет на депото.

Надолу, по плетеницата от релси, се движи дълга, неорганизирана колона от работници — толкова уморени и замаяни от прекараната на такава височина нощ, че дори не си правят труда да погледнат нагоре, където може да видят нас. Сега, на зазоряване, строителите изпълзяват от палатките си и със залитане и почесване се нареждат за вода пред монтираното на дървения улей кранче; скоро там, където е текло то, пръстта се превръща в дълбока до глезените кал.

И точно от тази кал започва да тече Великият Чамбайген.

Рейт беше останал от другата страна на прохода заедно със своите охранители — фалшиви охранители, осъзнавам едва сега. Сигурно са преоблечени сопита, защото досега не се е родил охранител — камо ли четирима охранители, — които да запазят такова хладнокръвие при вида на онова, което се случи долу край кратера. Сопито обаче никога не се нерви; няма да му мигне окото дори пред шибания Апокалипсис.

Те трябва да останат от другата страна на хребета, защото, ако се доближат до речния ѝ басейн, Шана ще усети враждебните им намерения. Но ще се навъртат наоколо. Не знам какво му има на тоя шибаняк Рейт — не знам защо ме мрази толкова, — но истинската омраза, омразата и в червата, е нещо, което разбирам много добре. Той ще наблюдава.

Демонът ме носи на северозапад, успоредно на потока от отпадъчни води, който се стича от дървения улей, за да се смеси със стичащата се от резервоара вода. Няколкоминутният преход ни отвежда на четвърт миля западно от лагера, където мръсната вода се връща в първоначалното си русло: тясно, плитко корито, което води до малък водопад, който се спуска от може би петнайсетина фута във вир с каменисто дъно. Демонът ме пренася внимателно през скалите, по-далече от лагера, като се движи в коритото на реката. Повърхността на потока е равна и покрита с мазут, а водата мирише на урина и сяра.

Демонът се спуска по скалите покрай водопада и ме хвърля върху един назъбен камък като чувал, пълен с мъртви котки. С вързани зад гърба ръце и безполезни крака аз не мога да направя нищо, за да омекотя падането, освен да държа главата си наведена напред с надеждата, че няма да си счупя черепа. Тя отскача от камъка; изхвръкват ми свитки от очите и мигрената дори изчезва за около пет секунди, преди да се завърне с рев и сила, способна да убие бик.

Демонът потапя едната си ръка във водата и я поднася над лицето ми, изцеждайки мръсната вода върху устните ми. След това загребва още и я излива върху челото ми, оставяйки я да потече по косата ми, кръщавайки ме с мръсотията, в която компанията „Отвъдие“ е превърнала извора на Великия Чамбайген.

След няколко секунди по нервите ми плъзва топлата вълна на присъствие, странно и неопределимо усещане, че съм прегръщан, гален и утешаван от нещо, което се намира вътре в мен. Струпеите започват да се белят от раните ми, докато плътта ми започва да се изцелява.

Това е нейният начин да ми каже, че идва насам.

О, боже, само ако можех да умра, преди тя да стигне дотук…

Само ако…

Докато сълзите прогарят лицето ми като киселина, демонът коленичи до мен и започва да се храни.

9.

Извън света мама пееше заедно с реката; когато на Фейт ѝ ставаше твърде страшно, тя винаги можеше да зарови главата си в чудесните копринени чаршафи, да придърпа завивката върху себе си, да затвори очи и да се понесе с музиката. В първия момент, когато мъжът я грабна и татко ужасно се ядоса, тя наистина се уплаши, но никой всъщност не може да се страхува твърде дълго, не и когато реката пее в главата му.

Защото реката винаги ще си остане река, така че просто няма от какво да се страхува.

Освен това къщата беше наистина невероятна, по-голяма дори от дома ѝ, и се намираше в центъра на Бостън, където Фейт никога досега не беше ходила, и макар че го беше видяла единствено през прозорците на голямата кола на гран маман, беше сигурна, че Бостън също е невероятен. Нямаше нищо против да остане известно време тук, защото хората се държаха много мило с нея през цялото време и никой не я караше да си сгъва дрехите или да си оправя леглото, или каквото и да е друго нещо. Имаше една много възрастна дама, чието име бе Работник Добсън, която като че ли нямаше друга работа, освен да следва Фейт навсякъде и да оправя след нея. Работник Добсън беше доста приятна възрастна дама, макар да не говореше много, но през цялото време се усмихваше и не изглеждаше зла и вече бе успяла да пъхне в ръката на Фейт най-невероятния бонбон на света, който се наричаше „шоколадов трюфел“.

Мама беше много, много заета с лекуването на болните хора в Отвъдие и пееше през цялото време някаква нова песен, която Фейт не разпозна, но веднага хареса. Мама беше доволна и щастлива, затова Фейт също беше щастлива, дори когато Работник Добсън влезе в стаята и я накара да стане от леглото и да си облече официална рокля за Закуската на Шабат. Фейт знаеше, че трябва да бъде с главни букви, заради сериозния начин, по който изглеждаха всички, когато произнасяха думите, и заради роклята, която трябваше да облече; тя беше бяла и мека, дълга до петите, с бухнали ръкави и наистина невероятна сатенена горна част, която приличаше на риза.

Двама Работници, чиито имена все още не знаеше, почистиха стаята ѝ, докато Работник Добсън ѝ оправяше косата, и скоро тя бе готова за Закуската на Шабат. Работник Добсън я хвана за ръката и я поведе надолу по трите реда стъпала на много, много дългото вито стълбище, през големия коридор до трапезарията.

Тя беше наистина голяма, с дървена ламперия, която стигаше над главата ѝ, а над нея бяха залепени сатенени на вид тапети. Масата също беше много голяма, с подредени върху нея свещи и всякакви други работи. Чичовците ѝ — чиито имена вече беше забравила — и гран маман вече бяха седнали на местата си. Зад всеки стол стояха Работници с изискани униформи и сериозни лица. Работник Добсън отведе Фейт до специалното столче, което беше нагласено за нея така, че когато седне в него, тя да вижда цялата маса, също като възрастните. Фейт се изкатери в столчето и внезапно се разкиска.

— Фейт — каза гран маман със зъл глас. — Престани да се кискаш така.

— Извинявай, гран маман — отвърна тя и затисна устата си с двете си ръце, опитвайки се да преглътне доволния си смях.

— Какво чак толкова те развесели, дете? Сподели шегата с чичовците си. Сигурна съм, че ще им хареса.

— Няма никаква шега, гран маман. Просто съм щастлива.

— Щастлива? Разбира се, че ще си. Пристигането в един истински дом трябва да е огромно облекчение…

— Не е заради твоята къща — отвърна Фейт, ухилена до уши. — Щастлива съм, защото татко е тук.

— Какво?

— Не тук тук — обясни Фейт. — Там тук. Той вече е при мама. — Златистите ѝ вежди се сбърчиха озадачено. — Но мама като че ли не е много доволна от това…

10.

Докосването на устните на Хари върна богинята в нейната лична мелодия в Песента на Чамбарая.

От мига, в който напусна Анхана, Палас Рил се потопи в божествените съзвучия на Чамбарая, откривайки в тях многочислени математически повторения на зададената от нея тема: безкрайни Бахови канони върху живота на нейния противовирус. Вниманието ѝ бе отвлечено единствено от страданието на Фейт — момент на майчина слабост, — когато тя отново се превърна изцяло в Шана Майкълсън, заряза задачата си и се устреми към най-близката точка на прехвърляне. Но Хари се закле, използвайки Фейт, че ще се справи с всички дела на Земята, и напомни на богинята, че трябва да завърши делото си. Тя му се довери.

Нямаше друг избор.

Затова се предаде на Песента, наблюдавайки милиардите поколения на своето творение, които се вихреха из съзнанието ѝ като галактика, в която всяка отделна звезда представляваше живот. Тя бе открила пробата от ХРВП в тялото на Крис Хансен и я беше култивирала в собствения си кръвен поток; там сътвори и културата на противовируса. След изнизването на милиард поколения песента на изцелението звучеше все така ясно и чисто, без нито една дисонантна мутация.

Но сега Хари се докосна до нея и Шана почувства болката и яростта му — тя прониза като остра игла разрасналата се язва, в която се бе превърнал изворът ѝ. През всичките левги тя го докосна със силата си; изцели кожата му и успокои сърцето му, докато нейното се сви от истински ужас. Това усещане бе толкова чуждо на природата ѝ, че известно време не успяваше да го определи, нито да открие източника му.

Далечните контрапункти на дъщеря ѝ продължаваха да звънтят в мелодията ѝ, щастливи да са част от нея дори в онова чуждо място, където я беше затворила баба ѝ. Фейт не се страхуваше; баща ѝ беше обещал, че ще се появи, беше обещал, че ще оправи всичко — но въпреки това се беше озовал тук, сам, ранен и измъчен, оставяйки Фейт в ръцете на враговете си.

И тя откри, че може би точно това отравя спокойствието ѝ с ужас.

Грациозната нота в Песента на Чамбарая, която представляваше физическата форма на Палас Рил, прозвуча от любимото ѝ място за размишления — огряна от слънцето горска поляна сред дъбови и орехови дървета, над обрасло с върби поточе, което се намираше на три дни път югоизточно от Анхана — и потърси в Песента следи от една позната фраза, отекваща тема за скалисти бързеи на седем левги нагоре по течението. Улови тази тема и я запя заедно с реката; съчетавайки тези ноти с приспивния ритъм на слънчевата поляна, тя ги понесе заедно през времето и пространството.

Една крачка я пренесе от полянката до бързеите.

Седем левги по-нататък тя дочу тихото ромолене на тресавище, където се смее камъш и под земята боботят корените на достолепни дървета; тя отново вля отделните мелодии в Песента си, за да може да прекрачи от бързеите в тресавището.

И така тя закрачи по реката.

Когато се приближи, тя почувства в него болка, по-силна от онази, която може да изпитва плътта: страх и студена ярост. Ужас. Отчаяние.

И въпреки това около него нямаше никаква заплаха, никаква опасност. Тя можеше да усети вкуса на намиращия се на хребета лагер толкова ясно, сякаш отпадните му води се стичаха право в устата ѝ; смътно чувстваше какофонията от хиляди животи на самия край на речния си басейн. Нищо от онова, което можеше да усети, не му желаеше зло — само прости човешки души, които сляпо копнееха за храна, секс и удобство.

От какво се страхуваше той?

Тринайсет крачки я отведоха до озарения от утринните лъчи склон под прохода, който хората наричаха Седлото на Хрил: изпъкнала земя, свързваща двата назъбени върха, дотолкова покрити със сажди, че бяха придобили цвят на стомана. Тя откри в Песента бълбукащия звън на стичащия се в каменната чаша малък водопад, който се сливаше с бързото туптене на сърцето на Хари. Палас Рил направи последна крачка и се озова до него в каменистата теснина, където бълбукаше водопадът.

Хари лежеше по гръб край вира, наполовина заклещен между камъните. По лицето му имаше пръски от вода, ръцете му бяха вързани зад гърба, а устата му беше запушена с парцал. Той изстена нещо през парцала, а очите му я гледаха с безумен ужас.

Палас Рил коленичи до него и хладните пръски на водопада нежно опръскаха шията ѝ. Дори миризмата на човешки отпадъци не беше чак толкова неприятна, защото тревата и водораслите по течението на потока се хранеха с тях и избуяваха както никога досега. Богинята докосна бузата му с длан.

— Всичко е наред, Хари — каза тя. — Аз съм тук. — Можеше да използва пойната песен на птиците или бълбукането на водата, цвърченето на мармотите или скърцането на камъните, размърдвани от корените на тревата и шубраците, но вместо това заговори с устните на Палас Рил по същата причина, поради която реши да извади парцала от устата на Хари със собствените си ръце, вместо да използва силата си. Понякога дори богинята трябва да използва човешко докосване.

Сега вече разбираше страданието му: някой го бе захвърлил тук да умре и Хари се страхуваше, че тя няма да успее да пристигне навреме, за да го спаси. Богинята вкара в песента си печалните обертонове на меланхолията. За всичките години, които бяха прекарали заедно, тя така и не бе успяла да го убеди, че човешкият живот е само струйка в потока на живота; когато тази струйка, прекрасна, но краткотрайна, се слее с реката, нищо не е изгубено. Нищо не може да бъде загубено.

Реката е вечна.

По лицето му потекоха сълзи, които се смесиха с мазния слой пръски от потока. Тя развърза парцала, който затъкваше устата му, но Хари тръсна глава настрани, изплювайки мръсната дрипа в потока, и конвулсивно си пое дъх.

— Шана… бягай — изхриптя той; гласът му хрущеше като счупено стъкло. — Това е капан. Бягай!

Тя се усмихна. Защо не можеше да разбере?

— Тук няма никаква заплаха, Хари…

Хари изпищя: безмълвен писък на безкрайна паника.

Писъкът му я сепна и тя млъкна като опарена. Неясната тревога, която я безпокоеше през последните минути, внезапно се размърда под нозете ѝ с тектоничен, инфразвуков тътен. Планетата, от която тя беше част, вече не беше монолитна. Тя установи с нарастващо изумление, че всъщност се страхува.

Хари започна да рита с крака. Викът му прозвуча дрезгаво и кърваво, сякаш повръщаше бодлива тел:

— Шана, проклети да са очите ти, поне веднъж в шибания си живот ме послушай и БЯГАЙ!

Тя се изправи и се накани да се обърне, но не успя: нещо леко я тупна по рамото, малко над ключицата, рязко, но не силно — като удар от дете или токов удар от ключ за осветление, нищо особено; по тялото ѝ бързо премина студена вълна — сякаш ледена тел се спусна от това рамо надолу покрай ребрата от другата ѝ страна. Тя се опита да завърши обръщането си, за да види какво я е ударило, но изведнъж започна да пада, извръщайки се настрани; не чувстваше краката си, не чувстваше лявата си ръка. Протегна дясната, за да смекчи сблъсъка със земята, и силно се удари в камъните, падайки по гръб…

Над нея се беше надвесила жена, облечена в нейните дрехи, но това всъщност не беше жена, не изцяло — просто торс с една лява ръка; на мястото на главата и дясната ръка имаше просто зейнала рана с големината на цял един свят и когато краката се подгънаха и безглавият еднорък труп полетя към земята, алената кръв от прерязаната аорта бликаше като каберне от въртяща се отворена бутилка, проблясвайки в лъчите на изгряващото слънце като спираща дъха с красотата си дъга.

Тя си помисли: Това съм аз. Това е моята кръв.

Опита се да заговори, да каже Хари… Хари, ранена съм, трябва да ми помогнеш, но по-голямата част от дробовете ѝ беше останала в свличащия се торс. Можеше единствено да движи устите си и да издава отчаяни мляскащи звуци с езика си.

Хари — опита се да каже тя, — Хари, моля те…

Тогава над нея се надвеси някаква мъжка сянка, огромна, мощна мъжка фигура на фона на перестите бели облачета в сияйното небе. Фигурата вдигна дълъг меч с широко острие, завъртя го с върха надолу, захващайки го по-удобно, и го отпусна със замах, сякаш забиваше кол в корава пръст.

Острието се насочи право към очите ѝ и тя не видя нищо повече.

11.

През гледащите към градината прозорци ярко сияеше сутрешното слънце, а облечените в ливреи слуги носеха димящи чинии с храна, когато посред обичайната Закуска на Шабат у семейство Шанкс Фейт внезапно скочи от стола си, удари по лакираната махагонова маса с мъничките си юмручета — разкъсвайки старинната ленена подложка с цвят на слонова кост — и изпищя така, сякаш плъхове гризяха пръстите на краката ѝ.

Миг по-късно, преди някой от изненаданото семейство да успее да попита какво не е наред, тя се строполи на пода. В последвалата разтърсваща тишина Ейвъри отчетливо чу жален детски шепот:

— Хари… Хари, ранена съм. Трябва да ми помогнеш. Хари, моля те…

Слугите се притекоха на помощ, но гласът на Ейвъри изплющя като бич над главите им:

— Назад! Не я докосвайте. Добсън, веднага ми доведи Професионалист Либерман.

Фейт нито се давеше, нито се гърчеше; докато всички очакваха пристигането на лекаря от апартамента му в пристройката, Ейвъри стискаше зъби толкова силно, че в ушите ѝ зазвъня.

Името му…

Беше горчиво, тежко, непоносимо мъчително, че в собствения дом на Ейвъри Шанкс нейната собствена внучка бе прошепнала неговото име.

12.

До самия край — горчив и кървав — аз не спирам да си мисля, че трябва да има някакъв начин да се измъкнем. Толкова пъти сме я докарвали дотук — попаднали в капан, без изход, без шансове за оцеляване — и винаги сме се измъквали въпреки всички препятствия, въпреки здравия разум, въпреки липсата на всякаква надежда. Винаги сме намирали начин да оцелеем.

През всяка секунда, която прекарвам тук — проснат на тази скала, докато мръсната вода от лагера облива лицето ми, а демонът в трупа на Бърн пие от мъчителния ми ужас, — аз изброявам наум всички случаи, в които по някакъв начин сме намирали изход. Принуждавам се да вярвам, че Шана ще усети капана, че ще ме спаси, че заедно ще спасим дъщеря ни, че баща ми все още ще е жив, че всички ще си отидем у дома.

Че по някакъв начин отново ще получа моя хепиенд.

Затова, когато тя се появява, а демонът не нанася своя удар, аз се опитвам да я предупредя с очи, с езика на моя ужас; опитвам се да прегриза мръсния парцал с вкус на прах и човешки лайна.

Тя е способна с едно махване на ръката да разгради парцала на съставните му атоми; вместо това се заиграва с възела със своите твърде човешки, твърде пипкави пръсти; когато най-накрая изплювам парцала настрани и ѝ казвам какво да прави, тя не ми вярва, опитва се да ме успокои и целият гневен ужас, който се е насъбрал в мен, изригва в пронизителен крясък, който ѝ затваря устата, и в очите ѝ виждам, че започва да разбира — но тя никога не е била по бързите действия; винаги ѝ е било необходимо време да се настрои, да предвиди неочакваното, а точно сега не съм способен да ѝ осигуря време за това. Мятам се към нея, вия, проклинам, обиждам я с груби думи, правя всичко, за да я накарам да стане, да се размърда, да се махне оттук; и ето че тя става и започва да се обръща…

И умира, изпратена единствено от моите ругатни.

Хванат от безжизнена ръка, Косал не издава никакво предупредително жужене. Трупът се появява изневиделица зад гърба ѝ и острието се движи твърде бързо за окото: успявам да зърна началото на удара и края му — описаната дъга представлява просто сребрист проблясък, който отделя предната част на тялото ѝ от ключицата до ребрата, прерязвайки едната гърда…

И едната ѝ половина се отделя от другата, а на мен не ми е останал дъх, за да изкрещя.

Парчетата от живота ми се разпадат, а нейните вътрешности се изсипват върху скалата с мокър плясък. Демонът Бърн прекрачва безглавия ѝ еднорък торс и се надвесва над нея — лешниковите ѝ очи улавят синината на утринното небе и съвършените ѝ устни мърдат — беззвучно, а косата ѝ сияе в лъскавокестеняв пламък… боже, как ще живея сега?

Но аз, естествено, няма да живея особено дълго.

Трупът вдига меча над главата си и нанася удар с острието надолу. Забива го в тялото ѝ, както се пронизва вампир с кол, само че нейното сърце се намира някъде по-надолу, а мечът със сребристите руни прониква право между очите ѝ, в черепа, през мозъка и достигна до камъка под главата ѝ.

Острието зажужава за частица от секундата, сякаш за да отбележи отиващия си живот. Прониква на една педя в камъка под разсечения ѝ череп и се заклещва; демонът го пуска и дръжката започва бавно да се поклаща в последно сбогом.

— Дааа — мърмори демонът със скърцащия си глас. — Дааа, това е краяяят.

Отново се придвижва с невидима за окото скорост, озовавайки се до мен, и онези стъклени очи се отварят широко, за да ме погълнат целия.

— Дааа, Каииин. Всичкооо е истинааа.

И аз знам точно за какво говори. Знам какво е истина.

Някой друг би попитал: „Защо?“

Аз знам защо.

Всичко това — загубата на кариерата ми, Аби, Фейт, татко и сега… сега… това ужасно нещо — си има причина. Една проста, неоспорима, непростимо егоистична причина. Защото аз не мога просто да седя и да си затварям устата. Защото съм твърде тъп, за да съм наясно. Защото трябва да направя нещо, за да се почувствам мъж.

С други думи, всичко се свежда до едно…

Причиних това на всички и всичко, което обичам, защото за последен път исках да се престоря, че все още съм Каин.

13.

Демонът Бърн държи в ръката си огромния си еректирал член. Прекрачва ме и ме възсяда през гърдите като кошмарен гоблин, а с другата ръка ме погалва по бузата.

— Обииичам те, Каииин.

Навежда се към мен, сякаш се кани да ме ухапе. Или да ме целуне.

— Обииичам теее.

И знаете ли какво? Мисля, че казва истината.

Обзема ме странно спокойствие, кухо безгрижие. Най-невероятното е, че по някакъв странен, неочакван начин просто го приемам. Мисля, че знам какво следва; виждал съм го десетки пъти при хора, които са получили ужасни — дори смъртоносни — рани.

Синдромът „Добре съм“.

Независимо какво ви се е случило, щом премине първоначалният шок на недоверие, първото нещо, което си мислите, е: „Ами можеше и да е по-зле.“ Винаги сте донякъде изненадани колко добре приемате всичко, каквото и да е, от нож в червата до смъртта на дете. Няма да се изненадам, ако Шана е умряла, мислейки си: „Всъщност не е чак толкова зле.“

Демонът Бърн гали лицето ми със студената си твърда ръка и се храни…

И може би точно това е причината за моя синдром „Добре съм“: един демон изсмуква отчаянието ми, ужаса ми, мъката ми. Може би точно това имат предвид хората, когато поклащат тъжно глави и си мърморят един на друг: „Просто още не го е осъзнал.“

Те казват също: „Демоните още се хранят.“

Засищайки собствения си ненаситен глад, демоните ни правят услуга.

Но заситят ли се, по-добре се пазете.

Точно затова аз просто си лежа тук, върху острите камъни, с лице, опръскано от кръвта на Шана, до вътрешностите ѝ, които се плакнат във водата на потока, с безполезните си крака и безполезния си живот и не чувствам нищо друго освен надежда, че трупът просто ще ме убие, докато все още е гладен.

Защото имам представа какво се задава и не искам да съм тук, когато пристигне.

Демонът Бърн облизва устните си и на едната му буза с мокро чмокане се отваря малка кръгла дупка; през другата му буза щръкват нащърбените зъби, а на челото му се появява друга дупка. Едното от стъклените му очи се пръсва и главата му се отмята настрани като на кон, ужилен от оса, и в този миг някъде отвисоко в планините се чува механичното потракване на химически автомати.

Звучи точно както във филмите.

Шибано силна стрелба — продължавам да се надявам, че някой от тези куршуми ще рикошира и ще ми пробие черепа, но не ми излиза късметът. Сигурно стрелците са от Социалната полиция; всички знаят, че сопитата никога не пропускат.

Нови куршуми разкъсват плътта, повличат трупа напред и го карат да се тресе в някакъв шантав танц, докато той размахва ръце и крака, опитвайки се да се задържи върху мен. Но стрелбата се засилва и един плътен залп го измита от скалата.

Докато лети надолу, чувам няколко глухи удара в скалите.

И сега вече чувствам липсата му: усещам я в термоядрената огнена топка, която се уголемява в гърдите ми, изпепелява сърцето ми и опърля гърлото ми, и о, боже, о, боже, о, боже, о… боже…

… боже…

14.

Цяла вечност по-късно: носен по течението, се поклащам безнадеждно в обширния безмилостен океан; пред очите ми се движат сенки и чувам гласове — слаби гласове, идващи от неизвестната, непозната вселена, която се простира отвъд обсебилата цялото ми съществуване болка.

Споразумението ни беше абсолютно точно и ясно, казва глас, който звучи едновременно човешки и изкуствено: като звуците, които биха издавали говорещите кукли, ако имаха уста и гърло от плът. Той ще бъде отведен в столицата и екзекутиран. Мечът ще бъде обезопасен.

Гласът, който отговаря, е пълна противоположност: макар думите да са произнесени сухо и отчетливо, той звънти като отпусната тетива на лък. Да, разбира се, ще се погрижа. Що се отнася до меча, той е реликва от свети Бърн и принадлежи по право на Църквата на Любимите деца на Ма’елкот. За него ще бъдат положени специални грижи.

Отварям очи и извръщам главата си към тях, за да им кажа да си затварят устата, и виждам онзи шибаняк Посланика да си говори с един от фалшивите охранители.

Между тях двамата дръжката на Косал продължава да се поклаща в дъгата от водни пръски като стрелка на метроном, която отмерва нивото на всички безполезни шумове в света. Пръските се събират в струйка, в мъничко ручейче, порозовяло от кръвта ѝ, която се стича по скалите, встрани от потока, и изсъхва под лъчите на яркото слънце.

Нейните очи, разделени от острието, което е забито в черепа ѝ, все още са ясни и чисти. Водните пръски са отмили прахта и те продължават да проблясват като скъпоценни камъни, а аз не мога да разбера защо продължавам да дишам.

Рейт извръща собствените си проблясващи очи към мен.

— Какво ще кажеш, Каин? — пита той с подигравателна престорена заинтересованост. — Готов ли си за тръгване?

Не съм в състояние да отговоря.

Рейт свива рамене и се обръща към фалшивия охранител.

— Моите благодарности. Предайте топли поздрави от Манастирите на вашите началници в компания „Отвъдие“. Кажете им, че се извиняваме за смъртта на Администратор Гарете, но вие сам можете да свидетелствате, че беше неизбежна.

— Съгласен съм — отвръща фалшивият охранител. — Посолството ще бъде уведомено за пристигането на новия Вицекрал.

— Готови сме да го посрещнем в духа на истинското братство — отговаря Рейт самодоволно. — Сбогом.

Фалшивият охранител не отговаря; сопитата никога не се сбогуват. Той и останалите се обръщат безмълвно и се отдалечават от скалата.

Бях се надявал да ме убият. Но очевидно е било безполезно.

Все още дишам, но това не означава, че съм жив.

Затова, когато Рейт освобождава Косал, затискайки главата на Шана с крак, за да го издърпа от скалата, аз не чувствам нищо.

Затова, когато се навежда над мен и бледосините му очи проблясват със същия глад, който бяха излъчвали стъклените топчета в празните очни ябълки на Бърн, и казва:

— Аз съм Рейт от Анхана. Ти, Каин, си мой пленник и ще умреш.

… изобщо не се изненадвам да чуя собствения си неясен глас да отвръща:

— Аз не съм Каин. Каин не съществува. Каин е мъртъв.

И това някак си го изпълва с възторг. Той се изправя със сияещи очи и разперва ръцете си встрани, сякаш иска да обгърне целия свят. Отмята назад главата си и крещи към безкрайното небе:

— Денят дойде! Денят дойде! И аз съм!

Силите ми стигат да се зачудя тъпо какво си мисли, че е, но не са достатъчни, за да помисля върху отговора. В момента единственото, за което мога да мисля, е Фейт.

Не мога дори да си представя какво ти е причинило всичко това.

Господи, Фейт… Знам, че не можеш да ме чуеш, но…

Господи, Фейт.

Съжалявам.

Десет

Уродливият рицар, както всички останали странстващи рицари, нямаше път, който да следва, и уроци, които да научава; всеки завой на пътя му представляваше поредният урок, а всеки урок водеше до поредния завой.

Уродливият рицар откриваше бавно и болезнено някои от истините, които животът му беше подготвил, за да го научи: с какво е застлан пътят към ада, че в този свят няма нищо свято и че няма добро дело, останало ненаказано.

Той научи тези истини твърде късно, разбира се; защото все пак си оставаше уродливият рицар.

1.

Почукването прозвуча доста приятелски — две бързи, не твърде силни потропвания, сякаш някой подхвърляше бодър привет — но когато Делиан отвори вратата, само успя да зърне за кратко едър човек с добри очи и лице с цвета и топографията на пълна с препечени картофи чиния. Друго не успя да види, защото гледката му се скри зад огромния юмрук, който със застрашителна скорост се уголеми и цапардоса Делиан толкова силно по носа, че той дори не усети кога пада; след миг се озова проснат на килима с вкус на кръв в устата и танцуващи искрящи звезди пред очите.

— Здрасти — дружелюбно избоботи човекът, пристъпи до Делиан и големият му подкован ботуш го възнагради със здрав ритник малко над бъбреците, в ребрата, достатъчно силен, за да изпукат две от тях.

Делиан се преви на две, плюейки кръв. Човекът произнесе „Руго“, сякаш викаше някого по име.

През вратата пристъпи едно огре, облечено с боядисана в цветовете на охраната на „Залагащия пришълец“ ризница, с голяма сребърна мрежа в ръце, която изглеждаше противно позната. С една врътка на китката огрето метна мрежата върху Делиан; след това сграбчи ръката му с огромната си лапа и го вдигна във въздуха. Докато успее да убеди себе си, че това наистина се случва, Делиан вече беше напъхан в един чувал и метнат върху широкия мускулест гръб на огрето.

2.

Безумното препускане през тайните коридори на „Залагащия пришълец“ приключи, когато огрето разтвори чувала и — подобно на висок девет фута, с щръкнали жълти бивни Дядо Коледа — изсипа Делиан, мрежата и всичко останало на пода в спалнята на Киърандел. Делиан се изтърси силно по задник и ребрата го заболяха повече, отколкото от ритника.

Бавно и предпазливо той се опита да размотае мрежата дотолкова, че да успее поне да се изправи на колене. Стараеше се да не прави резки движения, които да се разтълкуват като опит за освобождаване; в другата си ръка огрето държеше боздуган с големината на крака на Делиан и с шипове, по-дълги от пръстите му и поне толкова остри.

Киърандел лежеше просната върху копринените възглавници в ярки цветове, струпани върху леглото под огромния балдахин. Под стоманеносивите ѝ очи имаше черни сенки, а косата ѝ се беше разпръснала на мазни кичури по раменете и възглавниците. Кожата ѝ напомняше на Делиан за гърчещ се в пресъхващо езеро сом, а устните ѝ бяха увиснали като парче сурово месо над острите ѝ хищнически зъби. Стаята миришеше на полупълно нощно гърне, допълнено с повръщано.

— Когато ги изпратих да те доведат — произнесе завалено Киърандел, сякаш езикът ѝ беше удебелен, — възнамерявах да кажа нещо духовито. Нали се сещаш: че съм искала лично да ти благодаря за това, че ми спаси живота.

— Киър…

— Млъквай! — изпищя яростно тя, надигайки се от възглавниците; но после отново се отпусна върху тях, сякаш усилието я беше изтощило. — Но не ми се иска. Не мога. Дори не мога да злобея. — Тя извърна глава настрани, за да не може той да вижда изражението ѝ.

Сърцето му се сви от мъка, не беше способен да говори.

— Сега ми казват, че не трябва да умираме — продължи Киърандел, все още извърната на другата страна, към тъмните брокатени завеси, които закриваха прозорците на спалнята. — Казват ми, че тази твоя болест може и да не ме убие. Че всички може да оцелеем.

— Да — каза Делиан.

— Всички, без Пишу — рече тя. — Всички, без Тъп.

— Богинята…

— Не ми говори за твоята богиня. Знам всичко за нея. Тя е шибан актир. Палас Рил.

— На мен ми изглеждаше много божествено — отвърна Делиан.

— Знаеш ли — промълви разсеяно Киърандел, сякаш изобщо не го беше чула, — вече се носят слухове. Има убийства, и то много. Не всичките са в Града на пришълците. Вероятно екипажа на баржата ти. Но се говори, че са виновни каинистите — че в отговор на масовите арести са започнали кампания за всяване на ужас, че се опитват да прецакат плановете на правителството за Седмия фестивал. Ала ние двамата с теб сме наясно, нали? Нали? Поне аз си мислех така; но сега, като се замисля отново, не съм чак толкова сигурна.

— Какво имаш предвид?

— Познавах Каин. Това изненадва ли те? Участвах във всичко, във Възнесението на Ма’елкот — и то не стана по начина, по който твърди Църквата. Бях там. Но Църквата е права за едно нещо: той беше актир, Каин. Палас Рил беше жена му. И двамата актири. Също като теб, Делиан.

— Киърандел…

— Едно нещо е сигурно относно Каин — винаги можеш да разбереш кога се е замесил в нещо, защото всичко започва да излиза от контрол. Понякога дори можеш да го видиш: черен Поток, струя, която извира отвсякъде и не отива никъде. Ще я познаеш, щом я видиш. Нищо не става така, както се очаква. Обикновено нещата се влошават. Просто ей така.

— Онова, което знам за Каин, е същото, което знаят всички — рече Делиан, повдигайки безпомощно ръце, от което мрежата зазвънтя като ризница. — В по-голямата си част е онова, което казва Църквата. За Палас Рил знам само, че обеща да помогне. И че спаси живота ти.

— Спаси ми живота? — Киърандел извърна глава към него; кървясалите ѝ очи приличаха на полуизмътени яйца, счупени в студена тенджера. — Да. Би трябвало да ѝ благодаря. Би трябвало да ѝ благодаря, че ме остави да се събудя и да открия… — Гласът ѝ се пречупи — … Пишу… Тъп… двамата мъртви. А аз трябва да живея с мисълта, че съм ги убила. За нищо.

— Съжалявам, Киър — просто и искрено изрече Делиан. — Иска ми се нещата да се бяха развили по различен начин.

— Нима? Наистина ли? — Тя погледна към огрето и махна с треперещата си ръка. — Свали това от него.

Огрето загреба с шепа металната мрежа върху главата на Делиан и дръпна, събаряйки го на пода. Той падна върху подутия си инфектиран крак и внезапната болка го накара да изпъшка. Инстинктивно се обърна към менталното си зрение, за да успокои пламтящия от болка крак с Потока; Киърандел даде знак и човекът го перна с ръка по главата.

— Недей — каза тя. — Наблюдавам те, Подменени. Това беше просто предупреждение. Посегнеш ли отново към Потока, той ще те убие. Ясно ли е?

— Не — отвърна едва-едва Делиан през стиснати зъби, за да не изхлипа. — Не, не ми е ясно. Не разбирам защо се отнасяш така с мен. Като с враг.

— Може би мога да обясня — рече Киърандел. Тя вдигна една тънка пръчка от лакирано дърво с дължината на ръката си. Завъртя я на едната и на другата страна под слабата светлина на лампата; лакът сияеше във всички цветове на дъгата и не можеше да се разбере какъв е същинският цвят на дървото. — Знаеш ли какво е това?

— Разбира се, че знам — отвърна Делиан намръщено. — От двайсет и пет години съм принц на Митондион. Откъде взе този съобщителен жезъл?

Съобщителните жезли представляваха най-ранните архиви на Първия народ, които се бяха появили векове преди изобретяването на азбуката им. Тренираният ум можеше посредством Фантазия да отпечатва върху полукристалната структура на растението; така вградената в правилно подготвен съобщителен жезъл, Фантазия оставаше за постоянно, докато не се повредеше самата пръчка. Процесът беше трудоемък и още преди години беше отпаднал от употреба. Съобщителните жезли се използваха единствено когато ставаше дума за официални държавни въпроси, и то само в случай на кралски сватби или обявяване на война. Делиан нямаше да види нито един от тях през живота си, ако домът Митондион не беше наследствен пазител на храстите, от които се изготвяха пръчките; „съобщителен жезъл“ беше превод на думата „митондион“ на западен диалект.

— Донесе ми го една птица преди около два часа — каза Киърандел. — Не си ли си задавал някога въпроса как успявам да разбера какво става в другата половина на континента? Погледни. — Тя му подхвърли пръчката; Делиан инстинктивно я улови.

В нея имаше необяснима здравина, тежест, сякаш бе направена от злато, а не от дърво. Делиан я повъртя в ръцете си и тя събуди в него страхове, които смразиха вътрешностите му.

Съобщителният жезъл можеше да дойде само от Митондион.

От дома.

— Давай — подтикна го Киърандел. — Изсънувай го.

— Аз, ъъъ… — Внезапно съобщителният жезъл беше станал толкова тежък, че ръката го заболя от усилието; устата му беше пресъхнала, а езикът му лежеше безчувствен в нея.

Торонел щеше да отиде направо в Живия дворец.

Делиан вдигна очи; не можеше дори да погледне пръчката.

— Не искам, Киър — рече просто той. — Защо не ми го преразкажеш? Моля.

— Това не беше предложение, Подменени. Ще го повторя само още веднъж: изсънувай го. Ако се наложи да потретям, то ще го сторя, след като боздуганът на Руго направи глезените ти на каша. Разбра ли ме? — Очите ѝ бяха тъмни, безизразни и матови като покрити с прах.

Делиан погледна отново към съобщителния жезъл в ръцете си; играта на цветовете на дъгата внезапно бе станала непристойно отблъскваща като червило на устните на проститутка.

Но всъщност колко лошо можеше да бъде? В сънищата си той вече беше виждал хиляди пъти Митондион в руини; това просто не можеше да бъде по-ужасно от най-мрачните му представи. Той отвори Обвивката си, за да погали съобщителния жезъл с лека струйка енергия от Потока; цветовете се завихриха около него, обединени от горски звуци и аромати. Скоро се събраха в цялостна Фантазия и той разбра колко е грешал.

Не би могъл да си представи нещо по-ужасно от онова, което видя.

3.

Под тежестта на пищящите в главата си образи Делиан се отпусна на колене. Киърандел лежеше безмълвно на леглото си, докато Фантазията изливаше своя неописуем ужас в ума му.

Той видя Живия дворец в пламъци, които прогаряха самото сърце на гората. Видя трупове на първородни — десетки, стотици, безчет; видя диви същества, които беснеят из гората с окървавени зъби — диви същества, под чиито маски от мръсотия и лудост можеха да се разпознаят лицата на кавалерите и дамите от светското общество.

Видя трупа на краля, своя баща, да лежи полуразложен на пода в килера, където сигурно беше пропълзял, за да се скрие; тялото бе открито там от двама гладни полудели фейове, млади мъжкари, които бяха разкъсали със зъби суровата му плът само за да я повърнат на големи кървави купчини върху скъпите вълнени дрехи, които кралят бе издърпал от рафтовете, за да си стъкне грубо легло, върху което да умре.

Видя накълваното от птици тяло на фей, облечено в любимата жилетка на Торонел; нямаше как да е сигурен, че това е трупът на брат му. Той беше окачен високо над земята и един отчупен клон го беше пронизал от чатала до гърлото.

— Не е лесно за гледане, нали? — попита най-накрая Киърандел.

Делиан почти не я чу.

— Та ето какво реших — рече Киърандел; гласът ѝ внезапно се втвърди и зазвуча като стържене на нож по точило. — Ти си актир…

Пред очите му стоеше една и съща картина: отмятайки глава като в екстаз, една врана кълве око — което можеше и да беше на Торонел.

— … и Каин е актир. Нещата излизат изпод контрол. Палас Рил души наоколо. И тримата сте свързани по някакъв начин. Мисля, че слуховете са по-близо до истината, отколкото смятат всички: че всичко това е свързано с каинистите. — Безкръвните ѝ устни се разтегнаха в жестока хищническа усмивка. — Лежа тук, откакто се събудих, и се опитвам да разбера какво можех да направя, за да се развият нещата по друг начин, и единственото, което открих, е следното: трябваше още в нощта, когато се появи, да наредя да те отведат и да те убият.

Едва сега Делиан я погледна, но не каза нищо.

— Тъп — произнесе рязко тя — бе единственото същество, което искрено ме обичаше.

Делиан наведе глава.

Вперила поглед в тъмния брокат на завесите, тя изглеждаше така, сякаш се свива под завивките, опитвайки се да сдържи треперенето си.

— Отведете го в бялата стая и му строшете черепа. Тялото хвърлете в реката.

Делиан стоеше неподвижно, докато огрето отново го омота в сребърната мрежа, метна го през рамо и го отнесе.

4.

Делиан се въртеше в мрежата, докато се блъскаше в гърба на огрето по пътя към бялата стая; скоро схванатият му врат се раздвижи достатъчно, че да може да говори.

— Не можеш да го направиш — каза той.

— Мога и още как — отвърна добродушно огрето. — Зат’ва си нося ей туй. — Той тупна леко с боздугана Делиан през мрежата, обикновено приятелско потупване, при което няколко от шиповете се забиха в подутите мускули на недоизцеленото му бедро. — Виждаш ли? Лесно.

Делиан прехапа устните си, докато не усети вкуса на кръв. Развиващата се в бедрото инфекция го бе направила адски чувствително; потупването с боздугана му бе причинило повече болка, отколкото първоначалното счупване.

— Не, ти не разбираш — рече той, щом се убеди, че може да контролира гласа си. — Убий ме, ако искаш. Но не можеш да хвърлиш тялото ми в реката. Попадне ли в реката, само Ейяларан знае докъде ще се разпростре заразата — може да убие хиляди, преди лекарството на богинята да достигне дотук.

— Какво, да не мислиш, че вече не е плъзнало в реката? — каза грозният човек, който крачеше до огрето, пъхнал палци в колана си. — Не съм лечител, но чувам разни неща. Винаги внимавам, такъв съм си. Стигнах до извода, че след като си я предал на хора, те вече са мъртви, а повечето умрели рано или късно се озовават в реката.

— Да — отвърна тихо Делиан. Болката в гърдите го задушаваше. — Да, прав си. Не се замислих върху това.

— Не знам нищо за тая болезз — рече огрето. — Киър каззва да ти строша главата, азз я троша. Тя каззва да те хвърля в реката, азз те хвърлям. Лесна работа.

— Да, нашият Руго гледа просто на нещата, а? — Човекът се наведе зад широкия гръб на огрето и се ухили печално на Делиан. — Чак да те накара да му завидиш, нали? Някога искало ли ти се е животът ти да е толкова прост?

Очите на Делиан се затвориха, скривайки мъката му.

— Дълго време смятах, че е такъв.

— Защото не си обръщал внимание на онова, което се случва — рече тъжно човекът.

Бялата стая се оказа малкото помещение с кафеникави петна по стените, в което го бяха оковали за стол при пристигането му. Огрето го стовари на пода, изтъркулвайки го от мрежата. Делиан остана да лежи на мястото си, вперил поглед в тавана, който също беше оплескан с кафеникави петна — пръски, изхвърчаващи от боздуган, когато се засилваш за следващ удар. С периферното си зрение едва успяваше да види очертанията на Обвивките на огрето и човека, но стаята бе отрязана от Потока. Съпротивата беше невъзможна.

Не че имаше желание да се съпротивлява.

Това, че щяха да го екзекутират точно в тази стая, Делиан възприе като проява на иронична симетрия, което носеше някаква поетичност.

Огрето пусна огромния си боздуган, оставяйки го да виси на кожения ремък през китката му, докато внимателно измъкваше и сгъваше сребърната мрежа; очевидно бе достатъчно скъпа, за да не рискува да я повреди, докато троши черепа на Делиан. Огрето положи сгънатата мрежа върху седалката на завинтения за пода стол в средата на стаята, след което отново сграбчи дръжката на боздугана и зае позиция за убиване.

Делиан се замисли за миг дали ще види проблясък на светлина, когато го ударят, или проблясъкът при удар е просто продукт на паметта — нещо, което в момента не се вижда, но си го спомняш, когато се свестиш, — един вид невронна реакция, която прикрива бъркотията, създадена от удара. Изпитваше някакво абстрактно любопитство; тъй като нямаше да се свести, можеше само да предполага как ще изглежда самият момент на удара. Незнайно защо това му се струваше важно.

Поне толкова важно, колкото всичко останало, за което се замисляш миг, преди да умреш.

Боздуганът се издигна във въздуха и човекът каза:

— Хей, Руго, задръж за секунда, става ли? Не съм сигурен, че одобрявам това.

Боздуганът застина във въздуха и огрето каза:

— А?

— Промених си мнението — отвърна човекът, повдигайки рамене. — Дай да не го убиваме.

— Но Киър казза…

— Не е нужно да правиш всичко, което ти казва Киър, нали?

— Но тя е шефът… — промърмори огрето.

— И какво от това?

Огрето отпусна боздугана и се намръщи, докато предъвкваше непознатата концепция.

— Не разбирам — реши се да каже най-накрая то.

Човекът отново сви рамене, този път смутено.

— Не знам дали ще успея да ти го обясня точно. Значи стигнах до следния извод: ако този тип е казал на Киър и всички останали истината за богинята, тогава Палас Рил ще се върне тук до ден-два, за да оправи нещата, и всичко ще бъде наред, разбираш ли? А ако греши за богинята, тогава всички скоро ще умрем — и Киър сигурно ще е първа. Така че едва ли ще ѝ пука дали ще стане, така или иначе, нито пък на нас. Затова си помислих, защо да го убиваме?

— ’Щото Киър заповяда — настоя огрето.

Човекът го изгледа скептично и доста притеснено.

— Ти не разбираш — рече Делиан, облизвайки устните си. — Аз съм носителят…

— Да, добре — прекъсна го човекът. — Голяма работа. Щом го предаваш на хората, значи аз вече съм го пипнал, нали?

— Не го прави заради мен…

— Кой казва, че го правя заради теб?

— Никога не съм заявявал, че искам да живея.

— Никой не те е питал. Ако искаш да умреш, можеш да го направиш и без наша помощ.

— Киър ще се ядоса — обади се неуверено Руго. — Много ще се ядоса.

— Не е нужно да узнава. — Човекът разпери ръце. — ’Айде, де, Руго. Ще го пуснем, а на нея ще кажем, че сме го хвърлили в реката. К’во ще кажеш?

Руго се намръщи, сякаш всичкото това мислене му причиняваше адско главоболие. Най-накрая поклати огромната си глава.

— Не. Киър е шефът. Правим каквото ни е казала. — Той отново вдигна боздугана, а човекът прескочи Делиан и го издърпа настрани.

— Не го прави, Руго.

— Ооо, стига, де — рече умолително огрето. — Ще ни докараш неприятности…

— Няма; ти ще ни докараш неприятности, ако ме изпееш на Киър. Нещо, което тя не знае, не може да ни навреди. — Човекът обърна гръб на Руго и подаде ръка на Делиан. — ’Айде, ставай. Махаме се оттук.

Делиан смаяно пое подадената му ръка; тя беше топла и суха, и много, много силна. Човекът го изправи на крака очевидно без много усилия.

— Може и твоята глава да пръсна — изрече зловещо огрето; то пристъпи напред, извисявайки се над човека. Кръглите му жълти очи гледаха надолу към него през рамката от криви бивни.

Човекът погледна през рамо към партньора си.

— Колко време работим заедно? Наистина ли искаш да ми пръснеш черепа? Що за приятел си ти?

— Но… но… ’айде, де, остави ме да го убия. Моля?

— Не. Вече реших. Извинявай, Руго. Май ще трябва да убиеш и мен. — Човекът внимателно завъртя Делиан и леко го побутна към вратата, без да изостава от него.

— Мога да извикам още стражи — рече Руго, озарен от внезапно вдъхновение.

— И какво ще им кажеш? Как ще им обясниш, че не си успял сам да се погрижиш за това? — Човекът отвори вратата. — Ние си тръгваме, Руго. Можеш да дойдеш с нас, ако искаш.

Делиан не чу отговора на огрето — човекът го избута през вратата и го поведе по коридорите на „Залагащия пришълец“ към тясна врата, през която се излизаше на тъмна алея. От небето на лениви струйки като пикня на стари пияници се лееше дъждец. Човекът излезе и кимна с глава на Делиан да го последва.

— ’Айде. Гладен ли си? Да идем да си намерим нещо за ядене.

5.

Дебелият каменар с мръсна кафява престилка, който стоеше зад бара, плъзна една чиния с мазни яйца, кървавица и някакво неопределено на вид месо между лактите на Делиан и светът внезапно придоби цвят. Не беше излизал навън от нощта, в която влезе в „Залагащия пришълец“; беше подгизнал като разкаляна улица, умираше от студ в леката си памучна туника и панталон, а малкото дневна светлина, която се процеждаше между надвисналите сиви облаци, едва стигаше да различи жълтото в бърканите яйца.

Той се настани на разнебитения стол до човека, който му беше спасил живота, и се облегна на нацепения дървен бар, който бе с една идея по-малко мазен от поднесената му храна. Барът представляваше затворен кръг, в средата на който бяха разположени голяма скара, тиган за печене и огромен котел за пържене, подгряван на въглища. За всичко се грижеха двама каменари, които се държаха като съпрузи, но си приличаха достатъчно, за да минат за брат и сестра. Делиан не попита.

Един навес ги пазеше от дъжда. С бара, столовете и навеса заведението заемаше почти една трета от дясната половина на улица „Мориандар“. Наоколо се виждаха подобни сергии; заради дъжда повечето бяха също тъй пусти като тази. Освен Делиан и мъжа единственият друг клиент бе дебело дървесно духче с раздърпани криле, което се беше изтегнало в дъното на бара, забило лице в сгънатата си ръка, и хъркаше като астматично ловджийско куче.

Мъжът натъпка устата си с яйца и шумно замляска. Делиан можеше само да го гледа и да се чуди; не можеше да си спомни кога за последен път се беше хранил с такъв апетит.

— Защо не ядеш?

Делиан повдигна едното си рамо с безразличие.

— Най-добрите шибани яйца в Града на пришълците. Яж, мамка му. Платил съм за проклетата манджа. Не ме карай да съжалявам, че ти спасих живота. — Човекът изпръхтя в приятелско подхилкване и смушка Делиан с лакът, сякаш беше казал добра шега.

Делиан се извъртя на стола, за да се облегне на бара, и облегна ръце на коленете си, наблюдавайки как минувачите притичват от навес към навес с глави, сгушени в изгърбените им рамене.

— Може би трябваше да оставиш огрето да ме убие — промърмори той. — Така щеше да е справедливо.

— Справедливост? Какво е това? — рече човекът с приветлива усмивка. Той протегна ръката си с дланта нагоре. — Ето. Сложи малко справедливост в ръката ми. Нямаш ли? Тогава можеш ли да ми кажеш какъв вкус има? Как мирише? Какъв е цветът ѝ? — Той поклати глава, загреба яйцата с вилицата си и ги пъхна в устата си. — Не ми говори за справедливост. И двамата сме възрастни мъже, нали?

Дали? — помисли си Делиан. — Никога не съм бил убеден в това.

Миг по-късно попита:

— Не се ли притесняваш за работата си?

Събеседникът му сви рамене.

— Ами не. Руго може да е тъп, но сърцето му е на мястото си.

— Той е убиец.

— Аз също, мамка му. Но не и днес.

— Това може да ти струва повече от работата — рече Делиан.

Мъжът отново сви рамене.

— И какво от това? Изборът си е мой. — Той произнесе думата „избор“ с особено, едва доловимо наблягане.

— Не разбирам защо ми помогна.

— Със сигурност не заради благодарностите ти.

Делиан извърна глава.

— Ха — рече мъжът. — Не го казах с лошо чувство. Ако спасиш човек, който се опитва да се самоубие, не можеш да очакваш благодарности. Предполагам, че го разбра от Киър, а?

— Да, така е — съгласи се тихо Делиан. — И въпреки това не разбирам.

Човекът въздъхна и остави вилицата си.

— Не е лесно за обясняване. Не винаги има причина за нещата, които върша. Понякога просто решавам на мига, разбираш ли? И щом реша нещо, не поглеждам назад.

— Добре. Но защо?

— Не знам. Просто си мислех, докато бяхме в спалнята на госпожата, когато тя говореше за Каин. Говореше за това, че познава Каин и как всичко се обърква, когато той е наоколо, и всякакви такива. И как е решила, че някак си свързан с Каин.

— Каин — промърмори Делиан. — Всъщност не знам нищо за него.

— А аз знам. Познавам го доста добре. Не бяхме точно приятели, но бяхме… добри познати, да речем. Веднъж ми счупи ръката.

— Интересен приятел.

— Хей, иначе трябваше да ме убие. Бях му благодарен, мамка му. Все още съм. Най-вероятно тази счупена ръка ми спаси живота. Счупи я в деня преди Възнесението на Ма’елкот. Разбираш ли, някога бях Рицар на Кант; ако не беше тази ръка, щях да съм на Стадиона на победата в онзи ден и сигурно щяха да ме убият. Така стана с повечето ми приятелчета. Работата е там, че заради тази ръка срещнах моята Нийла; тя се грижи за мен известно време — ’щото имах треска от счупването, — та заедно с треската и счупването ударът на Каин не само ме спаси от отиване на стадиона, ами и от участие във Втората война за трона. Сега имам дом, жена, дете — и доста добра работа — само защото познавах Каин достатъчно добре, за да избере да ми счупи ръката, вместо да ме убие. Разбираш ли?

— Не, не разбирам — отвърна Делиан. — Какво общо има това с мен?

— Работата е там, че Киър греши. Нещата не се объркват, защото Каин е наоколо. През повечето време се объркват от само себе си. Обикновено намираме кого да обвиним. Точно както тя обвинява за всичко теб. Киър няма куража да се изправи срещу нещата, които ѝ поднася животът. Точно това уби Тъп и Пишу, да знаеш: бъзливостта ѝ. Но тя не може да го приеме, затова стоварва всичко върху теб. — Той помръдна леко раменете си в мълчаливо извинение за слабостта на работодателката си, след което лапна нова хапка яйца.

— Но аз не съм длъжен да играя играта ѝ — продължи той, дъвчейки с полуотворена уста. — Аз казвам: никога не се знае какво мазало ще стане. Затова правиш каквото можеш, внимаваш и току-виж се случило нещо, което да оправи нещата. Та аз правя точно това. Защо да те убивам заради нещо, за което не си виновен?

— Но сега съм виновен — рече Делиан.

— Глупости.

— Не, така е. Трябваше да се досетя. Трябваше да остана да умра в планините. Сега и ти със сигурност си заразен; когато умреш, това също ще е по моя вина.

— И какво от това? Да убиеш някого заради нещо, което вече е станало? Ако питаш мен, единствената добра причина да убиеш човек е заради нещо, което той се кани да направи, схващаш ли?

— Ти не знаеш както представлява заразяването с ХРВП — каза Делиан. — Ще полудееш. Ще започнеш да си мислиш, че всички те мразят, че всички се опитват да те убият, дори най-добрите ти приятели, жена ти, детето…

— Мамка му, че аз си мисля същото и когато имам адски махмурлук.

— Затова ще убиеш първо тях. Ако живееш достатъчно дълго, може да убиеш всички, които означават нещо за теб. А когато умреш, ще умреш в агония.

Човекът отново въздъхна, взе вилицата си и хапна от яйцата.

— Да, това ще е гадно.

Делиан зяпна смаяно.

— Само това ли ще кажеш?

— Че какво друго да кажа? Богинята може да се върне и да оправи всичко. Тогава няма да има проблем, нали? А ако не се върне — кой знае? Нещата може да се оправят. Никога не се знае.

— Аз знам — промърмори мрачно Делиан. — Усещам го. Нещо се е объркало. Богинята няма да се върне.

— Може би. Но сега погледни от другата страна: може и да се върне. Ако не беше пристигнал в Анхана, можеш да си сигурен, че болестта, така или иначе, щеше да се появи. Намираме се надолу по течението от мястото, където си я пипнал, нали? Значи, ако беше умрял в планините, тая гадост тук пак щеше да се случи, само че никой нямаше да доведе богинята. Така че се успокой, приятел. Току-виж си спасил света.

— И въпреки това си мисля, че вината е моя.

— Да, вина. — Мъжът сви ранете, дъвчейки кървавицата. — Това е същото като справедливостта. Не ми говори за вина, докато не ми напълниш устата с нея и не ме оставиш да я сдъвча. Не вярвам във вината.

— Тогава в какво вярваш?

— Искаш ли да знаеш в какво вярвам? — Човекът се наведе напред и снижи гласа си. В добродушните му очи проблесна конспиративна искра. — Ето в какво вярвам аз: Закони Не Съществуват.

Главните букви се чуваха ясно в гласа му. За миг той погледна изучаващо лицето на Делиан, сякаш очакваше отговор на някаква парола, но когато не го получи, просто сви рамене и се ухили:

— Е, може би един закон. Моят закон: ако не изядеш яйцата, ще ти наритам кльощавия елфски задник и ще ти ги натикам в гърлото. Така че по-добре ги започвай.

След като помисли, Делиан не успя да открие причина защо да не го направи, затова се обърна към бара и лапна една хапка. Дори поизстинали, те бяха невероятно вкусни: златисто-маслени, деликатно подлютени, леко хрупкави по краищата. Докато дъвчеше, преглъщаше и хапваше отново, възелът, който от седмици стягаше червата му, започна да се отпуска като разтварящ се юмрук.

— Казвам се Делиан — рече той и протегна ръка.

— Да, знам — отвърна човекът, поемайки я. — Аз съм Томи. Радвам се да се запознаем.

— И аз. Ъъъ, Томи?

— Да?

— Ами… предполагам… просто благодаря.

Томи се засмя и отново го смушка в ребрата с лакът.

— Да. Няма защо. Виж какво, хапвай по-бързо. Стъмва се и трябва да тръгваме.

— Накъде?

Томи му намигна.

— Искам да те представя на едни приятели.

6.

В ниското кръгло глинено огнище в средата на стаята танцуваха пламъци; коминът над него беше направен от глинени тухли и се крепеше върху три здрави колони. Стаята нямаше прозорци и единственото ѝ обзавеждане беше груба, скована от дъски маса и няколко стола като този, на който седеше Делиан, увит във влажно, но бързо съхнещо одеяло.

Той се взираше в пламъците и си мислеше как огънят се проявява като живо същество.

Огънят се хранеше — в този случай с изсушени фъшкии, вероятно закупени следобед от някоя от талигите на Късметлията Джанър — и обработваше кислорода в химична реакция, която освобождаваше нужната му енергия. Но огънят не еволюира. Няма мутации, нито естествена селекция от елементи за оцеляване. Той не се нуждае от тях; и без това си е идеален. Огънят си е просто огън: макар на места да е по-горещ, другаде по-червен, бял, златист или прозрачен като маранята в пустинята, пламъкът запазва индивидуалността си и винаги се преражда, когато условията са благоприятни за съществуването му. Убий го и той ще възкръсне някъде другаде; макар неизменен, той представлява символ на промяната.

Нищо чудно, че огънят бе първият и най-дълготраен бог на човечеството.

Столът, в който седеше Делиан, бе почти удобен въпреки грубата си конструкция. Вълненото одеяло, с което бе увил раменете си, представляваше студена, влажна кожа, която жулеше като коприва, но това не му пречеше. Чувстваше се отнесено — рееше се някъде надалеч — и всъщност нищо нямаше значение. Беше се оставил изцяло в ръцете на Томи; да следваш безропотно някого, се бе оказало изненадващо успокояващо.

Делиан беше убеден, че стаята, в която го бе отвел Томи, се намираше някъде в Лабиринта. Може би трябваше да внимава повече, но докато вървеше с наведена глава под вледеняващия дъжд, той се нуждаеше от пълна концентрация, за да поддържа менталното си зрение. Болката в краката можеше да бъде притъпена единствено чрез постоянно теглене от Потока.

В един момент криволичещите улици в Града на пришълците бяха отстъпили пред широките безлични фасади на фабриките и складовете в Индустриалния парк и накрая двамата с Томи навлязоха в тесните улички между схлупени къщурки с пръстени стени, обковани с гниещи изкривени дъски. По много от дъските се забелязваха сажди; в Лабиринта почти нищо не се изхвърляше. Дори сградите, които изгарят до основи, оставят след себе си няколко дъски, които все още могат да се използват.

Томи клечеше край огъня, потриваше ръце и се мръщеше на горещината. Делиан го наблюдаваше безизразно, докато собственото му треперене постепенно спираше. Скоро Томи си примъкна един стол край огъня, обърна го и седна с гръб към пламъците.

— Трябва да си изсуша задника — рече извинително той. — Хемороидите адски болят, когато се заседявам с мокри гащи.

Той се настани, понамести се и отпусна брадичката си върху облегалката.

— Приятелите ми ще се появят след малко. Трябва да им разкажеш историята си — ха, и самият аз искам да я чуя. След това ще обсъдим какво можем да направим по въпроса.

— Нищо не може да се направи — отвърна равнодушно Делиан. — Тук нито аз, нито ти можем да помогнем — само Ейяларан.

— Сигурно, ако се захванем с всичко едновременно. На мен, естествено, не всичко ми е ясно, но както ти казах, слушах внимателно и имам доста добра представа. Номерът в справянето с големите проблеми е да ги накълцаш на по-малки парчета. Например, добре, аз не мога да спася града. Ако ти си прав, значи дори себе си не мога да спася, нали? Ясно, значи ще умра. Но може да успея да спася жената и момчето ми.

Делиан погледна настрани.

— Надявам се.

— Да, благодаря. Точно това искам: да спася семейството ми. Разговорът с теб е част от онова, което правя, за да получа каквото искам, схващаш ли? Ако някой може да ми даде идея как да спася семейството ми, това си ти.

— Аз, ъъъ… — Делиан се закашля, за да премахне стягането в гърлото си. — Ще направя каквото мога, за да ти помогна, Томи.

— Вярвам ти. И точно затова аз се опитвам да помогна на теб.

Светлината от огъня зад гърба му ограждаше като ореол оредяващата му коса и по лицето му запълзя обрамчена в червено сянка.

Делиан се взря в лицето му, но очите му се бяха изгубили в сянката.

— Да ми помогнеш за какво?

Томи се изкиска.

— Ами това е въпросът, нали? Хей, има още нещо, което научих от Каин — искаш ли да го чуеш?

Делиан сви рамене.

— Ето го — рече Томи. — За човек всъщност само две неща имат значение: какво иска и какво е готов да направи, за да го получи. Всичко останало, за което се преструваме, че е важно — дали си здрав, добре изглеждащ, умен, глупав, почтен, каквото и да е, — са просто подробности.

Той застина неподвижно и Делиан почувства втренчения поглед на очите му, които се криеха в пулсиращата сянка. Протегна пипалата на менталното зрение и установи, че Обвивката на Томи е изпъстрена с яркозелени вихрушки: стегнати спирали, точно като символите, с които Първият народ обикновено бележеше дилин, порталите между световете.

Гласът на Томи прозвуча ниско и напрегнато:

— И така. Какво искаш ти?

Делиан му отговори с безизразен поглед.

— Хайде, де — рече Томи с окуражаващо кимване. — Това е съвсем прост въпрос, нали? Какво искаш ти?

— Аз, ъъъ… мисля, че не разбирам съвсем точно какво ме питаш…

— Естествено, че разбираш.

Делиан поклати безпомощно глава.

— След всичко, което се случи — всичко, което причиних на… на Киър… и „Залагащия пришълец“, на целия град, на… на теб, въпреки че спаси живота ми, — предполагам, че съм… избил всички…

— Виж какво, опитвам се да те науча на нещо. Внимавай, чу ли? Какво искаш?

Делиан придърпа одеялото около врата си и наведе глава.

— Какво очакваш да ти кажа?

— Не това — отвърна през смях Томи, поклащайки глава. — Понякога точно вие, умниците, не можете да го схванете. Добре, слушай сега: искам от теб да вземеш решение. Да направиш избор. Да решиш какво искаш. Мамка му, дори не е нужно да ми го казваш, ако не ти се ще; просто го реши. Преди два часа ми говореше, че искаш да умреш. Наистина ли? Това ли искаш?

Делиан му се усмихна едва-едва.

— Ще ми свърши работа.

Томи отново поклати глава, но този път нямаше нищо весело в жеста и гласа му.

— Не става дума за това какво ще ти свърши работа, а за това какво искаш.

Делиан затвори очи, пое си дълбоко дъх и бавно го изпусна.

— Предполагам, че искам нищо от това да не се е случило. Искам да се събудя и да открия, че всичко е просто лош сън.

— Ммм, съжалявам, човече — отвърна Томи с искрено съжаление. — Не можеш да върнеш звъна в камбаната. Миналото си е минало; единственото, което можеш да промениш, е начинът, по който мислиш за него. Бъдещето, обаче все още не е написано, нали? Преди ми говореше и за справедливост. Какво ще кажеш за това?

— Нали каза, че не вярваш в справедливостта.

Томи повдигна рамене.

— Зависи. Трябва да си малко по-конкретен — да стигнеш до детайлите, Подменени. Не говори за справедливост, кажи: „Онзи, който ми открадна кесията, искам да го затворят“ или „Онзи, който изнасили сестра ми, искам го мъртъв“. В това вече мога да повярвам. Разбираш ли какво ти говоря? Трябва да си конкретен. Слушай, искал ли си някога нещо толкова силно, че си бил готов да дадеш всичко, за да го получиш?

С внезапна, всепоглъщаща, неизразима болка Делиан си помисли: Искам да бъда магьосник от Първия народ.

Докато се взираше в сянката на лицето на Томи, невидима ръка сякаш бе изтрила четвърт век от живота му. Хари Майкълсън помоли да не го забравяш, му каза богинята в спалнята, когато върна Киърандел от прага на смъртта, след което завихри реалността около себе си и пристъпи извън света…

Колко странно се бе изменил животът му през тези години.

— Да — промърмори той в отговор на въпроса на Томи. — Някога, преди много време, желаех нещо толкова силно, че направих някои много лоши неща, за да го получа.

— Какво се случи?

Делиан наведе очи.

— Получих го. Може да се каже. Но не се оказа точно такова, каквото очаквах.

— Винаги става така, а? Това не е причина да се оплакваш. Слушай, не ти ли се е случвало някога да направиш нещо, а нещата да се омажат повече, отколкото си очаквал? Нали знаеш, нещо малко, което се оказва голямо?

— Да — отвърна той и гърлото му се сви от болка при мисълта за мъртвото село в подножието на Божиите зъби — как се промъкваше в сумрака с лък в ръка, как върху езика на мъртвия фей се гърчеха личинки. Откъде би могъл да знае къде ще го отведат тези няколко крачки от покрайнините на селото до центъра му?

Томи поклати глава и се засмя.

— Не — по лицето ти съдя, че това е била грозна история. Мини от другата страна. Намери някоя добра история.

Делиан затвори очи.

— Не знам никакви добри истории.

— Разбира се, че знаеш, лъжлив негоднико. Просто сега не ти изглеждат толкова весели. Помисли.

— Не. Просто… — Той безпомощно поклати глава. — Дори най-хубавото нещо, което ми се е случвало — осиновяването ми, — дори то се оказа ужасно. Ако не бях принц на Митондион, никога нямаше да тръгна на онази експедиция. Никога нямаше да вляза в селото. Никога нямаше да отнеса болестта надолу по реката…

— Ти си принц? — попита Томи, стрелвайки го странично с поглед.

— Странно звучи, нали? Това е… не знам. Не го бях планирал. Предполагам, че просто така се случи.

— Това вече звучи като добра история. Има весели моменти, нали?

— Мислиш ли? — Делиан погледна към одеялото; несъзнателно бе усукал краищата му около юмруците си. Торонел… о, богове, Рони, само ако можеше да си тук сега…

Торонел щеше да знае как да я разкаже с черен хумор. Сухата му ирония щеше да заплете и най-горчивите нишки в красив гоблен; това беше неговата дарба. Рони можеше да изтегли болката от раната от нож. Делиан нямаше такава дарба. Всъщност тази история представяше болезненото безсилие на съществуването. Опитай да се посмееш с това.

Но добряшкият поглед на Томи не потрепна и миг по-късно Делиан въздъхна.

— Финианар — каза той. — Чувал ли си преди тази дума?

Томи помръдна с рамене.

— Това е нещо като кодекс на елфите за гостоприемството, нали? Ъъъ, на първородните, извинявай.

Делиан махна с ръка.

— Това е сложна система от задължения, изключително официална и толкова древна, че се е превърнала в природен закон. В нея са описани подробно всички задължения на домакина към гостите му, на госта към домакините му, на госта, който прави повторна визита, на домакина към госта, който го посещава за втори път, без повторна покана и така нататък, докато не започнеш да се чудиш как така не се объркват на всяка крачка. Аз станах принц на дома Митондион, защото си мислех, че познавам финианар достатъчно добре, за да намеря пролуки в него.

Той си спомни как влезе в Сърцевината, дългата ниска пещера в дъбовото дърво, служеща за тронна зала на Живия дворец; спомни си безкрайните проблясващи редици от благородници на първородните — и шушукането, когато започнаха да обсъждат окъсаните му, изцапани от пътя дрехи, и закачулената фигура на Торонел, който трепереше от дясната му страна, вкопчен в него с двете си ръце.

Той стъпи на малкия равен кръг в пода, наречен Пламъка, който се намираше на десет крачки от Горящия трон; вдигна глава и срещна свирепите ястребови очи на Т’фарел Гарвановия перчем, Краля на здрача. Делиан беше на двайсет и три години и близо една четвърт от живота си бе прекарал в подготовка за този момент.

Нямаше и най-малката представа колко неподготвен беше всъщност.

Гласът на Краля се разнесе от високите, полегати стени на залата, сякаш самият Жив дворец задаваше въпросите, които Гарвановия перчем таеше в сърцето си. А Делиан бе готов с отговорите: историята му бе на изморен пътешественик, който търси гостоприемство само за през нощта, но носи един скромен подарък и моли Краля да го приеме…

— Направих подарък на Краля — рече Делиан, вперил поглед в огъня. — Нещо, ъъъ, което се страхувах, че ще откаже, ако му бъде предложено по обичайния начин, затова… Замаскирах го като подарък от гост, който той е задължен от финианар да приеме. Реакцията му беше… екстравагантна.

— И аз бих я нарекъл такава — изсумтя Томи. — Осиновил те е? Заради един подарък?

— Беше доста добър подарък — призна Делиан. — Върнах му най-малкия му син.

Томи го погледна с присвити очи.

— Бях го срещнал двайсет и пет, може би двайсет и шест години по-рано, докато работех в старото заведение на Киърандел, „Екзотична любов“ — може да се каже, че в онези дни работех твоята работа: бях най-добрия бияч на Киърандел. Не се обиждай.

Томи сви рамене.

— В тукашните бардаци не се виждат често благородници на първородните.

— Обстоятелствата бяха, ъъъ… специални. Няма как да ти обясня.

Специалните обстоятелства бяха, че най-младият син на Краля на здрача беше пристрастен към лакриматис, блед и тресящ се, почти постоянно откъснат от действителността, и изкарваше средствата, необходими за задоволяване на нуждите си, работейки като една от проститутките на Киърандел. Беше прекарал с нея половин век и имаше немалко постоянни клиенти сред почитателите на камшика и клеймото. Беше прочут, легендарен; обслужваше трето поколение клиенти — доведени при него от бащите си, които бяха наследили пристрастията си от своите бащи. Представляваше бездънна бездна от отвращение към себе си, прикрита от непроницаемо, сухо, понякога жестоко остроумие, и беше успял напълно да изтрие миналото си; никой не подозираше истинската му самоличност и дори не се досещаше, че младежът някога бе имал друго лице, различно от маската на проститутка, която представяше пред света.

Но той не можеше да се скрие от прехвърлянето на Делиан.

С изгаряща мъка Делиан си спомни продължилите месеци спорове, които постепенно подкопаха твърдото решение на Торонел никога повече да не се свързва със семейството си. Спомни си — с онази пронизваща яснота, която се запазва за най-горчивите спомени — как Торонел седи върху купчината окървавени сатенени чаршафи, сред пръснатите по пода кожени ремъци, ботуши, нашийници и колани и мачка в ръцете си черна копринена качулка.

— Не мога да се прибера у дома — каза той тогава и от очите му се отрони първо една сълза, после втора и накрая още една. — Никога няма да мога да се прибера. Не разбираш ли? Това… — с едно отчаяно махване на качулката той обхвана пищния декадентски апартамент, „Екзотична любов“, целия живот, който водеше, — това ми харесва. За това ме бива — само за това. Как бих могъл да живея в Митондион? Как да погледна баща ми в очите? Аз съм болен, Делиан. Затова не мога да се прибера у дома. Никога не бих могъл да се прибера, защото съм болен.

А Делиан беше толкова благоразумен, Делиан беше толкова рационален, толкова търпелив и разбиращ… и убедителен…

— Знаех, естествено, че Кралят трябва да ми се отплати — продължи да разказва Делиан на Томи равнодушно, с глас, лишен дори от болка, — но някак си очаквах ответният подарък да представлява бърз ритник в задника, докато вървя към изхода. От разказите на Торонел излизаше, че той не е добре дошъл в двора от триста години. Цялата идея беше да приклещим Гарвановия перчем в ъгъла, за да го принудим да приеме Рони у дома, независимо дали го иска, или не. Онова, което не знаехме, бе, че скандалът, който бе съсипал живота на Рони, бе отшумял още преди векове; от десетилетия Гарвановия перчем търсеше предлог да отмени наказанието.

— И така — рече Томи, — това е доста добра история, нали? С щастлив край.

— Да — отвърна Делиан. — Ако свършваше дотук. Но проблемът е, че това е истинска история. — Той затвори очи. — Всички истински истории завършват със смърт.

Макар Делиан да виждаше в спомена си сцената толкова ясно, сякаш бе сътворена лично от него Фантазия, той не чуваше гласовете, приветствените викове, които се надигнаха от насъбралите се благородници, когато Торонел беше свалил качулката и се беше показал на баща си. Споменът беше напълно беззвучен както посланието от съобщителния жезъл на Киърандел.

Съобщителният жезъл му беше показал края на пътя, който бе следвал в продължение на двайсет и пет години, от първите дни след напускането на Анхана, когато носеше Торонел в прегръдките си, докато младежът се потеше, трепереше и повръщаше, пречиствайки организма си от лакриматиса. Беше му показал края на продължилата месеци и години изпълнена с болка връзка с този изключително нещастен фей; той нямаше какво друго да предложи на Торонел освен разбиране и приятелство, на които Торонел бе отвърнал с толкова предана вярност, която бе станала пословична в двора. Никой не смееше да каже и една дума срещу Делиан, ако тя можеше да достигне до ушите на Торонел. В продължение на четвърт век те бяха неразделни; Делиан и Торонел се беше превърнало в една дума.

— И ето истинския край на историята — рече бавно Делиан. — Тъй като познавах Киърандел от едно време, аз дойдох тук. И пренесох болестта ми в „Залагащия пришълец“. И защото бях най-добрият му приятел, негов брат, Торонел се зарази от мен и отнесе болестта в Митондион. Истинският край на историята е, че Тъп е мъртва и Пишу, и всички останали. — Той се загледа мрачно в огъня. — И цялото ми семейство.

— Твоето семейство?

— Да. Ние двамата с Рони изтрихме от лицето на земята целия кралски род на Първия народ. — Той улови погледа на Томи, предизвиквайки го да отговори. — На това щастлив край ли му викаш?

Томи го стрелна с поглед.

— Без майтап? Целия дом Митондион? Сигурен ли си?

— Така смята Киърандел. Като че ли това ни казва съобщителният жезъл — отвърна съкрушено Делиан. — Мога само да се моля да греша.

— Е, гръм да ме удари — рече той, поклащайки глава. — И на това ако не му се вика яка работа.

— Какво? Какво искаш да кажеш?

Томи разпери ръце.

— Може и да греша — отвърна той. — Не съм експерт по тия елфски истории.

— Експерт по какви истории?

Томи се накани да каже нещо, спря, после започна отново; почеса се по оредяващата коса, намръщи се и няколко пъти се прокашля. Най-накрая успя да изрече:

— Ами, това… — Начумери се, сякаш искаше да каже: „Не е нужно да обясняваш колко глупаво звучи.“ — Това не те ли прави нещо като крал на елфите?

Делиан гледаше безизразно.

Томи помръдна с рамене.

— Хей, както ти казах, не съм експерт.

Гласът на Делиан прозвуча толкова зашеметено и тихо, че думите едва се чуха през пропукването на огъня.

— О! — рече той. — О, господи!

7.

След известно време в малката стая без прозорци започнаха да пристигат хора. Тихо почукване, изръмжаване „К’во искаш?“ от страна на Томи, кратък отговор и поредният мъж или жена се промъкваха през открехнатата врата. Някои бяха огромни и яки като Томи; други бяха по-дребни, по-слабички, чиновнически тип; двама можеха да минат за уважавани собственици на магазини; единият можеше да е пълничък и сериозен, а вторият — слаб и жизнерадостен.

Онова, което ги обединяваше, бе поведението им: всички изглеждаха погълнати от онова, което вършеха, независимо дали беше разговор, или разглеждаха Делиан, или просто грееха ръцете си на огъня. Като че ли не мислеха за това с какво ще се занимават по-късно вечерта или какво се беше случило тази сутрин, или как изглеждат дрехите им, дали събеседникът им ги харесва, или могат ли да се похвалят с остроумие.

Те просто правеха онова, което правеха.

Видът им напомни на Делиан за един цитат, който Хари Майкълсън обичаше да повтаря навремето: „Когато ядеш, яж. Когато спиш, спи. Когато се биеш, бий се.“

Заради объркващата мислите му треска и всичко, което се беше случило през деня, Делиан успя веднага да долови повтарящия се мотив в отговорите на грубото „К’во искаш?“ на Томи. Всеки отговор беше различен, затова той не забеляза веднага какво ги обединява. Един каза: „Искам да вляза“; следващият рече просто: „Избор“; третият: „Топъл огън и удобен стол“; четвъртият: „Добър баща за децата ми“.

Постепенно Делиан осъзна, че изръмжаването на Томи не беше просто грубо приветствие. Това беше въпрос. Същият въпрос, който бе задал на Делиан.

Това беше парола.

— Тази стая — рече учудено той. — Затова тази стая няма прозорци…

Томи му се ухили.

— Ами, естествено. Напоследък за нас не е твърде здравословно да се събираме заедно.

— Вие сте каинисти… — ахна Делиан.

— Както вече казах — изкиска се Томи, — вие, умниците, трудно схващате нещата.

Последвалият дружен смях беше топъл като прегръдка. Разнесе се ново почукване и Томи изръмжа:

— К’во искаш? — но не получи отговор, а някакъв глас произнесе:

— Аз съм, Кая. Пусни ме.

В стаята се възрази мъртво мълчание.

Томи въздъхна.

— Мамка му, пречупили са го — рече той; вратата се отвори с трясък и вътре с викове нахлуха облечени в сиви кожи мъже под ритмичното барабанене на стрелящи арбалети. Стрелите се забиваха в лицата, телата и главите почти от упор, изкарвайки от другата страна фонтани от кръв и парчета кост. От силата на ударите мъжете и жените се блъскаха едни в други, падаха с писъци на пода, а Делиан просто гледаше, разтворил устата си в безмълвно „Не!“.

— Лягайте на пода, на пода, на пода! — крещяха мъжете в сиво. — На пода, ръцете да се виждат!

Делиан намери гласа си и отсече:

— Не.

През вратата нахлуха още мъже и арбалетите им се насочиха към него.

— На пода!

Делиан се надигна от стола си. Пламъците от огнището зад гърба му очертаха силуета му с червеникавозлатист ореол.

— Стига толкова смърт.

— Ще има още, ако не легнеш на пода — каза един от мъжете.

— Сигурно си прав — отвърна тъжно Делиан и пламъкът зад гърба му изригна от огнището като феникс, разпервайки крилете си над стаята: криле, които го обгърнаха в огнена прегръдка.

Стрелите литнаха от тетивата, но Делиан остана прав.

8.

Лекото ръмене едва успяваше да прогони птиците от трупа на Тъп.

Старият изморен блатист дъжд беше топъл като плюнка, мръсен и сгъстен от пепелта и пушека, които вяло се опитваше да отмие от небето. Върху бялата памучна туника на Делиан той оставяше бледи блуждаещи сивкави кръгове като негативи на потни петна. Капките падаха във Великия Чамбайген, едва накъдряйки повърхността му; в долното си течение, което минаваше покрай Града на пришълците, реката беше постоянно покрита с индустриални масла и човешки отпадъци. Повърхността на Чамбайген изглеждаше хлъзгава и гъвкава; тя се гънеше и навиваше като найлонова торба, пълна с вътрешности.

Делиан беше застанал на пясъка на Брега на простолюдието, на няколко крачки от кордона патрули, които бяха оградили мястото на церемонията. Редицата им беше блокирала брега по цялата му дължина и беше запечатала входовете към улица „Ридлин“ и Алеята на свирачите — жива бариера от тела в червено и черно, държаща на разстояние тълпата любопитни сеирджии, които надничаха към погребалната баржа. Тук-там из кордона Делиан виждаше познати лица — но винаги извръщаше глава, преди погледите им да се срещнат с неговия, и придърпваше ниско пред лицето си периферията на широкополата си шапка.

Патрулът — който включваше хора от някогашните Рицари на Кант и нечовеци от Лицата — носеше ризници и държеше в ръцете си железни дъги, свързани чрез месингови пръстени, за да удържа тълпата. На коланите им висяха личните им оръжия: мечовете, брадвите, боздуганите и бойни чукове се виждаха ясно и хладният блясък в очите на патрулните бе ясен призив към кръвопролитие. Изглеждаха премръзнали, мокри и нещастни и само чакаха някой зяпач да им даде повод.

Целият западен край на Брега на простолюдието беше пълен с Лица и служители в „Залагащия пришълец“: групички от опечалени първородни и каменари, няколко огрета, хора, шест или седем сънливи тролове, които се мръщеха и търкаха очи, чувствайки се неудобно дори при слабата светлина, която се процеждаше през гъстите облаци. Най-голямата група се беше събрала около носилката с балдахин на Киърандел.

Киърандел седеше под балдахина, притиснала кърпичка към устните си. Очите ѝ бяха сухи, немигащи, а лицето ѝ сякаш бе изсечено от бледосив лед. Всеки път, когато повдигаше кърпичката от устата си, за да попие трескавата пот от челото си, се разкриваха острите ѝ хищнически зъби, през които тя дишаше учестено като котка, изпитваща болка. Много от служителите в „Залагащия пришълец“ открито плачеха; Киърандел се взираше в облаците със сляпа ярост, сякаш вярваше, че орлите могат да отвърнат на зова ѝ.

Наметнал през рамене си мръсен плащ — който вече беше подгизнал от дъжда — и с ниско прихлупената широкопола шапка, Делиан приличаше повече на дребен слаб човек, отколкото на висок широкоплещест първороден. За да присъства днес тук и поне отчасти да сподели мъката си от смъртта на Тъп, той трябваше да се престори на такъв, какъвто бе в действителност.

Иронията на ситуацията го караше да се чувства съвсем малко по-чист от пясъка, върху който стъпваше.

От онази нощ в Лабиринта той непрекъснато бе в движение, криеше се, не се доверяваше на никого, шмугваше се в уличките, промъкваше се под срутените покриви на изтърбушените от пожара колиби, не спеше и се хранеше с отпадъци. Така не беше гладувал дори в първите си дни на тази планета, но не му пукаше.

Беше изгубил апетит заради треската.

Инфекцията в бедрото му бе започнала да се разпространява и по хълбоците му се бяха появили червени жилки, които пълзяха към сърцето му. Той непрекъснато теглеше от Потока, потискайки болката, опитвайки се да забави развитието на инфекцията, но това бе изгубена битка; имаше нужда от професионален лечител, но нямаше пари. Всеки, който би могъл да го излекува безплатно, работеше за Киърандел.

Заради треската и изтощението той прескачаше от спомени към фантазии и обратно; понякога получаваше ясни халюцинации, а понякога чуваше само писъци и виждаше неясни сенки през завеса от пламъци.

Достатъчно бе да затвори очи и…

… огънят изригва от огнището и цялата стая пламва като факла, Котките отстъпват, докато Делиан и Томи се измъкват през един прозорец, но отвън има още, завардили са и двата края на улицата. Пламъкът на Делиан закъснява за миг и една стрела пронизва Томи в корема; пропуска костта, разкъсва стомаха му и излиза през бъбрека. В отговор Делиан подпалва сградите от двете страни на улицата.

— Виждаш ли? — Томи кашля, притиснал длан върху дупката в корема си. — Накрая ще се окаже, че няма защо да се притеснявам за този твой ХРВП…

Делиан го носи, преметнал ръката му през раменете си, куцука по уличката, прочиствайки Котките с огнени залпове, а Томи казва:

— Нийла… богове, Нийла, взимай парите и се махай… поне опитай… — И в този миг втора стрела, която е предназначена за Делиан, го улучва в тила. Черепът му е достатъчно здрав, за да попречи на стоманената перка да премине — острият връх щръква през едното му око и очната ябълка увисва върху бузата му. Той започва да се гърчи и Делиан не може да го подкрепя повече. Последното нещо, което казва, е: — … нещата здраво се омазаха… Нийла… — и умира в калта насред бушуващия наоколо огън…

… и се олюля, и едва не се просна там, на брега, а внезапното движение го накара да отвори очи. Избърса с ръкав челото си, дишайки тежко.

Дъждът се засилваше, преминавайки от мъглив ръмеж в по-едри капки, които цопваха в пясъка. Делиан придърпа наметалото си и нахлупи по-ниско шапката.

Върху пясъка на Брега на простолюдието бяха разпръснати мазни обвивки от храна, рибешки глави и натрошени пилешки костици, покрити с влажни фъшкии. Делиан се беше опитал да избута с крак част от мръсотията, за да си поразчисти малко място, но отдолу излизаха нови пластове отпадъци.

Ширината на погребалната баржа на Тъп едва достигаше размерите на разперените ръце на Делиан и бе почти два пъти по-дълга. Сплетена от тръстика, тя вече бе започнала да се размеква и да се разпада като сламена шапка, оставена под дъжда. Трябваше да бъде окачена високо на дъбово дърво, но по бреговете на Великия Чамбайген край Анхана не растяха дървета. Киърандел се беше спряла на компромиса да обедини обичая на дървесните духчета с този на Първия народ, затова тялото, което някога бе подслонявало живота на Тъп, сега лежеше върху този разпадащ се сал в реката, в четирите ъгъла на който пращяха маслени лампи.

Тленните останки на малкото дървесно духче бяха разположени в средата на баржата; тънки въженца — почти колкото конци — привързваха глезените ѝ към едно колче, а китките — към друго, забито над главата ѝ. В разтворената ѝ уста властваше мрак, очите ѝ се взираха немигащо в дъжда. Разтворен бе и дългият разрез, разпарящ телцето от жълтеникавочервената гръдна кост чак до снопчето перести пубисни косми. Краищата на този разрез бяха обшити с груб черен конец; към тях бяха привързани други черни конци, които лежаха разперени като ветрило от двете страни на трупа; привързани към тръстиковите бордове на баржата, тези конци не позволяваха на разреза да се затвори и да разкрие пред погледите черния дроб, стомаха и червата.

Около нея грижливо бяха подредени парчета метал, мънички огледалца и стъклени бижута, посипани с парчета вече гниещо месо. Блещукането и миризмата на гнило трябваше да привлекат врани и лешояди, може би дори орел, за да се нахранят те с вътрешностите, поставяйки началото на разтварянето на смъртното тяло в родилата го земя, след като животът, който го беше одухотворил, вече се бе влял в Потока — но мръсният дъжд плашеше птиците.

Делиан не можеше да си представи как щеше да го издържи Киърандел.

Чуждата болка го прониза в червата като с тъп нож; той гледаше Киърандел иззад кордона и страдаше заедно с нея. Сърцето го болеше като след удар с бич през осолени рани: болката бе по-силна, отколкото можеше да издържи, но по-слаба, отколкото заслужаваше.

През събралите се на брега групички като че ли преминаваше някакво течение; те сякаш се държаха един за друг, споделяйки скръбта и спомените си за Тъп, но от време на време някой — тук първороден, там каменар, дори понякога огрило или човек — се откъсваше от своята групичка и се присъединяваше към друга; тя от своя страна раждаше нови живи капки, които се вливаха в общия поток от мъка. Контактът можеше да е интимен, като хлипаща прегръдка, или кратък и резервиран, като кимване с глава и съчувствени гримаси.

Делиан наблюдаваше с тъга тези потоци от болка; ако можеше да се докосне до някой или да бъде докоснат от тях, той нямаше да се чувства толкова ужасно самотен. Опитваше се да призове живото личице на Тъп, опита се да задържи спомена за нея, опита се поне да изпита искрено уважение към скръбта на приятелите и любимата ѝ, но не успя. Докато стоеше под дъжда с наведена глава, той можеше единствено да мисли с омраза към себе си за собствената си болка.

Как можеше да бъде толкова жалък?

Делиан отново се олюля, замаян от слабост, и очите му се затвориха…

… той обляга пламналото си чело върху хладната метална планка, свързваща дървените летви на вратата на жилището в Индустриалния парк. „Не — казва той, — не, не отваряй вратата. Доведи майка си. Трябва да говоря с майка ти.“ Извърта главата си и обляга блузата си върху желязото, използвайки хладината му, за да събере кураж. Когато през вратата се чува колеблив женски глас: „Томи? Какво става? Кой си ти? Къде е Томи? Да не се е случило нещо със съпруга ми?“, той успява да произнесе само: „Не отваряй вратата. Има пожар. Избухна пожар и трябва да се махнете оттук.“ Гласът ѝ започва да трепери: „Как така пожар? Къде е Томи?“, и най-накрая вече трябва да ѝ го каже: „Томи е мъртъв, Нийла. Мъртъв е, а ти трябва да се махнеш.“ А тя отвръща: „Не разбирам! Как така е мъртъв?“ И единственото, което казва той, е: „Избухна пожар.“ И докато произнася думите, ги претворява в реалност — изпод дланите му започва да се кълби дим. „Излезте отзад. Вземи дрехите и всичките си пари и тръгвай“, казва ѝ той, а тя пищи в отговор: „Кой си ти? Какво се случи с Томи? Кой си ти?“ А той ѝ отговаря: „Никой. Аз съм никой“, докато си мисли: Аз съм кралят на елфите…

… и тази мисъл го измъкна рязко от унеса. Той залитна по пясъка, сграбчвайки нечие рамо за опора. Рамото принадлежеше на някакъв непознат, просто дошъл да позяпа, някаква жена, която отблъсна ръката му и му удари шамар. Задържа се само още за миг, колкото да му подхвърли някаква обидна дума, и се шмугна в тълпата.

Делиан поклати глава, разтърквайки парещата си буза. Желанието му бе изпълнено: да докосне и да бъде докоснат.

Защо всичко, което правя, се обърква?

При тази мисъл той неволно погледна през рамо…

И така първи от събралите се зяпачи видя маршируващата към тях пехота, която се приближаваше откъм Пътя на благородниците.

Не можеше да каже дали са истински, или фантоми, родени от изтощението и треската му, а и какво значение имаше?

Единственият му отговор беше огънят.

Той беше толкова лек, толкова бърз: инстинктивен изблик на сила, която пулсираше по ръцете му и изригваше от върховете на пръстите му. С един прост жест той можеше да ги засипе с огнени стрели.

Трескавият блян се разгръща с истински писъци и истинска кръв…

Пехотата марширува по Брега на простолюдието, а зад нея се появяват и стрелците. Патрулът, който е изградил кордон пред погребението на Тъп, изважда оръжията си, а зяпачите започват да се блъскат един в друг на вълни, опитвайки се едновременно да видят какво става и да се махнат от пътя му, а Делиан, затиснат между тях, си мисли: Става същото като с Томи, но този път аз няма да избягам. Не мога да избягам. Аз съм техният крал и мястото ми е тук. Един негов жест и от пясъка към надвисналите сиви облаци изригва стена от огън, извисяващ се над крайбрежните сгради бастион от пламъци, но пехотата продължава да напредва. Политат и стрели, които пламват, докато профучават през пламъците, а когато попаднат в плът, дрехите започват да горят и вече целият бряг е покрит с горящи ранени хора, които се пръскат на всички страни като искрящи въглени от разритана с крак клада.

Делиан изпраща една огнена струя на двеста ярда напред и прочиства Алеята на свирачите от пехотинците, които бягат, кашляйки кръвта от обгорените си дробове, а паникьосаната тълпа от брега се юрва в уличката като водна стихия през пробив в язовирна стена. Самият Делиан се обръща на изток, за да насочи огъня си срещу напредващата пехота, да изпече войниците в броните им и да напълни небето над Анхана с пушека от горящите им тела, но на рамото му пада ръка като кофата на произведен в Илмаринските машиностроителни заводи парен багер. Той поглежда назад и нагоре към изпъкналите кървясали жълти очи с размери на свити юмруци. Огрето Руго със съжаление ломоти през обкованите си с пиринч бивни: „Знаех си, че трябваше да те убия тогава. Сега ще си изпатя от Киър.“ И последното нещо, което вижда Делиан, е огромен юмрук, който се спуска стремително към главата му като падащ от скала камък.

Единайсет

Човекът, който някога беше бог, спря триумфиращ на върха на планината. Той бе достигнал тези висини благодарение на своята воля и ум и оттук можеше да види своята обетована земя.

Оттук можеше да види откъде е тръгнал и докъде иска да стигне, но не успя да види къде се намира; защото, макар някога да бе бил бог, сега беше просто човек.

И от първата си крачка надолу по обратния склон на планината той започна да се учи какво е да бъдеш човек.

1.

Историята се процеждаше в мрежата капка по капка, колкото да подхранва огъня под казана на нездравия обществен интерес. Първо — пожарът в Екзозеума, намеците за саботаж и палеж, извършен от задкулисна терористична групировка, наречена „Зелените рицари“; после репортажът „Къде е Каин?“, когато източник от „Майкронет“ беше потвърдил, че сигналът от проследяващата гривна на Хари Майкълсън е изчезнал и съдът вероятно вече е конфискувал къщата му и цялото му имущество.

Разследването на „Зелените рицари“ доведе криминалната полиция до някоя си Администратор Кери Вурхийс, ръководител на отдела по биобезопасност на Студията в Сан Франциско. Администратор Вурхийс беше неоткриваема за коментар, но няколко от сътрудниците ѝ в отдела бяха обширно интервюирани и те разказаха за някои промени в поведението на ръководителката си, съвпаднали с началото на нейното „приятелство“ с Шана Лейтън. Когато криминалната полиция обискира окландския апартамент на Администратор Вурхийс, в ядрото с данни на терминала ѝ бяха намерени шифровани документи, свързани със „Зелените рицари“, а също така и дневник, намекващ, че отношенията ѝ с Шана Лейтън са отишли отвъд пределите на обикновеното приятелство.

Но истинската буря се разрази, когато надежден източник в Студията разпространи записи от охранителните камери на Студията за пожара в Екзозеума, от които обществеността узна колко близо е била до това да изгуби Каин завинаги, а опитен репортер откри показателния факт, че Студията е купила къщата на Майкълсън и правата на всичките му Приключения.

Загадката на изчезването на Майкълсън започваше да придобива оттенъка на мащабен заговор, със слухове за тайни мисии и спонсорирани от Студията „батальони на смъртта“. Беше ли го убила Студията? Цяло денонощие се носеше слух, че Майкълсън е бил видян да посещава нелегална клиника за пластична хирургия в Кабул; наистина ли се укриваше, или Студията го беше изпратила на мисия срещу екотерористите? И каква връзка имаше това с епидемията от ХРВП в Отвъдие и с вече всеизвестната хомосексуална любовна афера между Палас Рил и терористката Кери Вурхийс?

Два дни по-късно в залива беше открито да плава полуразложеното тяло на Администратор Вурхийс; в ядрото с данни на палмпада ѝ беше записана пълната ѝ изповед. Тя беше заразила провизии, чакащи да бъдат изпратени в минната колония на Трансдея, с няколко различни щама на ХРВП. Според несвързания си разказ беше направила това, за да привлече вниманието на обществеността към опасностите за Отвъдие поради експлоатирането на ресурсите му от страна на Земята.

Тя беше направила този запис заради чувството за вина и заради агонията от това, че е била предадена, когато е научила, че нейната любима, Шана Лейтън — нейният ментор, нейният идол, — я е измамила. Шоумен Лейтън никога не е възнамерявала да спре развитието на епидемията; а се заклела, че ще отиде в Отвъдие и в облика на Палас Рил ще продължи борбата срещу онези, които вредят на природата — срещу всеки, който обработва земята, за да изхранва семейството си, или дори събира паднали клони, за да си пали огън.

Кери Вурхийс не можела да живее, знаейки, че е извършила немислимото. И е извършила това немислимо — както беше отбелязал Джед Клиърлейк с онова трагично-иронично остроумие, за което повечето мрежови репортери могат само да си мечтаят — заради любовта на Палас Рил.

Във фурора, съпровождащ търсенето на Каин, Гейл Келър много бързо стана знаменитост и се представи доста добре на множество мрежови интервюта. Неговите мазни маниери на човек, който явно крие секретна информация, чудесно се балансираха с преданата му защита на управителя Майкълсън; лоялността се смята за главна добродетел на кастата на Занаятчиите. Келър постоянно настояваше, че Майкълсън е бил предан на своята работа, на Студията и на целия свят — той е бил истински отборен играч. Вярно, че управителят беше действал прибързано, изпращайки Палас Рил в Отвъдие, без преди това да разследва причините за епидемията, но не бива да се забравя какъв е бил той преди това, нали така? Каин беше човек на действието; управителят Майкълсън беше видял шанс да разреши кризата почти незабавно и с минимални разходи за Студията. Това е било отговорно ръководно решение въпреки катастрофалните последици. Във всеки случай Майкълсън не би могъл да знае предварително до каква степен е обезумяла съпругата му и какво планира да извърши.

„Кой мъж в края на краищата — отбелязваше Келър във всяко от интервютата, свивайки рамене — би могъл да знае наистина какво си мисли жена му?“

Когато мистерията с изчезването на Майкълсън най-накрая се разреши, трагичните новини бяха съобщени на обществеността лично от президента на Студията, Бизнесмен Уестфийлд Търнър, по време на пресконференция на фона на римската фасада на Центъра на Незаетите в Женева.

— В края на миналата седмица управителят на Студията в Сан Франциско, Администратор Хари Майкълсън — безстрашно и без изобщо да го е грижа за личната му сигурност, — се съгласи да се присъедини към тайна операция на Студията и компанията „Отвъдие“, насочена против най-голямата заплаха, срещу която народите на Отвъдие някога са се изправяли: малодушна и злонамерена екотерористка, заразила този девствен и невинен свят, убила стотици, вероятно хиляди и изложила милиони на риск — безмилостната Палас Рил. Операцията се извърши успешно и опасността е отстранена. Палас Рил и нейната банда от свирепи терористи никога повече няма да могат да застрашават сигурността на милионите невинни в Отвъдие. Но за тази победа беше платена ужасна цена. — На това място Бизнесмен Търнър направи пауза, поемайки си бавно, дълбоко дъх; явно разтърсен от случилото се, той се подготвяше да изрече следващите думи. — Мой печален дълг е да ви съобщя, че Администратор Майкълсън — заедно с Администратор Винсън Гарете и Професионалистите Грегор Проховци и Никълъс Дворак — загинаха в хода на операцията.

След това Бизнесмен Търнър изброи заслугите на Майкълсън, издигането му от гетото за временно настаняване в Сан Франциско до поста на управител на перлата в короната на Студията, службата му за Студията и за целия свят като Каин.

В момента протичаше операция по отриване на тялото му, изгубено в скалите под Седлото на Хрил. Съгласно завещанието на управителя Майкълсън, трупът му нямаше да се връща на Земята, а щеше бъде транспортиран в любимия му град, Анхана, за да бъде погребан там. Клонът на Студията в Сан Франциско — вече затворен за вътрешно разследване след терористичната атака срещу Екзозеума — щеше да остане затворен още месец в знак на почит към паметта му и всички останали клонове на Студията по света щях да преустановят работа за тридневен официален траур.

— Работата, започната от Хари, не е приключила; предстоят ни още много усилия, за да предпазим Отвъдие от бича на ХРВП. Дори в момента, докато казвам тези думи, Администраторът на отдела по биозащита на „Приключения без край“ организира най-голямата кампания по ваксиниране в човешката история. Като президент на Студията ви давам думата си, че Студията няма да отстъпи до самия край. Заклевам се, че заедно ще приключим делото, започнато от Хари.

Бизнесмен Търнър приглади снежнобелите си коси и отново си пое дъх, за да успокои гласа си; едва удържаше сълзите си и навлажнените му очи блестяха в светлината на прожекторите.

— Като заключение искам да помоля Незаетите от целия свят да подкрепят петицията на Студията пред Конгреса на Незаетите. От името на Студията предлагам управител Администратор Хари Капур Майкълсън да бъде награден посмъртно с най-висшата гражданска награда на Земята: Медала на свободата. И най-накрая, от името на всички народи на Отвъдие и всички Хора на Земята: сбогом, Каин! Благодаря. Ще ни липсваш.

Неспособен да се сдържа повече, Бизнесмен Търнър махна с ръка на желаещите да зададат въпроси и напусна трибуната, бършейки сълзите си; когато помощниците му го отвеждаха, той вече ридаеше открито.

Очевидно мрежата беше подготвена за такова обяснение, защото веднага след него последва поредица от записани интервюта с множество приятели и сътрудници на Майкълсън. Може би най-добре от всички — в обичайния си грубоват маниер — изрази всеобщото настроение Незаетият Марк Вило.

— На Хари винаги можеше да се разчита, когато нещо трябва да бъде направено. Разбира се, че той я обичаше; всички помнят последното му Приключение. Но тя отиде твърде далеч. Хари винаги е казвал: „Мъжът трябва да е способен да застреля собственото си куче.“ И когато се стигна дотам, той направи точно това.

2.

В историята имаше твърде много несъответствия и предложеното от пиарите на Студията обяснение беше твърде убедително, твърде подредено; по мрежата веднага плъзнаха алтернативни версии. Студията не направи повече официални изявления и това само наля масло в огъня — щом мълчат, утвърждаваха теориите, значи има нещо, за което не искат да говорят. По-голямата част от публиката беше съгласна, че това „нещо“ вероятно е свързано и с истинските мащаби на ХРВП епидемията. Само за броени дни стотици сайтове се изпълниха с предположения; първите намеци за достоверни новини дойдоха, както и можеше да се очаква, от „Най-новото от приключенията“, които показаха доклад на Студията за вътрешно ползване, според който са регистрирани случи на ХРВП в столицата Анхана. В края на краищата Студията беше принудена да потвърди истинността на отчета.

Анханците, от друга страна, изглежда, вярваха, че избухналото из столицата безсмислено насилие е част от терористична атака на каинистите в отговор на неотдавнашните масови арести и задържания. Патриархът Тоа Сител беше обявил военно положение в града и армията сега прибираше в затворите останалите на свобода каинисти и техните симпатизанти и помощници — и явно всички останали, срещу които бяха постъпили доноси — в хода на подготовката за варварско аутодафе, планирано за наближаващия Фестивал на Възнесението. Не беше трудно да се събере достатъчно количество жертви; ситуацията не беше особено различна от терора в последните дни на Ма’елкот. Както много от коментаторите злорадо отбелязваха, анханците бяха тръгнали „на лов за вещици“.

Много по-обезпокоителни бяха докладите, които идваха от Актьорите в столицата, заедно с някои зрелищни записи. В нечовешкото гето, Града на пришълците, се разрази истинска война между градската стража и части от имперската армия, от една страна, срещу масова полувоенна организация на нехора, най-вероятно от членове на бившата банда от Лабиринта, известна като Лицата. Когато обикновените анханци разбраха, че не могат да се справят с мощната магия на нехората, те повикаха на помощ Сивите котки и голяма част от Магьосническия корпус.

Битката на улиците на гетото продължи повече от денонощие и накрая една шеста от града лежеше в димящи руини, но имперските сили удържаха победа. Прочистващите операции бяха управлявани от Сивите котки, а коментаторите в мрежата няколко дни поклащаха глави, порицавайки жестокостта и спорейки кого трябва да обвиняват за касапницата — „полуцивилизованите лумпени и диваци“ или „малката фракция от безотговорни ловци на вещици, управляваща политическия курс“.

Общественият интерес към делата на Студията достигна върховата си точка за последните седем години; от времето на „Заради любовта на Палас Рил“ ситуацията в Отвъдие не беше пленявала въображението на публиката до такава степен. Печалбата на Студията нарастваше с такива темпове, че представители на президента Търнър обявиха публично, че той има намерение да преразгледа в съда условията на договора си, за да бъде удвоена сегашната му заплата.

И сред целия този фурор Джед Клиърлейк — което беше почти неизбежно — успя да направи журналистическия удар на годината: интервю на живо със самия бивш император на Анхана.

— Ясно е — рече Тан’елкот мрачно, обръщайки се непринудено така, че светлината да очертае величествения му профил, — че Студията не казва цялата истина. Помислете си: преди по-малко от седем години Каин разруши моето управление — започвайки кървава война за трона, — за да спаси живота на Палас Рил. Не вярвам, че би тръгнал срещу нея независимо от причините. Няма да оспорвам факта, че тя беше безумна и опасна за всяка жива душа в моя свят; както може би си спомняте, аз се сражавах с нея лице в лице — и мисъл срещу мисъл. Смятам, че я познавам по-добре дори отколкото я познава нейният съпруг. Но моите думи не успяваха да го разколебаят дори най-малко, когато станеше въпрос за нея. Веднъж ми каза, че за да я спаси, би изпепелил целия свят. Вярвам, че това е самата истина. Той е толкова своенравен, толкова егоистичен, толкова равнодушен към нуждите на обществото и цивилизацията. И що за глупост, че ще иска да го погребат в Анхана? Това е нелепо! Анхана не беше негов дом, тя му беше месторабота. Обича я не повече, отколкото чиновникът обича терминала си.

В този момент Клиърлейк любезно насочи вниманието на публиката към един факт, който тя може и да не беше забелязала: че Тан’елкот продължава за говори за управителя Майкълсън в сегашно време.

— Разбира се — отговори Тан’елкот с обичайната си хладна учтивост. — Аз не вярвам, че Каин е мъртъв.

Клиърлейк заломоти като дефектен терминал; Тан’елкот само се усмихваше пред камерите. Когато Клиърлейк най-накрая успя да формулира въпроса си, бившият император отговори без никакво колебание.

— Разбира се, че президентът Търнър излъга. Ръководството на Студията винаги лъже — за това им плащат. Въпросът е: в какво точно излъга? Ако Каин е мъртъв — къде е тялото му? „Изгубено в скалите под Седлото на Хрил“? — презрително цитира той. — Как ли пък не! Дали е било Седлото на Хрил, или водопадът Райхенбах[7]?

Той се обърна към целия свят, гледащ го през камерите.

— Докато не видя със собствените си очи — докато не пипна студеното му, небиещо сърце със собствената си ръка, — никога няма да повярвам, че Каин е мъртъв.

Той разпери ръце пред себе си — не умолително, а сякаш правейки някакъв магически пас.

— Покажете ми тялото, президент Търнър. Покажете тялото на всички нас. Или ни покажете тялото, или признайте истината: някъде, по някакъв начин Каин продължава да живее.

Шоумен Клиърлейк не беше чужд на полемиките; някои казваха, че е започнал възхода си „в окото на бурята“. Но има разлика между това да яхнеш урагана и да дърпаш дракона за опашката. Много мъдро той предпочете да приключи интервюто със съвсем неутрален въпрос:

— А какво ще стане сега с вас, Професионалист? Ще се върнете ли в собственото си лично студио?

— Не мисля. Моят народ — моят свят — все още са заплашени от болестта, донесена от тази безумна жена. Елиминирането на Палас Рил няма да спаси моя свят. Студията и компанията „Отвъдие“ започнаха масирана спасителна операция, която поставя под заплаха живота на хиляди и която ще струва милиарди марки, и вероятно ще се провалят, а продължават да пренебрегват единственото решение, което е очевидно, ефективно и евтино.

— Те могат да ме върнат там.

— Да ме върнат в моя свят. Да ме върнат при моя народ, който крещи името ми в агонията си. Аз мога да направя наистина онова, което Палас Рил се преструваше, че ще извърши: да залича ХРВП от лицето на Отвъдие — и това няма да струва на Студията дори пукната пара.

Той отново се обърна към камерите и заговори на целия свят. По странен каприз на осветлението очите му изглеждаха така, сякаш са се запалили отвътре, сякаш неочаквано се е пропукала някаква земна кора и е разкрила лавата отдолу.

— Ето какъв е вашият избор: да похарчите милиарди и да се провалите или да спасите света безплатно. Ако Каин наистина е мъртъв, как можете така да се гаврите с паметта му? Да позволите саможертвата му да е напразна? Не правете това. Знаете какво трябва да се направи.

— Върнете ме вкъщи.

3.

Вратите на бронирания микробус на Социалната полиция се отвориха в нощта върху залятата с бледата светлина на прожекторите площадка за кацане на покрива. Тан’елкот изпъна напрегнатите си рамене и пристъпи върху напукания от времето асфалт.

Дишаше бавно и дълбоко, с усилие на волята заставяйки се да запази спокойствие. Най-важното беше да бъде в готовност да реагира спокойно и естествено на всяко събитие. Макар че щеше да е много по-лесно, призна си той мрачно, ако имаше някаква шибана представа какво може да го очаква.

Пред сградата на „Най-новото от Приключенията“, където той се бе надявал да открие лимузина на Студията, го чакаше брониран микробус; сега, като си спомняше изражението на лицето на Клиърлейк, когато му беше пожелал успех след приключването на интервюто, то му се струваше зловещо. Лекото примигване, преди да заговори, стъкленият блясък в очите — нима го бяха предупредили в слушалките, че сопитата са дошли за Тан’елкот?

Студеното подозрение накара врата му да настръхне. Той беше наблюдавал през охранителните камери как Социалната полиция беше спипала Каин неподготвен.

Площадката за кацане беше на покрива на ниско здание, обградено от неясните очертания на жилищни куполи. Бронираният микробус кацна точно в центъра на голям сигнален кръст, който някога е бил червен, а сега беше изсветлял до мръснорозово. Значи това беше някаква болница.

Била е някаква болница, поправи се Тан’елкот. Сега по ръба на покрива бяха наредени бронирани микробуси като този, който го беше докарал тук. Покривите им бяха настръхнали от оръдия, насочени нагоре и надолу, покриващи всички подстъпи към зданието.

Или може би всички изходи от него.

Един от безликите полицаи му направи жест с ръка към отворения люк насред покрива и Тан’елкот покорно тръгна натам, пъхнал палците си под сребристите ремъци на ампмод хамута си. Не знаеше дали е затегнал прекалено силно ремъците, или те по някакъв начин са се свили сами, но му ставаше все по-трудно да диша.

Люкът водеше към тъмно стълбище, вмирисано на кисела пот, застояла урина и изгнили растения, сякаш това беше гърлото на мършоядец, бавно умиращ от някаква ужасна гангрена на червата.

Тан’елкот застина. Към портите на съзнанието му по някакъв начин се беше добрал и се опитваше да се измъкне навън Ханто Сърпа — плахият, страхлив и слаб Ханто. А може и да не беше толкова слаб — Ханто започна да подстрекава Тан’елкот да се обърне към движещите се отзад социални полицаи, да ги нападне, да ги размаже и да ги убие, и да загине на свой ред. Защото по-добре бърза смърт тук в това прашно и мъгливо задушливо подобие на чист въздух, отколкото да бъдат погълнати от отвратителното гърло.

Почти всички животи вътре в него стенеха от страх; Ма’елкот, самият бог — дори той призоваваше към предпазливост. Ламорак нямаше какво да каже; мрачната му сянка се беше свила в безмълвен ужас в най-затънтения ъгъл на съзнанието му, защото стълбището миришеше на донжона, на Театъра на истината.

Миришеше на Шахтата.

Едно от сопитата се протегна към него и Тан’елкот се напрегна, очаквайки заряда на шокова палка; вместо това беше смаян да установи, че полицаят само докосна рамото му с облечената си в ръкавица ръка и навеждайки се по-близо, прошепна през дигитализатора си:

— Тръгвайте. — Това беше най-близкото до човешки глас нещо, което Тан’елкот някога беше чул от социален полицай. — По-добре не го карайте да чака.

Останалите полицаи обърнаха шлемовете си един към друг и леко закимаха в знак на съгласие; ръкавиците им стискаха палките така, сякаш ги болеше твърде много, за да хванат оръжията си по-удобно. Това мимолетно докосване до човешката същност, скрита зад сребърните маски, превърна възела от нерви в стомаха на Тан’елкот в леден ужас, който проникна чак до костите му; беше страшно дори да си помисли, че социалните полицаи са способни да изпитват някакво съчувствие.

Сякаш онова, което го очакваше долу, плашеше дори тях.

Тан’елкот си пое дъх дълбоко и конвулсивно, пристъпи към стълбите и тъмнината го погълна.

4.

Долу той откри кошмар от объркани, ужасени Работници, Администратори и Лекари, от кръв, ридания, изпражнения и писъци, и социални полицаи със сребърни маски, застанали на пост като роботи. Единственото осветление беше размитата белота, идваща от аварийните лампи. Киселата воня на човешки страх беше примесена с миризмата на плесен, идваща от мръсни мокри килими, и почти смазващата смрад на кръв и изпражнения.

Тан’елкот премина покрай вонящите сенки на дългия тесен коридор и влезе в просторна зала, която може би някога е служила за офис; сред останките от няколко бюра лежаха разбити, облицовани с плат дъски, за които Тан’елкот предположи, че някога са били прегради на кабинки. Тук-там се виждаха купчини от окаяни хора в дрипи, които някога са били работнически комбинезони — някои отчаяно се бяха вкопчили помежду си, други тихо ридаеха, трети гледаха безизразно към кафявите петна по стените.

Сред отломките се виждаха части от поне три човешки тела: тук — откъсната ръка, там — глава, наподобяваща разбита с чук диня, другаде — сложна плетеница от черва, захвърлена върху разбит диспенсър. Подът беше осеян с железни гилзи от силови пушки и от едната стена беше останала само крехка решетка от дупки от куршуми. На места във вътрешността на изпотрошените мебели се виждаха трупове, изгризани от някого — не от глад, а по-скоро заради някакъв непреодолим стремеж да използва челюстите си, както кучетата машинално оглозгват кокали.

Като дете, което го сърбят венците.

Масовият разстрел тук е бил само началото. Някой си беше играл с труповете — беше сплитал червата на възли, вадил очи и късал крайници, сякаш някое дете е разглобявало куклите си. Тан’елкот нямаше никакви съмнения кое е било това дете. Той го виждаше.

То беше насред залата, със спуснат до коленете панталон, и бутовете му се тресяха между коленете на безока жена с разкървавена уста. Белязаният му скалп не оставяше място за грешка.

Колбърг.

От дрехите на жената се беше запазила само покрита с кафява кора превръзка на плоското място, където някога е била дясната ѝ гръд. Пред погледа на Тан’елкот Колбърг се наведе към другата ѝ гръд и впи зъби в зърното ѝ. В очите му плисна кръв. Но жената само изгрухтя — вероятно беше полумъртва от болка. Колбърг зарови лицето си в плътта ѝ, прониквайки все по-надълбоко и по-надълбоко. Тан’елкот неволно сведе поглед.

Останалите нахапани тела… женските бяха без гърди. Всеки мъжки труп имаше на мястото на члена си само дълбоки разкъсни рани. Осакатените трупове зловещо си приличаха помежду си — сякаш са били хирургически унифицирани с тъп скалпел.

И аз избрах това — помисли си вцепенено Тан’елкот — за съюзник против Каин и Палас Рил. О, забравени богове, какво направих?

Колбърг вдигна глава от гърчещата се в агония жена и срещна погледа на Тан’елкот. Издаде врата си нагоре като змия под горещото тропическо слънце.

— Добре дошъл в дома ми — рече той. — Харесва ли ти? Сам си го обзаведох.

Тан’елкот запази мълчание.

Колбърг се надигна на колене, отдръпвайки се от трупа, и разсеяно прибра члена си в панталона дори без да избърше полузасъхналата кръв по него.

— Ти — каза замислено той, все още коленичил на пода — не си отборен играч.

5.

Колбърг се изправи и се приближи толкова много до Тан’елкот, че на бившия император му се наложи да се извърне, за да не усеща зловонния му дъх.

— Мисля, че общо взето, си те бива, но, виждаш ли, има два-три неща, които още не си разбрал.

Какво знае? Какво му е известно за Фейт? Тълпата, населяваща съзнанието на бившия император, ломотеше и се свиваше от страх, но той беше нещо повече от тях; той беше Тан’елкот и нямаше да се уплаши.

— Ето какво разбирам: няма да посмееш да ме нараниш — заяви той твърдо. — Аз не съм обикновен Работник, който може да изчезне безшумно и безследно. Единственият ти шанс е да ме пуснеш и да се молиш да си държа устата затворена.

Колбърг се вдигна на пръсти, така че върхът на главата му почти докосна брадичката на Тан’елкот; после завъртя лицето си към бившия император, облъхвайки го с противния си дъх.

— Ти все още не разбираш.

Тан’елкот отстъпи крачка назад — никаква сила на духа не би помогнала на стомаха му да понесе това зловоние — и би се отдалечил и още повече, ако не се беше натъкнал на стената от застаналите зад гърба му сопита.

— Имам приятели и почитатели в самия Конгрес на Незаетите, разбираш ли това? Аз не мога да бъда задържан или наранен, както и Каин. Твоят собствен Борд на директорите е загрижен за моето благополучие — и си представям колко биха били… разтревожени… от твоя начин на живот.

Колбърг се отдалечи на пръсти, наведе глава към рамото си и присвивайки очи, изгледа бившия император. Гумените му устни се разтеглиха в мрачна усмивка.

— Нека да ти обясня.

В този момент върху врата на Тан’елкот се стовари шокова палка и той рухна върху кървавата каша на пода, конвулсивно гърчейки се. Един от социалните полицаи го изрита прецизно в слабините, друг — в ребрата, трети — в бъбреците, а четвърти се зае да обработва главата му. Той не можеше да направи нищо, освен да се гърчи по пода — разрядът от шоковата палка беше парализирал периферните му двигателни нерви и крайниците му не се подчиняваха на волята му.

Тан’елкот простенваше след всеки ритник и щеше даже да се разплаче, ако му беше останала сила за това. С всеки удар по тялото му преминаваше шокова вълна, която пренасяше безличната злоба на социалните полицаи през всичките защитни механизми на организма му. Безпомощността набръчкваше кожата му, проникваше в кръвта му, преминаваше като червеи между сноповете на мускулите му и се забиваше в костите му.

Социалните полицаи го пребиха безстрастно и изключително професионално. Това, че един от тях само преди минути го беше докоснал съвсем по човешки, правеше болката му още по-голяма.

6.

Сигурно беше изгубил съзнание, вероятно повече от веднъж. След неопределен интервал от време побоят приключи.

Съзнанието му се връщаше постепенно заедно с поток от усещания, нарастващ, сякаш някой увеличаваше интензивността на света. Лекият дискомфорт, подобен на онзи, който изпитваше след твърде дълго пребиваване в състояние на ментално зрение, се сменяше от изгаряща, пулсираща болка в ребрата и в бъбреците, а в слабините му придобиваше вид на шип, забит в тестисите му — остра и същевременно тъпа болка, вече позната, но така свиваща червата му, че започваше да му се повръща.

И светлината — бледата кървава светлина, процеждаща се през затворените му клепачи. При опита си да примижи срещу нея кървящото и подуто лице се сгърчи от болка. Някой държеше главата му в топлите си и мокри колене; той се боеше да отвори очи. И миризмата — тази зловонна смрад на хищник…

Тази миризма му казваше повече, отколкото би видял с очите си.

— Сега разбираш ли? — попита Колбърг, поглаждайки лицето му. — Сега на една вълна ли сме?

Тан’елкот потрепна.

Неволно.

Лицето му пламна от внезапен срам, от унижение, от осъзнаване на собствената му уязвимост. Някаква безпристрастна част от собствения му разсъдък абстрактно обмисляше това, изумявайки се от емоционалния ефект от баналното физическо насилие.

Колбърг чакаше с търпението на влечуго, но Тан’елкот нямаше сили да отговори.

— Е — рече равнодушно Колбърг, — както може би се досещаш, интервюто ти с Шоумен Клиърлейк не ми се стори много забавно. Никак. Мислиш си, че може да не изпълня моята част от сделката. Това е оскърбително. Мислиш, че можеш да използваш общественото мнение и политически натиск, за да ме накараш да направя това, което искаш. Това е още по-оскърбително.

Той изви шията си към неподвижното лице на Тан’елкот, сякаш искаше да го целуне.

— Не ме оскърбявай повече. Не обичам това.

Тан’елкот се опита да заговори, но остатъчният ефект от шоковите разряди му позволи да издаде само нечленоразделни звуци.

Това си имаше и добрата страна — той още не беше поел напълно контрола над себе си. Спомни си за Фейт, за връзката ѝ с речното божество и се вкопчи в тази мисъл. Ако можеше да я удържи в себе си, щеше да се справи с всичко това. Достатъчно беше да оцелее. Щеше да стане отново Ма’елкот и щеше да има силата да се разплати стократно за всички унижения.

— Но не точно това ме разгневи наистина. — В гласа на Колбърг нямаше гняв. В него нямаше нищо човешко. — Разгневих се, когато започна да дрънкаш, че Майкълсън още е жив. Сега, когато разкрием, че той наистина е жив, ще спечелиш доверието на публиката. Мислеше си, че това е много умно. То беше много умно. Но има едно нещо, което трябва да разбереш за мен. — Той се наведе и хвана Тан’елкот за китката. — Умниците възбуждат апетита ми.

Той наведе лицето си така, сякаш искаше скромно и почтително да целуне ръката на бившия император — но вместо това сключи устни около кутрето на Тан’елкот и го засмука като евтина проститутка, настройваща се за фелацио. Тан’елкот се опита да каже нещо, но все още не можеше да произнесе нищо членоразделно.

Колбърг стисна зъби.

— … гънх… гътх… — простена бившият император.

Колбърг дъвчеше пръста му, ръфаше го, трошеше костиците му като куче, опитващо се да се добере до костния мозък; после обърна главата си настрани и обхвана основата на пръста с кътниците си. Натисна с челюст отново и откъсна пръста. Плисна кръв и Колбърг притисна устни към раната и засмука жадно.

Вътрешностите на Тан’елкот се свиха в спазъм и той повърна право върху коленете на Колбърг. От празнотата на неизползвания му стомах изригна тънка струя прозрачна течност и се спусна надолу по панталона и обувките му. Колбърг сви рамене и пусна бившия император да се свлече на пода; един от полицаите притисна парцал към кървящата рана.

Колбърг няколко секунди дъвка отхапания пръст, после преглътна. Усмихна се на Тан’елкот с окървавените си устни.

— Ето — рече той дрезгаво. — Сега вече разбираш.

Бившият император се тресеше, опивайки се да си поеме въздух и да спре напиращия към гърлото си нов пристъп на повръщане.

Фейт — мислеше си той. — Не знае още за Фейт.

— Кажи го. Кажи, че разбираш.

Тан’елкот извърна поглед — надолу, нанякъде, където не се вижда лицето на тварта.

Под джинсите на Колбърг ясно си личеше как се надига членът му.

— Кажи го — повтори Колбърг. — Още съм гладен.

Тан’елкот се опита да овладее вцепенените си отпуснати устни и език.

— Рр’бирам… — промърмори той. — Рр’бирам.

Колбърг направи жест и облечените в ръкавици ръце отмъкнаха треперещото тяло на Тан’елкот до другия край на залата, където го настаниха на стол пред бюро с детски размери. Върху бюрото имаше екран с логотипа на „Приключения без край“: рицар с броня върху крилат кон, вдигнал се на задните си крака.

По врата му се плъзна горещ дъх и край ухото му се разнесе плътният и мазен глас:

— Ти май искаше да говориш с Борда на директорите, а? — прошепна топло, почти любовно Колбърг. — Искаше да им разкажеш за мен, а? Тогава сигурно ще ти бъде интересно да узнаеш, че те ни наблюдаваха през цялото време?

Постепенното връщане на двигателните функции на Тан’елкот го накара да се разтрепери неконтролируемо.

— Т-т-така ли? — заекна той. — Н-н-наистина?

— Професионалист Тан’елкот — обади се дигитализиран глас от екрана, — беше ви казано, че Работник Колбърг се ползва с пълното ни доверие. Или имате проблеми с мисленето? Или думата ни ви е недостатъчна?

— Т-т-това ч-ччудовище… т-т-тази т-т-твар, която използвате…

— Хм, изглежда, има някакво… неразбиране… от ваша страна, Професионалист. Работник Колбърг не работи за нас.

— Т-т-така ли? Н-н-но…

— Ни най-малкото. Всъщност е точно обратното. Ние работим за него.

В този момент Тан’елкот желаеше само едно — да може отново да овладее тялото си, за да запуши устата си с пръсти, искаше му се да може да владее гласа си, за да закрещи, само и само да не чуе следващите думи, които вече знаеше какви ще бъдат:

— Както и вие.

Логото угасна. Екранът беше толкова пуст, колкото и погледът на Тан’елкот.

Сега вече беше разбрал. Най-накрая, когато вече беше твърде късно, беше разбрал. Беше си мислил, че твори история, че фракталното му дърво свят расте съобразно неговата воля. Беше си позволил да се заблуди.

Беше повярвал, че Бордът на директорите се движи от разума, докато всъщност той се движеше само от глада.

БД, помисли си той. Шегата на Каин: акронимът БД. На английски — думата за „тресавище“. А на мъртвия славянски език — думата за „бог“[8].

Колбърг въздъхна.

— Ти си мислиш, че Палас е мъртва и Каин е унищожен. Мислиш си: „Каква друга полза може да има от мен? Защо още съм жив?“

Бавно и неохотно Тан’елкот се застави да срещне погледа на стъклените рибешки очи на Колбърг.

— Да.

— Е, на първо място, жив си, защото сключихме сделка, а аз държа на думата си — или поне когато е дадена на приятел. И второ, имам нужда да направиш още нещо, преди да те върнем в Отвъдие.

Тан’елкот затвори очи.

— Имам нужда да ми помогнеш да реша — продължи Колбърг — как можем да използваме Фейт Майкълсън.

Тан’елкот наведе глава. Не му бяха останали сили дори за страдание.

— Говори ми — рече Колбърг. — Говори.

И Тан’елкот заговори.

Дванайсет

Рожбата на тъмния ангел беше изкуствено създадена — голем, сребристо отражение на неговия родител. В съзнанието на онзи, който сънува света, всеки от тях представляваше символ на другия, а в подобни сънища символът се превръща в реалност; това се нарича закон за подобието.

Всеки от тях беше другият.

И в тяхната битка на живот и смърт тъмният ангел и неговата рожба се биеха всеки срещу себе си.

1.

Гибелта на Каин се облегна на сребристия, напукан от времето парапет, ограждащ палубата на баржата, и се загледа в доковете на Анхана с очите си с цвят на замръзнала река под безоблачно зимно небе. Фигурата му сякаш бе изработена от дъб и конопени възли, облечени с кожа; косата му бе остригана ниско и само мъх покриваше скалпа му, мускулите в краищата на изсечените му като с нож челюсти потрепваха нервно.

Очите му се присвиха под блясъка на изгряващото слънце и той се замисли за съдбата.

Беше облечен в обикновена туника и панталон от кафяво кадифе, свободен и торбест, с една идея по-светъл от кожата му. В сандъка под койката в каютата му лежаха алените му роби на Посланик на Манастирите, но той вече не ги носеше; възнамеряваше да се откаже от дипломатическия си пост в момента, в който стигнеше до Посолството в Анхана.

А след това…?

За пръв път от незапомнено колко дълго време той не знаеше каква ще е следващата му крачка.

Градът, който го заобикаляше, му беше дом повече от двайсет и четири години; тук се беше родил, тук бе преминало детството му, в един от кварталите на Индустриалния парк, който можеше да се види от мястото, където бе застанал. Зад него, от другата страна на този ръкав на Великия Чамбайген, се издигаха масивните стени на Стария град на Анхана, изградени от огромни варовикови блокове, по-големи от баржата, с която се бе спуснал по реката от Божиите зъби; почернялата от пушеците и хилядолетията стена, осем пъти по-висока от човешки ръст, се спускаше почти до самата вода.

Ковачницата на мъжа, когото бе наричал свой баща, все още се намираше на мястото си, недалеч оттук; когато затвореше бледосините си очи, той можеше да види малката стаичка, разположена под голямата спалня, където прекарваше нощите си. Благодарение на силата на ума си той можеше да си се представи на всякаква възраст, можеше да види родителите си, сякаш бяха още живи, или да се прехвърли напред, за да улови лицето на онзи, който в тази ясна утрин спеше в същата онази мъничка стая. Можеше да се промъкне в жилището на първата си любов или в килията под Посолството на Манастирите, където беше прекарал толкова часове в медитация. Градът беше част от семейството му, родител, по-възрастният брат, който никога не бе имал. А сега този град беше болен.

Анхана щеше да загине от вирус.

От няколко дни градът не се чувстваше добре, трескави фантазии нахлуваха в сънищата му, но той все още не осъзнаваше колко е зле. Имунната му система — Имперската жандармерия и армията — се приготвяше за борба с една бактериална инфекция: растящата вътрешна колония, наречена каинизъм, философска болест, която атакуваше вярата на гражданите в Църквата на Любимите деца на Ма’елкот и в самата Империя. Докато се разпространяваше, тази инфекция излъчваше токсини, които причиняваха болезнени абсцеси от безредици в покрайнините — в Града на пришълците и Лабиринта, — и бе започнала да засяга дори самия Стар град.

Имунната система на града бе изключително подготвена за борба с подобни инфекции; те се овладяваха, изолираха и концентрираха на няколко места, където една след друга биваха дезинфекцирани. Но градът продължаваше да усеща болки в ставите си, а треската му се засилваше с всеки изминал ден, защото истинската му болест беше причинена от вирус.

Вирус, причиняващ заболяване от съвсем различен тип.

Над северозападния квадрант на столицата, Гетото на пришълците, се издигаше черен стълб от дим. Всички сгради, които гледаха към реката, бяха почернели; повечето бяха частично срутени, а други бяха изгорели до основи. Малката част от Града на пришълците, която се виждаше оттук, приличаше на обгоряла обвивка на замък, след като мародерстваща армия го е опустошила отвътре.

Всичко това не означаваше почти нищо за Гибелта на Каин; той просто гледаше с безразличен поглед към останките. Гибелта на Каин се беше родил в планините само преди пет дни. Все още не познаваше добре новия си живот. Все още се изненадваше как го кара да се чувства светът, защото не реагираше по познатия от предишния му живот начин; не спираше да се изненадва от промяната в себе си.

Ето например: застанал на палубата на баржата, той предполагаше, че вероятно е единственият, който е запознат с болестта на града. Може би само един или двама от стотиците хиляди жители разбираха концепцията за вирусна инфекция; самият той не бе наясно, докато не му беше обяснено с подробности от покойния Винсън Гарете. И вместо да скочи на брега и да започне да оплаква съдбата на града, вместо да се втурне към посолството, за да предупреди Временния посланик за опасността, вместо да предприеме някакви действия, той просто стоеше, облегнат на парапета, чоплеше лющещото се покритие и наблюдаваше.

Долу, на дока, се беше събрал в пълен състав Имперският военен оркестър — двеста музиканти, чиито месингови инструменти блестяха под яркото обедно слънце. Те се бяха строили като за парад, преметнали духовите си инструменти през рамо като оръжия; високите им цилиндрични шапки стърчаха бели като облаци, а ширитите им проблясваха в пъстроцветни дъги като слънчеви зайчета. Пред подредения в широка дъга оркестър стояха мирно петдесетина дворцови рицари; дългите им ризници сияеха под златисточервените мантии, а остриетата от алена стомана на алебардите им искряха като факли.

Той се зачуди колцина от тях са болни: в колко мозъка вече тлееше заразната лудост.

От баржата към пристана пуснаха дъсчено мостче. В подножието му чакаше талига с два здрави впрегатни коня. Върху талигата беше построена платформа с височина около пет фута, а върху нея бе поставена решетка, скована набързо от парчета дъски. До талигата чакаха четирима монаси, Посветени, въпреки мръснокафявите им роби, които оповестяваха принадлежността им към Манастирите. Подобни роби се носеха обикновено от Непосветени, публичните лица на Манастирите. Те идеално успяваха да прикрият артанските безпружинни арбалети, които носеха и четиримата.

В ледените очи на Гибелта на Каин проблесна ново отражение: двама монаси — този път истински Непосветени — сваляха от палубата една носилка. Върху нея лежеше среден на ръст, на вид съвсем обикновен мъж на средна възраст. В черната му коса се бяха появили бели кичури, в тон с прошарените петна в едноседмичната му черна брада. Ръцете му висяха отпуснати и неподвижни от носилката, сякаш беше в безсъзнание; Гибелта на Каин знаеше, че не е така.

Мъжът не помръдваше, защото само неподвижността можеше да боли повече от движението: стоеше неподвижно, защото движението щеше да облекчи страданието му, а той не можеше да понесе това. За него само болката имаше значение.

Пет дни — от момента на раждането му — Гибелта на Каин не беше изоставял този мъж, първо във влака, който го откара по западния склон на Седлото на Хрил до речното пристанище Хараха, след това на баржата, която се спусна от Хараха до столицата на Империята. Гибелта на Каин се хранеше в грозния навес, скован от потрошени дъски и вкоравено от мръсотия платно, който бе служил за каюта на мъжа, спеше там, четеше там, там правеше ежедневните си упражнения; Гибелта на Каин коленичеше край грубата койка на мъжа за ежедневните си молитви към Спасителя, Възнесения Ма’елкот.

Стоеше неотстъпно до мъжа, защото всяко отдалечаване би означавало да пропусне болката. Гибелта на Каин се хранеше с болката на мъжа, пиеше я, дишаше с нея, попиваше я с порите си. Това бе неговата причина за съществуване. Мъжът имаше много имена, от които Гибелта на Каин познаваше само няколко; той ги изреждаше наум, докато гледаше как монасите вдигат сакатия мъж от носилката и го оковават изправен към решетката върху платформата.

Преди пристигането си в Гартан Холд мъжът бе заявил, че търговецът на роби, от който бе избягал, го бе наричал Доминик; в Кириш-Нар, където се беше сражавал в котешките ями, той бе известен като Сянката; някога оцелелите от Ордата на Кулан го знаеха като к’Тал, а сега бе известен единствено като Изменника или Омразния. В Анханската империя го наричаха Острието на Тишал и Принца на Хаоса, и Враг Божий. В земите на Арта, света на актирите, му викаха Администратор Хари Капур Майкълсън.

Но навсякъде, където бе известен под някое от тези имена, всички го знаеха под друго име, истинското му име, името, получено от Абата на Гартан Холд.

Каин.

Най-голямата гордост на Гибелта на Каин бе, че той бе взел легендарното име и го бе превърнал в най-обикновен звук: едносрично презрително изсумтяване.

2.

В хладното утро на своето раждане, когато влезе в железопътния вагон, където, вцепенен от страданието си, лежеше сакатият, наричан някога Каин, Гибелта на Каин седна срещу него и попита:

— А сега как трябва да те наричам?

Койката, върху която лежеше сакатият, бе закована към стената на купето, към нацепеното дърво, от което бяха изкъртени седалките, за да ѝ се направи място. Мъжът беше привързан към нея с кожени ремъци през коленете, бедрата и гърдите, за да не падне при някое случайно разлюляване на вагона. В купето смърдеше на човешки изпражнения; Гибелта на Каин не беше сигурен дали сакатият се е изпуснал, или вонята беше просто последствие от падането му в замърсената вода на Великия Чамбайген, където се изливаше каналът на лагера в Седлото на Хрил.

Сакатият бе покрит с мръсно одеяло, просмукано на места от сукървицата, която сълзеше от покрилите тялото му рани. Той не помръдна глава, нито даде някакъв знак, че е чул въпроса на Гибелта на Каин; просто гледаше през изцапания прозорец към кълбящия се пушек от локомотива, който се отлагаше върху листата на дърветата край линията, придавайки им еднообразна гнила сивота.

Гибелта на Каин се настани върху изненадващо удобната възглавничка на отсрещната пейка. Известно време той просто седеше, взираше се в него, наслаждавайки се на гледката, вдъхваше миризмата, позволявайки на аурата на гнило отчаяние, обграждаща сакатия, да се просмуче в костите му, като топлината на родния му дом в зимна нощ. И въпреки това нещо липсваше, нещо, от което Гибелта на Каин се нуждаеше. Той все още не виждаше дъното в пустите очи на сакатия.

Изправен пред болката си, сакатият бе потънал в някакъв вътрешен кръг на животинско неразбиране; намираше се в състояние на някакво бленуващо полусъзнание, откъдето страданието му изглеждаше далечно, чуждо, като терзанията на въображаема жертва от някакъв стар, познат роман. Но Гибелта на Каин се беше въоръжил дори срещу тази жалка защита. Бяха го предупредили.

Той притежаваше едно устройство.

Наричаше го Огледалото на Каин; представляваше кутия приблизително с размерите на средно голяма пътна чанта, пълна с фини кабели и прозрачни стъклени крушки, които бяха захранвани от грифонов камък, по-малък от нокътя на кутрето на Гибелта на Каин. От двете ѝ страни имаше две позлатени дръжки; между тях бе разположено огледало от посребрено стъкло. Хващането на дръжките, проникването на тренирания му ум в глъбините на стъклото означаваше да навлезе в толкова интимна връзка, която далеч превъзхождаше вулгарността: сякаш бе извадил окото на мъжа и бе изчукал кървящата му очна ябълка.

Огледалото му отваряше врата към душата на човека, който някога беше Каин.

Гибелта на Каин се наведе напред, зарови пръсти в одеялото, покриващо обгорената плът върху гърдите на сакатия, сграбчи го и го усука.

— Може би не ме чу. Как да те наричам сега?

В отговор главата на сакатия се извърна настрани. Лицето му беше празно като сърцето му.

— Хари ли да те наричам? — попита учтиво Гибелта на Каин. — Вицекрал Гарете те наричаше Администратор… — той произнасяше чуждите думи с прецизно внимание — Майкълсън. Това ли предпочиташ?

Съзнанието бавно се върна в очите на мъжа, а заедно с него се появи и страданието; той гледаше към Гибелта на Каин през пелена от болка, а Гибелта на Каин се усмихваше.

— Не е редно да те наричам Каин — рече той. — Ти ми каза, че Каин е мъртъв — и аз знам, че това е истина. Защото аз го убих.

Изпълненият със страдание поглед се отмести обратно към прозореца и сакатият отговори с хриплив шепот, в който все още се долавяше отзвукът от воплите.

— Все тая.

— Екс-Каин? Може би… — Усмивката на Гибелта на Каин се разшири в гримаса на щастлива злоба. — … Тан’Каин?

— Няма значение.

— Така ли смяташ? Според мен има. Все пак може би трябва да използвам Хари. Така те нарича Палас Рил, нали? Ммм, прости ми, Хари: исках да кажа, така те наричаше.

Лицето на сакатия се изкриви едва забележимо; ако Гибелта на Каин не го познаваше толкова добре, той щеше да се подлъже да повярва, че това е следа от усмивка.

— Губиш си времето — каза мъжът, когото той беше решил да нарича Хари. — Не знам защо си мислиш, че можеш да ме нараниш повече, отколкото сам се нараних.

— Толкова много неща не знаеш — отбеляза Гибелта на Каин. Хари помръдна рамене и отново обърна глава към прозореца.

— Не ти ли е любопитно? — Гибелта на Каин се наведе напред, за да погледне Хари с показно лукавство. — Не искаш ли да разбереш кой съм аз? Защо те унищожих?

— Не се ласкай, хлапе.

Гибелта на Каин се намръщи.

— Не те ли интересува? Не те ли интересува защо се случи всичко това?

Хари си пое дълбоко дъх и отново завъртя глава, за да срещне погледа на младия мъж.

— Ти също не знаеш причината за случилото се — рече той. — Знаеш само защо си направил онова, което направи.

Бръчката между очите на Гибелта на Каин се задълбочи; не беше стигнал чак дотук, за да бъде третиран като ученик.

— Освен това… да. — Хари сви рамене. — Не ме интересува.

Ръцете на Гибелта на Каин се свиха в юмруци.

— Как може да не те интересува?

— Защо е пълна тъпотия — отвърна уморено Хари. — Защо няма да върне жена ми. Защо няма да спаси баща ми, нито ще ми върне детето, нито ще ми помогне да проходя отново. Причините са за невежите.

— Може би — процеди Гибелта на Каин през зъби. Той се премести, за да седне до прозореца, през който гледаше Хари. Дърветата се бяха сгъстили дотолкова около линията, че влакът сякаш се движеше през тунел от отровени от пушека листа. — Може и да съм невежа. Значи съм невежата, който те постави на колене.

— Да, все тая.

— Родила ме е Марте, съпругата на Терел ковача. Нарекоха ме Перик — заговори той с бавния, напевен тон на елкотански жрец, който води ежедневната служба.

— Губиш си времето — повтори Хари. — Не искам да знам.

Юмрукът на Гибелта на Каин се стовари като чука на баща му върху лицето на Хари, размазвайки носа му в кървава каша. Хари изпъшка и за миг очите му се изцъклиха. След това фокусът им се върна и той безизразно облиза кръвта от устните си, докато наблюдаваше Гибелта на Каин в очакване на следващия му ход.

Юмрукът на Гибелта на Каин пулсираше в болезнен копнеж да продължи да удря отново и отново, и отново; изгаряше от желание да убие този мъж, да го пребие до смърт със собствените си ръце — но убийството нямаше да задоволи нуждите му.

— Тук не става дума за това какво искаш ти. Това вече няма никакво значение. Тук става дума за мен. За това какво искам аз.

Той потърка юмрука си с другата си ръка, опитвайки се да прогони копнежа за кръв.

— Мисли за това като за обратен разпит. Има някои неща, които искам да знаеш. И ще ти ги кажа. Ако усетя, че не ме слушаш, ще ти причиня болка. Разбра ли?

Единственият отговор от Хари бе замъглен от кръвта поглед, празен като измита чиния.

Гибелта на Каин отново сграбчи мръсното одеяло в юмрука си и остърга с грубия плат сълзящите изгаряния на Хари.

— Знам, че и преди са те измъчвали, Хари. Кланът Черния нож от Бодекенските огрило, нали? Освен това не ми е безразличен фактът, че снощи се опита да накараш хората ми да те убият. Подозирам, че болката не означава нищо за теб — но тя, както и животът ти, са от изключително значение за мен.

Той се замисли и бавно си пое дълбок, търпелив дъх.

— Слез пет дни пристигаме в Анхана; там ще бъдеш предаден на гражданските власти за екзекуция. Междувременно искам да страдаш — и да ме слушаш.

Навън дърветата се бяха разредили, разкривайки неравни хълмове, обрасли с прещип и орлова папрат, които се спускаха към мъгливите брегове: безжалостната Карнаанска пустош. А вътре Гибелта на Каин заговори отново:

— Родила ме е Марте, съпруга на Терел ковача. Нарекли са ме Перик и през по-голямата част от детството ми очаквах да съм напълно обикновено момче — и щастливо, както изглеждаха самите те. Майка ми беше от Кор и беше по-възрастна от баща ми; притежаваше тайни, които никой от нас не разбираше, но винаги сме знаели, че ни обича…

3.

Дни наред — по време на цялото пътуване от Божиите зъби, по време на престоя в Хараха, докато подготвяха баржата, през първите дни от подлудяващо бавното пътуване по ленивите завои на Великия Чамбайген към Анхана — Гибелта на Каин разказваше историята на родителите си. Почти не говореше за себе си; вместо това разказа всяка случка с майка си и баща си, за която си спомни, без да спестява подробностите: от първия колан, който му беше сложил Терел, до меденките, които Марте печеше при началото на първите есенни дъждове; от бичуването, с което барон Тилиоу бе наказал Терел за това, че бе подрязал пискюлите на краката на любимата му кобила, до периода от яростни скандали, които родителите му вдигаха, когато момчето беше десетгодишно — тогава за пръв път научи, че Марте е била бременна, когато Терел се омъжил за нея, и то бременна от друг мъж.

Добро и лошо, драматично и тривиално, той разказваше всичко с най-малки подробности; искаше да съживи родителите си пред Хари, макар те да продължаваха да живеят в сърцето му.

Колкото и да беше странно, Хари като че ли разбираше каква е целта на Гибелта на Каин; той никога не го попита защо му разказва всичко това. Само от време на време изплуваше от морето от болка, за да подхвърли кратък коментар или да поиска разяснение по някой дребен детайл — понякога просто хъмкаше с разбиране.

Късно един следобед, докато баржата преминаваше през широкия завой, разделящ ниските, обрасли с трева хълмове, Хари каза:

— Съдейки по всичко, което ми разказа, разбирам, че никога няма да имам възможността да се срещна с родителите ти, нали?

Гибелта на Каин срещна погледна му и гласът му прозвуча сухо като камък в пустинята на майчината му родина.

— И двамата ми родители се намираха на Стадиона на победата по време на Възнесението на Ма’елкот.

— Без майтап? Умрели са, а?

— Да.

— Я виж ти. — Погледът му се зарея в някаква мъглива далечина, на много мили и много години оттук. — Знаеш ли, спомням си как мислех, докато се готвех да изляза на пясъка — криех се в отдушника на гладиаторския клозет, а колата с Ма’елкот и Тоа Сител и… и всички останали… тъкмо минаваше през портата, — та си мислех, че ако някой, когото съм обичал, е умрял заради нещо, подобно на онова, което се канех да направя, нямаше да намеря покой, докато не пипна копелето и не го убия с голи ръце.

— Я виж ти — повтори безизразно Гибелта на Каин.

— А ти къде беше?

Гибелта на Каин го погледна въпросително.

— Не си бил там — рече Хари. — Не си се намирал на стадиона.

— Откъде знаеш?

— Знам, че можеш да се биеш. Ако си се намирал там, или родителите ти са щели да оцелеят, или ти щеше да умреш.

— Бях… — Гибелта на Каин се принуди да замълчи, за да преглътне старата, позната болка. — … зает с други дела.

Хари обърна дланите си нагоре.

— Ти си елкотанин, нали? Любимо дете на Ма’елкот?

— Да.

— Добре. — За миг през лицето му премина една от кратките му горчиви полуусмивки. — Аз също.

Гибелта на Каин се намръщи.

— Ти?

— Да. Преминах през последния Ритуал на прераждането преди Възнесението. Покръстване с кръв и огън — белязан, подпечатан и осветен, това съм аз.

— Не го вярвам.

— Ма’елкот вярваше. — Хари сви рамене и махна с ръка, връщайки се към темата. — В онзи ден той призова Любимите си деца на стадиона. Ти защо не беше там?

— Аз… — Гибелта на Каин извърна поглед настрани; болката, причинена от спомените, го потресе — силна болка, като от пронизване с нож, непритъпена от изминалите седем години, неуталожена от увереността му, че неговата болка и неговата загуба са длетото, изсякло съдбата му. Тогава не бе успял да промени хода на събитията, както и сега не можеше да се пресегне през тези дълги седем години, за да ги промени.

Но болката…

Той имаше само една защита срещу нея: напомни си, че тя принадлежи на Рейт от Анхана. Аз съм Гибелта на Каин — каза си той. — Тази болка е ехо от нечий чужд живот.

— Намирах се в скрипториума на Посолството в Анхана — отвърна той, — пишех доклада си за убийството на Посланик Крийл, извършено от теб.

Хари изсумтя, което със същия успех би могло да означава и весело кикотене; след всичките тези дни в замъглените му очи най-после проблесна разпознаване.

— Помня те… — рече изненадано той. — Ти беше едно от хлапетата, които ме съпроводиха до кабинета му. Изтърси някаква мелодраматична глупост как Манастирите щели да тръгнат по петите ми; нещо такова. Да, точно ти беше — помня очите ти.

— Щях да те преследвам дори само заради Крийл — отвърна тихо Гибелта на Каин. — Той беше велик човек.

— Той беше задник. Получи онова, което заслужаваше.

— А аз? — попита Гибелта на Каин. — Аз какво заслужавах?

Хари се извъртя настрани и лицето му се обърна към платнената стена на навеса.

— Недей да ми хленчиш, хлапе. Животът ти е дал повече, отколкото на мнозина други: когато са те наранили, си получил възможност да си отмъстиш. Смятай се за късметлия и си затваряй устата.

— Това ли е? Само това ли ще кажеш? — Гибелта на Каин усети как ръцете му отново се свиват в юмруци. — Че съм късметлия?

— Какво искаш от мен? Извинение? — Хари се извърна и го погледна; под очите му тъмнееха синини, носът му все още беше подут от удара, който го беше разбил три дни по-рано. — Или прошка?

Юмруците на Гибелта на Каин трепереха и той не можеше да откъсне погледа си от изпъкналата адамова ябълка на Хари; чувстваше енергията, която свързваше ръката му с неподвижната му мишена, сякаш ларинксът на сакатия и юмрукът на мъчителя му бяха двете половини на един и същ магнит.

Гибелта на Каин накара юмрука си да се разтвори бавно и преглътна жаждата си за кръв.

— Така — промълви той. — Така.

Той се изправи, скръсти ръцете си зад гърба и закрачи из заслона на Хари, сякаш с всяка стъпка нанасяше нова рана на мъжа — а може би наистина беше така. Може би най-силната болка, която можеше да му причини, беше напомнянето за нещо, което сакатият повече никога нямаше да може да направи.

— Така — потрети той, — най-накрая разбра какво си ми причинил. Сега ми се иска да разбера какво аз причиних на теб.

Гибелта на Каин се насили да се усмихне и се обърна, насочвайки усмивката си към Хари като оръжие.

— Сега ти говори. Разкажи ми за Палас Рил.

4.

В началото той, разбира се, отказваше. Мълча няколко часа, докато Гибелта на Каин се развличаше, редувайки въпросите с леки мъчения. В този ден палачът бе съсредоточил вниманието си върху нервния възел между палеца и показалеца; дори при не особено силен натиск върху това място и на най-силните хора им се насълзяват очите, без да се получават трайни поражения, а хватката на Гибелта на Каин беше силна като бащините му клещи. Хари продължаваше да лежи завързан в койката — мъчителят му помнеше как тези ръце бяха демонстрирали на артанския вицекрал, че не са изгубили убийственото си майсторство. Затова Гибелта на Каин седеше до него, държеше сакатия за ръката като послушен син до бащиното си ложе. От време на време променяше позата си, за да натисне радиалния нерв над лакътя.

Едно от най-очарователните свойства на тези мъчения беше, че при правилното спазване на интервалите за почивка точно тези точки на натиск засилваха чувствителността си. След час или два обектът започва да чувства как цялата му ръка гори отвътре, сякаш кръвта му се е превърнала в киселина.

Накрая Хари се подчини, както бе очаквал Гибелта на Каин. Самите въпроси — Как се запознахте? Къде се целунахте за пръв път? Какво беше облякла тя в сватбения ви ден? Как ухаеше косата ѝ? — щяха да заставят Хари непрекъснато да се завръща към мъчителните си спомени. Очевидно разговорът за тези неща го тормозеше повече, отколкото мълчанието — и въпреки това, щом веднъж започна, после като че ли изгуби желание да спре. Все пак спираше от време на време, принуждавайки Гибелта на Каин да го окуражава с поредното притискане на нерва, сякаш копнееше за тази болка, сякаш я посрещаше с благодарност, сякаш се нуждаеше едновременно от болката на споделянето и болката от мълчанието; сякаш за него всяко спасение от страданието се равняваше на предателство, на престъпление, на грях.

Гибелта на Каин прие разбитото сърце на Хари като причастие. Никога не се беше чувствал толкова щастлив.

Той държеше Огледалото на Каин до леглото на Хари; винаги, когато пожелаеше, можеше да се потопи в главата му — да се вмъкне в терзанията на Хари. Правеше го на определени интервали; Гибелта на Каин усещаше ясно опасността от плуването на такава дълбочина. Дълбините го зовяха, нашепваха му изкусително да се потопи завинаги в спомените.

Хари продължи да говори цели два дни, а Гибелта на Каин го слушаше — като понякога се намесваше с въпроси и все по-рядко с физическа принуда. Научи за много далечни и странни места, от дълбините на Бодекенската пустош до блестящите месингови улици на липкийската столица Седемте извора, от подобното на джунгла кралство Ялитрайя до ледените полета на Бялата пустиня. По-късно двамата се разговориха за още по-екзотични и неописуемо далечни места: като Чикаго и Сан Франциско — и за чужди имена, като Шермая Доул и Марк Вило, Шана Лейтън и Артуро Колбърг.

Отношенията ни са толкова прости и открити, размишляваше от време на време Гибелта на Каин. Двамата с Хари споделяха една елементарна нужда: да изпитват болката на Хари.

Тази простота породи едно разбирателство, почти наподобяващо връзка: сътрудничеха си, за да си осигурят онова, от което всеки се нуждаеше. Цялата отровна омраза, която в продължение на седем години бе текла във вените му, сега бавно и сигурно изтичаше; победата му бе създала цирей в душата му. Каин вече не беше олицетворение на злото, Божи враг, причинител на всички нещастия в този свят. Той се бе превърнал просто в безмилостен, неморален мъж, който беше победен — смазан от света, както всички останали.

Просто човек.

И Хари като че ли също бе получил облекчение; усещайки настроенията на затворника си, Гибелта на Каин не можеше да не забележи, че остротата на болката му постепенно започна да се изтъпява. Късно, през последната нощ от пътуването им, баржата акостира край брега и котвените вериги бяха привързани към дърветата, които растяха в ленивите води на Чамбайген, само на няколко часа нагоре по течението от Анхана. Навсякъде бе тихо — екипажът спеше, дори вахтените дремеха на горната палуба — и Хари изглеждаше почти в хармония със себе си.

Гибелта на Каин клекна до него.

— Вече ми изглеждаш спокоен.

Единственият отговор на Хари бе да потърка тила си във възглавницата и да размърда китките си в ремъците, които ги привързваха към койката.

— Започна да се успокояваш от деня, в който поехме по реката — рече Гибелта на Каин. — Нима си обичал толкова малко жена си, че вече не тъгуваш за загубата ѝ?

— Ами, как да ти кажа… — промърмори Хари. — Причината е в реката. Това е нейната река.

— Вече не е — отвърна Гибелта на Каин.

— Сигурен ли си? Носим се надолу по потока и какво всъщност се е променило? Листата продължават да падат, птиците продължават да летят. Рибата да скача. Реката си тече. — Хари затвори очи и сънливо въздъхна. — Шана обичаше да ми казва, че животът е река; човекът е като малък водовъртеж, който известно време се опитва да ѝ се противопостави, но после се развива и реката го отнася. Нищо не се губи. Малко по-надолу по течението се завихря нов водовъртеж и нищо не се печели. Животът си е просто живот, точно като реката си е просто река. Друг път ми казваше, че реката е песен, а човекът или птицата, дървото или каквото друго съществува — единицата — всъщност представлява поредица от ноти, малка подтема, онова, което наричаме мотив. Той може да звучи силно или слабо, може да бъде част от песента за дълго време или за кратко, но в края на краищата песента си остава едно цяло.

— И последно какво е? — попита тихо Гибелта на Каин. — Песен или река?

Хари сви рамене.

— Откъде да знам, по дяволите? Дори не съм сигурен дали е имала предвид което и да е от двете. Тя беше богиня, не философ. Но познаваше живота и смъртта. Не се страхуваше да умре; знаеше, че умирането е част от кръговрата — че нейният малък водовъртеж ще се влее отново в течението на реката.

Гибелта на Каин кимна разбиращо.

— Значи ти можеш да понесеш загубата си, защото чувстваш, че всъщност не си я изгубил.

— Това е нейната река, хлапе.

— Както отбелязах по-рано — отвърна Гибелта на Каин, — вече не е.

Хари отвори съвсем леко очите си и погледна към него, без да извръща глава.

— Сигурно си забелязал сребърните руни върху Меча на свети Бърн — продължи Гибелта на Каин. — Според теб за какво служат те?

Хари не отговори, не помръдна, само гледаше: хищникът бе усетил, че е преследван от нещо по-голямо и по-жестоко.

— Признавам, че не знам за какво точно служат те — рече Гибелта на Каин. — Не ми се стори достатъчно важно, за да попитам. Но помисли върху следното: ако Вицекралят искаше просто да унищожи тялото ѝ, едно голо острие нямаше ли да е достатъчно?

Очите на Хари проблеснаха.

— Значи: докато очакваш смъртта от ръцете на враговете ти, не се утешавай с напразни мечти, че ще се срещнеш с Палас Рил в някакъв мъглив задгробен живот, където тя може и да е щастлива или поне доволна. Най-доброто, което може да е изпитала, е пълната загуба на съзнанието ѝ. Но по-вероятно е в този момент да пищи в някакъв неописуем ад и да продължи да го прави. Завинаги.

Настъпи продължително мълчание; чуваше се само плискането на реката в борда на кораба и единственото движение бе поклащането на палубата.

— Ти — произнесе най-накрая Хари с дрезгав глас — си надарен със способността да мразиш.

Гибелта на Каин тържествено наведе глава.

— Ако е така, съм получил този дар от теб.

За миг му се прииска да протегне ръка и да докосне Хари по рамото — не за да му причини болка. В много отношения сакатият мъж му беше по-близък от посредствените му съученици и безгръбначните Непосветени, с които бе препълнено посолството в Трънова клисура. Онова, което го сближаваше с Хари, беше недостъпно и съвсем непонятно за тези сиви души.

Гибелта на Каин се извърна настрани и се изправи.

— Знаеш ли — произнесе разсеяно той, взирайки се в обсипаното със сияйни звезди небе, — при други обстоятелства нямаше да се изненадам, ако бяхме станали приятели.

— Хлапе, ние сме приятели — отвърна Хари с горчив смях. — Нима не си забелязал?

Гибелта на Каин го погледна над неподвижния блед пламък на лампата и за миг се замисли за всичко, което двамата бяха споделили през изминалите пет дни.

— Не, не съм — отвърна бавно той, мръщейки се и кимвайки едновременно. — Но предполагам, че си прав.

— Абсолютно съм прав, мамка му. Което няма да ми попречи да те убия при първа възможност.

— Ммм, разбира се, че няма — отвърна Гибелта на Каин, — както няма да попречи и на мен да те предам на имперските власти, за да те екзекутират.

— Да. Утре сутрин, нали?

Гибелта на Каин кимна, усещайки тънкото жило на меланхолията.

— Да. Утре.

— Като че ли не го очакваш с нетърпение.

— Вярно е — отвърна той. — Но съм готов. Ти си част от предишния ми живот, Хари. Готов съм да продължа напред.

— Да, щом казваш. А сега готов ли си да легнеш в проклетото си легло?

Пореден поглед към звездите — и към намалялото масло в лампата — му напомни колко е късно.

— Предполагам, че съм.

— Тогава млъквай и отивай да спиш.

Гибелта на Каин се усмихна почти нежно.

— Лека нощ, Хари.

— Майната ти.

5.

Рано на следващата сутрин, докато баржата се поклащаше лениво по протока на Великия Чамбайген под първите лъчи на изгряващото слънце, Гибелта на Каин отнесе на Хари копаня с гъста лещена каша със сланина, остави я до койката му и развърза едната му ръка, за да може да се нахрани с голямата дървена лъжица. Хари хапна един-два залъка и остави лъжицата.

— Добре ще е да я изядеш — каза Гибелта на Каин. — Така няма да те хранят в донжона.

— Все тая. Ще ми дадеш ли подлогата?

Гибелта на Каин подритна подлогата към Хари, изчака го търпеливо да се облекчи, после я изнесе навън и изхвърли съдържанието ѝ в реката. Когато се върна обратно, Хари все още не беше започнал да яде; той лежеше на койката и се взираше безизразно в платното над главата му.

— Днес каква е програмата? — попита той, без да извръща глава. — Пак ли ще ме държиш за ръката?

— Не — отвърна Гибелта на Каин. Той се отпусна бавно на пода във воинска поза, подгъвайки удобно крака под себе си. Опря лакти на бедрата си и обхвана с лявата си длан десния юмрук, опирайки палци: медитираща поза на Тихия кръг.

— За последен път сме заедно, Хари; след около два часа ще те предам на дворцовите рицари, които ни очакват на анханските докове, и повече никога няма да те видя — ммм, не. Исках да кажа, че повече никога няма да говоря с теб, тъй като възнамерявам да присъствам на екзекуцията ти.

— Ха. Недей да изпадаш в сантименталности; караш ме да се изчервявам.

Гибелта на Каин изгледа равнодушно жертвата си.

— Днес имам само един въпрос към теб. Дори не настоявам да получа отговор.

Хари го изгледа неуверено; тази промяна в ежедневната им рутина пробуди животинската му предпазливост.

— Да, добре.

— Заслужаваше ли си?

Хари се намръщи.

— Кое да си е заслужавало? Това да не е нещо като онези глупости от типа „Ако имах шанс да започна живота си отначало“?

— Не съвсем. Не се интересувам от живота ти, Хари, а от влиянието ти върху моя. Искам да знам: спасяването на Палас Рил на Стадиона на победата преди седем години — заслужаваше ли си страданията, които преживя след това?

— Разбира се — отвърна решително сакатият. — Без колебание бих го направил отново.

— Нима? Наистина ли? След всичко, което ми разказа: унищожаването на кариерата ти, загубата на краката ти, на баща ти, на дома ти, на дъщеря ти… и на живота ти. Сигурен ли си?

— Аз… Имах предвид, аз, ъъъ… — Гласът му заглъхна и той се извърна настрани.

— Двамата дори не сте били щастливи заедно — каза Гибелта на Каин. — Сам ми го каза. Единственото, което си успял да постигнеш, е да отложиш смъртта ѝ със седем години. Ако тогава си знаел, че тази единствена стъпка ще те погуби, щеше ли да го направиш?

Хари покри очите си със свободната си ръка и не отговори.

— Не е нужно да отговаряш. Просто искам да се замислиш върху това.

— Фейт — промърмори Хари.

— А, да, дъщеря ти — отвърна Гибелта на Каин. — Смяташ ли, че си ѝ направил голяма услуга, като си я изкарал на тоя свят? Понякога през тези няколко нощи ти плачеше в съня си, знаеш ли? И знаеш ли, че казваше „Фейт, съжалявам“?

И в този миг нещо угасна в мъжа, който някога беше Каин: някаква искрица от пламъка му, който хвърляше такава сянка над света, потрепна и угасна. За пръв път той изглеждаше стар и уморен, и истински, безспорно, окончателно осакатен.

Няколко секунди Гибелта на Каин се взираше в него, наслаждавайки се на угасването, след което се надигна и се приготви да излезе от навеса, но Хари отново се обърна към него и лицето му беше бледо като обледен камък.

— Предполагам, че и аз мога да ти задам този въпрос.

6.

Гибелта на Каин се спря и погледна към него през рамо.

— Какво имаш предвид?

— Някога замислял ли си се какво ще ти струва унищожението ми?

— Хари, Хари — пропя Гибелта на Каин, — не смяташ ли, че вече мина времето, когато можеше да очакваш да приемам заплахите ти на сериозно?

— Това не е заплаха, хлапе. Вярно, да приемем, че съм ти отнел родителите. Ти ми отне съпругата и ще бъдеш свидетел на смъртта ми. Все тая — рече той, повдигайки едното си рамо. — Квит сме. Всъщност не ми пука; и без това вече съм мъртъв. Но как ще живееш с онова, което ти си сторил?

— Какво съм сторил? — Гибелта на Каин изсумтя. — Спасих света от Врага Божи.

— Хлапе, хлапе. — Хари изкопира точно тона му. — Нищо не си спасил. Когато двамата с Гарете успяхте да убиете Шана, ти затри цялата Анханска империя. И Манастирите, и Липке, и Кор, че и Пакула. По това време догодина почти всички на този континент ще бъдат мъртви.

— Това е абсурдно.

— Как ли пък не. Според теб, идиот такъв, какво правеше тук Палас?

По гърба на Гибелта на Каин полазиха тръпки.

— Говориш за болестта на вицекрал Гарете — с която е заразил нехората.

— Ти си знаел?

Гибелта на Каин срещна удивения поглед на Хари и си помисли: Добре. Най-после успях да го впечатля. Искаше му се да може да се наслади на момента; искаше му се да отговори хладнокръвно „Знам много неща“, както отговарят магьосниците от приказките.

Вместо това стомахът му се сви и той успя да произнесе единствено:

— Да.

— По дяволите, хлапе. — Хари поклати глава, присвивайки невярващо очи. — По дяволите, а аз смятах себе си за безкомпромисен. Значи всичко започна от Гарете, а?

Гибелта на Каин поклати глава.

— Всичко започна с теб. С Крийл.

— Какво ти каза Гарете?

— Той… каза, че се нарича хр… хр…

— ХРВП — помогна му Хари. — Точно така. И какво ти разказа старият Винс за него?

Гибелта на Каин внезапно усети как въздухът под навеса се сгъстява — гъст като вода, гъст като яхния; едва успяваше да го поеме с дробовете си.

— Достатъчно — отвърна с тъничък гласец той.

— И въпреки това ти не се спря.

— Не разбирам.

— Гарете беше мъртъв. Аз бях в ръцете ти. Защо трябваше да умре Палас?

Гибелта на Каин си позволи една тъничка смразяваща усмивка.

— Причините са за невежите.

Но погледът на Хари остана твърд и неподвижен, докато Гибелта на Каин не погледна встрани.

— Бих могъл да отговоря: защото реших, че може да те спаси — рече той. — Бих могъл да отговоря, че съм сключил сделка от името на Манастирите, която трябва да се спази. Но нищо от това няма да е истина. Истината е по-проста и много по-сложна: тя беше убита, защото ти я обичаше, а аз исках да те наблюдавам, докато я гледаш как умира.

Хари кимна, намръщи се, сякаш разбираше и можеше да уважи подобно желание, но след това отново присви очи.

— Някога задавал ли си си въпроса защо Гарете искаше да я види мъртва?

— Той каза… каза, че тя ще защити елфите от болестта.

— Не само елфите.

Мравучкането по гърба му заплашваше да премине по цялото тяло.

— Вицекралят ме увери, че хората не са в опасност…

— Хората. Да. — Устните на Хари потрепнаха в бледо копие на вълчата усмивка на Каин. — Просто трябва да си спомниш, че за Гарете хора означава артанци.

Гибелта на Каин усети как в стомаха му започна да се заформя ледена топка.

— Ето един въпрос. Гарете те ваксинира, нали? Вероятно е ваксинирал и повечето хора в Трансдея: те взимат едно черно нещо, притискат го към рамото ти и дърпат спусъка, а то издава един звук, подобен на пссст. Получи ли го?

— Да… да, получих. Както и персоналът на посолството, и много от миньорите и работниците на гарата…

— Ти си днешният печеливш, хлапе. Първа награда: място на първия ред, откъдето да наблюдаваш края на света.

— Той каза… каза, че това е просто предпазна мярка…

— И понеже целият му персонал идва от онзи свят — моя свят — и той разполага с всякаква интересна технология, ти реши, че той е наясно какви ги плещи.

— Аз… — Гибелта на Каин затвори очи. — Да.

— Това ви е проблемът на нас, смотаняците, които се смятате за образовани — рече Хари с брутално подигравателен тон. — Винаги си мислите, че ако някой говори на вашия език, той не е тъпанар. Само че той беше тъпанар, какъвто си и ти, защото реши, че той не е.

Гибелта на Каин откри, че не знае какво да отговори.

— Вирусът е пуснат в Анхана — рече Хари. — Затова Палас дойде тук. Гражданите са започнали вече да се разболяват. Хората. Вече умират. Убиват се един друг. Заключват се в къщите си, пламнали в треска, защото вече са толкова полудели, че смятат, че всички са хукнали да ги убиват. Шана, Палас, тя беше единствената надежда за хората на този континент — и може би в целия свят. Ти я уби. Поздравления. Сега можеш да гледаш как всички останали умират.

Гибелта на Каин протегна ръка и пипнешком награби шепа платно, за да се задържи изправен.

— Да гледам… — промърмори той.

— Естествено. Точно това ти е направило онова черно съскащо нещо. Ти няма да се разболееш. Имунизиран си, също като мен. Късметлия, а?

— Лъжеш — промърмори Гибелта на Каин. Не му хареса как прозвуча, затова го повтори по-силно: — Лъжеш. Измисляш си.

Разбира се, че лъжеше — не беше ли това някогашният Каин? Гибелта на Каин го измъчваше от дни и само така сакатият можеше да си отмъсти на своя мъчител: чрез тази глупава злобна лъжа.

— Да, добре, естествено, че лъжа — отвърна Хари, продължавайки да се усмихва хищнически. — Ти си човекът с умствените сили — използвай ги, тъпо копеле такова.

— Не е нужно — рече твърдо Гибелта на Каин. — Очевидно е, че лъжеш; защо ѝ е на Кралицата на актирите да помага на хората от Анхана?

— Може би защото изобщо не е Кралица на актирите, мамка му! Може би защото през всичките тези години Църквата просто разпространяваше лъжи за нея. Може би защото ѝ пукаше за всяко живо същество, дори за безполезните тесногръди смотаняци като теб.

Едва тогава Хари го погледна: огледа го изпитателно от глава до пети и обратно, сякаш преценяваше всяко негово качество, видимо или не. След това каза:

— Когато те направиха монах, ти се закле. Закле се да подкрепяш и защитаваш Бъдещето на човечеството до последния си дъх. И ето как изпълняваш клетвата си. Ти ги уби. Всичките. Затри цялата шибана човешка раса само защото искаше да ме нараниш.

Гибелта на Каин сграбчи платното с двете си ръце; стомахът му се бунтуваше и жлъчка опари гърлото му.

— Ти също се закле — изрече той с отчаяна настойчивост. — И погледни колко животи отне, колко страдания причини…!

— Ами да, нали сам го каза — отвърна Хари, свивайки рамене. — Аз съм Врагът Божи.

7.

Долу на пристана военният оркестър, марширувайки намясто, подхвана „Крал на кралете“ и първите ноти на императорския химн върнаха Гибелта на Каин в настоящето. Когато след първия куплет последва припевът, музикантите се разгърнаха в походен строй и излъсканият месинг на инструментите им започна да хвърля златисти слънчеви искри в гръмотевичния ритъм на химна. Дворцовите рицари обградиха колата с безизразни като на кукли лица под златния филигран на забралата си; кървавочервените им алебарди се люшнаха едновременно като идеално синхронизирани метрономи. Непосветените, които бяха свалили носилката със сакатия, уловиха поводите на воловете, впрегнати в талигата, и потеглиха.

Мъжът, който някога беше Каин, увисна върху ремъците, привързващи го към платформата, и главата му се залюшка в ритъма на талигата, сякаш бе изпаднал в безсъзнание. Оркестърът гладко премина от „Крал на кралете“ към „Божие правосъдие“.

Гибелта на Каин се изправи; бавно и замислено той измъкна тресчицата, която се беше забила в дланта му, и погледна намръщено мънистото от кръв, което се появи над мъничката рана. Как бяха успели да го победят с такава лекота?

Той вече не се и съмняваше, че Хари му е казал истината. Случилото се в Града на пришълците беше само прелюдия. Градът беше болен, в него се разпространяваше лудостта. Гибелта на Каин я усещаше, можеше да я надуши във въздуха. Можеше да затвори очи и да я види: да види потта върху бледите чела над сбърчените вежди, да види трескавите очи и следите от пяна в ъгълчетата на сухите напукани устни. Не се нуждаеше от силите си, за да види признаците. Той знаеше, че са тук. Знаеше, защото лъжата щеше да е твърде лесна. Твърде евтина.

От дългите си години на обучение знаеше, че победите на Каин никога не са евтини; накрая винаги се оказваше, че струват повече, отколкото самият Бог би могъл да си позволи.

Преброи дните и нощите на съвместното им пътуване от Божиите зъби и го обхвана странен трепет. През цялото време Хари го бе знаел. С една-единствена фраза мъжът, който някога беше Каин, бе пробол в сърцето триумфа на Гибелта на Каин и бе изгорил трупа му на токсична пепел. През цялото време, въпреки огромната болка, той се беше свил в себе си и изчакваше. Чакаше, за да нанесе смъртоносния си удар.

Съдбата му го беше предала, беше го превърнала в унищожител, който щеше да надмине дори постиженията на Каин. Осъзна с горчива увереност, че на съдбата не може да се вярва.

Нямаше представа какво да прави сега. След като съдбата вече не го насочваше, той се бе изгубил в обширна тъмнина. Щеше да избира посоките наслуки; и която и да избереше, щеше да е същото, като да остане на мястото си. И в това не виждаше нито смисъл, нито надежда.

Той прескочи парапета и се приземи като котка върху палубата на баржата. Нуждата пареше в гърдите му като дъха на давещ се човек. Защото можеше да я задоволи само едно нещо — което се намираше в големия навес, служещ за каюта на Хари.

Шмугна се вътре. Вещите му бяха прибрани в три сандъка: в първия се намираха дрехите му; във втория лежеше Мечът на свети Бърн, който носеше на сигурно място в посолството в Анхана; и третият бе уредът с размери на пътна чанта, с двете позлатени дръжки и огледалото от посребрено стъкло между тях. Точно тези дръжки улови Гибелта на Каин и точно в това огледало се взряха леденосините му очи.

За последен път, помисли си той — обеща си го като пияница, който вдига поредната чаша уиски, за да се наслади на кехлибарения ѝ блясък. За последен път.

И застена глухо като в изблик на страст, вмъквайки се в душата на онзи, който някога беше Каин.

8.

Мисля, че от ямата ме измъква ревът на тълпата. Хората са навсякъде около мен, зяпат, крещят, ликуват, сочат ме с пръсти. Някъде наблизо има оркестър… Ето ги, маршируват напред и свирят някакво адски кошмарно парче, което звуци като реквием на Макс Регер[9], транскрибиран от Джон Филип Суса[10].

Окови — оковали са ме, сякаш има някакъв шанс да се измъкна; китките ми са приковани към кръста ми; навлекли са ми нещо като усмирителна риза, а през ремъците на раменете ми са прекарали вериги, заковани към нещо като дървена рамка, така че стоя изпънат в цял ръст и всички могат да ме оглеждат добре.

Хората стърчат от прозорците, махат с ръце, замерват ме с разни предмети — нещо мокро удря дясната ми ръка и се разпльоква върху гърдите ми; адски силната му воня на гнилоч измъква една дума от обърканата ми памет: tumbrel. Така са наричали талигите като тая, на която се возя в този кошмарен парад: tumbrel. Френската дума за лайновоз. Приковали са ме към лайновоз.

Хубав ден за парад. Тук слънцето винаги изглежда по-голямо, по-жълто, по-горещо, памучните кълба на облаците са по-чисти и по-плътни, докато се носят по небето, което е толкова дълбоко и синьо, че чак да ти се доплаче. Горещо е за сезона, почти като в Лос Анжелис; през есента Анхана прилича повече на Лондон.

Мъгла и дъжд, за това копнея — нещо, което да принуди тълпите да се приберат на сухо, нещо, което наистина да прилича на Англия. За това копнея, ако изобщо в мен са останали някакви копнежи. Вместо това получавам Холивуд.

Всъщност в това има някаква извратена логика.

От старите филми помня, че в лайновоза трябва да се возиш изправен; такава е традицията. Поредното нещо, което не мога да направя като хората. „Повест за два града“… „Скарамуш“… „Червеното огнивче“ с Лесли Хауърд… Той беше любимец на Шана…

Шана…

О, боже…

Тежестта на вината заплашва да строши остатъка от гръбнака ми и дневната светлина постепенно чезне, докато аз отново потъвам в ямата.

В нея цари топла приятелска тъмнина; тук живях повечето дни след Трансдея, винаги, когато онзи шибаняк с кадифеното лице, Рейт, ме оставяше на мира. Компания в ямата ми правят единствено моите приятели фантазиите: как главата ми се пръсва от куршума на автомат; един от онези, които монасите крият под робите си, преструвайки се, че това са просто мечове. Мога да си представя как се случва това с подробности, в забавен каданс — двеста кадъра в минута: куршумът разделя меката тъкан на скалпа, пробива костта, продължава въртеливото си движение през мозъка ми, оставяйки след себе си вълна от забрава, преди да изкърти от другата страна парче череп с размера на юмрука ми.

Мога да си мечтая за това и да бъда щастлив.

Изстрелът в главата е само един от неколцината ми приятели; понякога се разтушавам с удар на нож в сърцето; когато тъмата се надига към мозъка по сънната артерия като кръв, изригваща на талаз в морската вода. Друг път кървавият фонтан е истински и аз го виждам как пулсира от прерязаните ми китки. И защо китки — достатъчно месо съм накълцал през живота си, за да се справя и по-добре, стига да ми се удаде случай. Трябва ми само острие, дълго един инч, за да си прережа бедрената артерия; това ще ме изпрати в райска забрава почти толкова бързо, колкото и ударът в сърцето. Ще стане много лесно. Дори няма да се колебая: краката ми и без това нищо не чувстват. Няма да усетя болка.

Болката не ми трябва. Не искам да се самонаказвам. Забравата е достатъчна.

Всичко останало е просто прелюдия.

Наистина бих се радвал да намеря покой точно тук, да се отнеса в някаква полудрямка, далеч от грозната истина за същността ми, но тълпата няма да ми позволи. Те не спират да скандират името ми като някаква гадна подигравателна песничка, която ми напомня, че като цяло хората са доста гадни същества. Когато бях на около десетина години, се опитах да убия едно хлапе, което ми припяваше така — единствената разлика беше, че то знаеше името ми.

А тия идиоти продължават да ме наричат Каин.

Щеше да ми е все едно, но те продължават да привличат вниманието ми с парчета плодове, с яйца, с буци фъшкии и тук-там някой камък, които хвърлят по мен. От време на време някой мята по шепа чакъл; част от камъчетата полепват по смесицата от жълтък, гнило месо и стичащи се лайна, други успяват да се намърдат под яката и се търкулват надолу по гърдите ми, гърба и ребрата и дразнят раните от изгарянията. Парадът преминава твърде близо до някои сгради и увисналите по прозорците хлапета започват да се състезават кой ще изплюе най-голямата храчка в косата ми.

Много е трудно да намериш покой в мрака, когато по теб хвърлят всякакви боклуци, проклетият оркестър не спира да гърми, а слънчевата светлина искри върху пъстроцветните ширити, месинговите тръби и алебардите, излъскани като алени стоманени огледала. А онова, което е най-лошо — истинската, дълбока, фундаментално отвратителна гадост, която ме кара да се презирам по-силно, отколкото е възможно да си представи някой и в най-мазохистичните фантазии, — е, че не мога да изляза от ролята.

Продължавам да го правя: наблюдавам всичко, коментирам, описвам преживяванията си. Дори долу, в ямата, докато плувам към тъмнината, която е единственият ми копнеж, аз не спирам да обяснявам какво правя.

Обяснявам на себе си.

Преди седем години, когато бях за последен път тук, в Анхана, аз лежах умиращ на влажния пясък на Стадиона на победата. Тогава си мислех, че разбирам. Мислех си, че знам кои са истинските ми врагове: моята публика.

Но ето че продължавам да играя…

Сега сам съм си публика.

О, боже, боже, каква грозна, гадна твар съм аз.

Защото всичко беше заради това. Точно заради това тук. Което се случва в момента. Парадът.

Затова Шана е мъртва. Затова Фейт е изгубена завинаги. Заради това бе убит татко и заради това пропадна всичко, за което съм мечтал.

И ето ме тук.

В центъра на вниманието. Основният номер в програмата.

Оркестърът свири, слънцето грее, народът на Анхана ликува и по-страшен ад не съществува.

Всичко това, за да остана звезда.

9.

Гибелта на Каин се откъсна от Огледалото на Каин разтреперан, с изохкване и избърса потта от устната си с опакото на треперещата си длан. Трябва да изхвърля това проклето нещо в реката, помисли си той. С усилие на волята потисна треперенето си и успокои дишането си, но въпреки това краката му се подкосиха, когато отстъпи назад.

Вместо да изхвърли Огледалото на Каин в реката, където му беше мястото, Гибелта на Каин установи с изненада, че предлага един сребърен нобъл на огрето, служещо като гребец на баржата, за да го отнесе — заедно със сандъка, в който се намираха посланическите му дрехи — в посолството.

Сандъчето, в което се намираше Косал, щеше да носи сам. То беше тясно и плоско, с дължина наполовина на ръката му, направено от леки гъвкави летви, обвити с кожа, която бе закована с медни гвоздеи.

Той държеше сандъчето като бебе в ръцете се и му се мръщеше.

В него се намираше най-свещената реликва на Имперската църква, изгубена от седем години; могъщо оръжие, което свети Бърн бе използвал не само за да нанесе онзи удар на Принца на хаоса, а и за да погуби Кралицата на актирите. И макар да знаеше, че Каин беше просто обикновен човек, че Бърн бе изнасилвач и убиец — а напоследък беше просто труп, обладан от демон — и че самият Ма’елкот беше просто политически затворник в света на актирите, това оръжие продължаваше да поражда у него свещен трепет.

И въпреки че сега знаеше истината за вярата, която бе изповядвал толкова години, тази вяра продължаваше да съществува. По някакъв начин успяваше да приеме Каин едновременно като обикновен човек и като Враг Божий, без това да поражда противоречия. Вътре в сандъчето лежеше острието, което представляваше оръжие, но същевременно бе и мистичен символ на могъществото на един бог — който беше просто човек, но това не го правеше по-малко бог.

Любопитно наистина.

Като символ, мечът на свети Бърн бе твърде величествен за него; той бе възнамерявал — и все още възнамеряваше — да го заключи в трезора на посолството; беше позволил на Съвета на братята да реши по-нататъшната съдба на острието. Но не можеше просто да го метне на рамо и да тръгне, не и в този момент. Беше го превозил по течението на реката, беше го опазил, никога не беше отварял сандъка…

Не можеше да понесе мисълта да го предаде на съхранение, без да го погледне поне веднъж, за последен път.

Но не можеше да се насили да отвори сандъчето тук и сега, не и в този груб заслон, скован от дъски и платно — не и на мястото, където можеше всеки момент да бъде прекъснат, да бъде открит да се взира в него с тъп неразбиращ поглед. В това няма нищо срамно — помисли си настоятелно той. — Тук няма нищо срамно; но е твърде лично.

Той пъхна сандъчето под мишницата си и излезе на огряната от слънцето палуба. Наоколо се суетяха работници и гребци, вършеха обичайните си задължения и само от време на време го стрелкаха с безразлични погледи. Докато стоеше пред прага на заслона, един работник се дотътри до него.

— Тръгвате ли си? Приключихте ли със заслона?

— С това ли? — Гибелта на Каин махна с ръка и отстъпи встрани. — Да, приключих със заслона.

И въпреки това не можеше да се насили да свали сандъчето от баржата. Естествено, най-простото решение беше да се скрие в града, да наеме стая в някоя странноприемница, стая със здрава ключалка — най-простото, но не най-лесното. Изобщо не беше лесно. Някъде дълбоко в стомаха му се надигаше ужасът от онова, което възнамеряваше да стори, сякаш мечът притежаваше над него власт, подобна на Огледалото на Каин. Тук, на баржата, той все още можеше да се контролира.

Стиснал здраво сандъчето подмишница, той сплете пръсти в особено сложен възел, вдъхна дълбоко три пъти и се изтри от съзнанието на екипажа. Всички онези, които го бяха видели, забравиха за съществуването му; онези, които си мислеха за него, решиха, че е напуснал баржата заедно с парада. Гибелта на Каин се изниза към кърмата, коленичи и пропълзя в тесния тунел между неравно подредените сандъци, предназначени за Теранската делта, където Великият Чамбайген се вливаше в морето.

Отпусна се на колене, постави сандъчето на палубата пред коленете си и притваряйки почтително очи, разкопча пипнешком ключалките и отвори капака. Покри лицето си с ръце и задиша в дланите си, докато не почувства, че започва да се успокоява; после бавно отвори очи, свали ръцете си и погледна към острието, което лежеше върху ложето си от синьо кадифе. Сенките на сандъците, които го заобикаляха, бяха пронизани от слънчевите лъчи, проникващи през дъските; един от тях падаше директно върху Косал, обливайки го изцяло в живо злато.

При ефеса ширината на острието достигаше една педя. Сивата стомана беше покрита със сребърни руни, които сега бяха потъмнели от кафеникавите петна на кръвта на Кралицата на актирите — той се страхуваше да избърше острието, за да не обезпокои непознатата магия, вплетена в изрисуваните руни, и по същата причина не го беше прибрал в ножницата му.

Косал.

Мечът на свети Бърн.

Дръжката бе дълга педя и половина, увита в потъмняла от пот кожа; главичката на ефеса беше от обикновена стомана; ръцете му трепереха, плъзгаха се над острието като нервни пеперуди. Щеше ли да се осмели да вдигне меча поне веднъж?

Можеше ли да устои?

Пръстите му докоснаха ефеса деликатно, като целувка. Той погали студената стомана и вдигна меча. Щом ръката му стисна обвитата в кожа дръжка, острието оживя. Топло и притежаващо сила, то го изпълни с копнеж. Гибелта на Каин вдигна меча от ложето му и го изправи пред очите си.

Острието, пронизало плътта на Каин.

Стискайки пропитата с потта на свети Бърн кожа, той можеше да го почувства; можеше да почувства как жужащата стомана разсича кожата и твърдите мускули на коремната стена на Каин, прониква в плетеницата от черва и се спира в основата на гръбнака му.

Останал без дъх, треперещ, той посегна с ума си и докосна стоманата, търсейки в енергията ѝ спомените за кръвта и костите на Каин. Проникна със силата си в острието…

И нещо вътре в него го сграбчи, стисна в мъртва хватка очите му, сърцето, крайниците. От гърлото му изригна вопъл, който беше задушен в конвулсивно хъхрене; гърбът му се изви в дъга, очите му се подбелиха и съзнанието му потъна в тъмна бездна.

С глух удар като издялана от дърво кукла тялото на Гибелта на Каин рухна на палубата.

Тринайсет

Драконката беше човек, но това не я правеше по-малко драконка.

За природата на драконите е изписано много. В по-голямата си част — измислици. Драконите като вид не са зли същества, убиващи безразборно; не са и просто огромни крилати гущери, спящи над планини от съкровища. Не са и въплъщение на природни сили или хранилища на свръхестествена мъдрост.

В голямата си част те са индивидуалисти. Някой от тях по характер може коренно да се различава от друг.

Но има някои характерни черти и на драконите като вид. Те по принцип са алчни, отмъстителни, ревниви и яростно отбраняват владенията си. Гневът им се пробужда бавно, но разгневеният дракон може да бъде много опасен, особено драконките, защитаващи рожбите си. По това драконите много си приличат с хората.

Ето защо драконката можеше и да е човек, но това не я правеше по-малко драконка.

Драконката беше изживяла живота си според обичаите на своя вид; търпеливо надзираваше владенията си, в продължение на много години бавно и постепенно ги увеличаваше, грижеше се за своите стада и умножаваше богатствата си след набези до именията на непредпазливи съседи.

Тя не търсеше компания, събитията по света не я интересуваха особено и едва ли би попаднала в тази история, ако в един от набезите — извършен заради отмъстителна злоба — не беше пленила детето на реката.

Богът от пепел и прах протегна ръка към детето на реката.

И така драконката попадна в тази история.

1.

Ейвъри Шанкс избърса кръвта от разкъсаната си долна устна и гледайки внучката си, се замисли за фундаменталната непредсказуемост на битието.

Това беше непривично занимание за нея и тя го намираше едновременно неприятно и сложно. Винаги се бе смятала за човек на действието, а не на размишленията; който действа, той решава. Ефикасен принцип.

Но сега, съвсем неочаквано, реалността я беше заварила неподготвена и я беше повалила; притисната беше към пода от сила, надхвърляща способността ѝ да се съпротивлява. Тази сила нехаеше за облика на безмилостна решителност, който Ейвъри сама си бе създала; тази сила ограничаваше способността ѝ да взима решения до една тясна област около крепостните стени на сърцето ѝ. Ейвъри — която цял живот бе използвала само заповедни изречения — беше принудена да признае съществуването на условното наклонение.

Може би обичаше това дете.

Малцина от познаващите Ейвъри Шанкс биха повярвали, че тя изобщо е способна на подобно чувство. Ако я попитаха, тя самата би отрекла. За нея любовта беше не толкова чувство, колкото натиск: физическа потребност, стискаща сърцето, дробовете, цялото тяло и наказваща я безмилостно. Когато от време на време злоупотребеше със сънотворни и алкохол и стигнеше до халюцинации, тя си представяше тази любов като застанало зад рамото ѝ чудовище, което е пуснало пипалата си в гръдния ѝ кош направо през кожата; противното му вкопчване я кара да се мята ту на една, ту на друга страна, принуждавайки я да взима глупави решения и да извършва нелепи действия, а понякога просто причинява страдание. Така виждаше любовта Ейвъри Шанкс.

Тя беше обичала Карл.

Седемте години на жестоко самоотричане отнеха на чудовището, измъчващо я от деня на смъртта на Карл, властта над нея до такава степен, че то вече можеше само от време на време да причинява внезапна болка. Ала сега, когато гледаше внучката си, в корема на Ейвъри Шанкс се трупаше страх. Чудовището може би се връщаше.

И беше в облика на дете, което тя беше видяла за пръв път преди седмица.

— Фейт — изрече строго тя, докато ръката с плаха нежност се приближаваше към светложълтите коси на момичето — същите като косите на Карл на нейната възраст. — Фейт, трябва да лежиш мирно. Лежи мирно заради гран маман, става ли?

В отговор момичето постепенно се успокои, напрежението напусна тялото му с потреперване, сякаш се отпуска опънатото стоманено въже на мост; вече от два дни почти не беше проговаряло, и очите му оставаха пусти като лятното небе.

Стените, таванът и подът на стаята бяха покрити с мека и еластична бяла пластмаса. Чрез „Петрокал“, компанията, преминала във владение на рода Шанкс благодарение на брака на Ейвъри с бащата на децата ѝ, покойния Карлтън Норууд, „Синтек“ беше сключил договор за облицоване на затворническите килии на Социалната полиция, така че облицоването на тази стая в бостънския дом на Ейвъри се беше оказало бързо и относително евтино. На едната стена имаше екран, по-широк от разперените ръце на Фейт, но сега той беше със сменени настройки и на него се виждаше пулсиращ електронен сняг, а от скритите колони съскаше бял шум.

От неделя сутринта тази стая беше единственото място, където Фейт можеше да отвори очи, без да изкрещи.

Техникът кимна с благодарност на Ейвъри и вдигна металната диадема със стърчащи от нея тънки, едва видими нишки на невралните сонди.

— Добре, Бизнесмен. Ще пробваме ли отново?

Ейвъри въздъхна.

— Да, но за последен път. — Тя погали момичето по рамото и стисна здраво китката му. — Фейт, лежи мирно. Няма да те боли, обещавам.

От неделята насам на детето му бяха направени десетки неврологични тестове — бяха записали всеки показател, който може да се установи под упойка. И не намериха нито едно отклонение. Професионалист Либерман, личният лекар на Ейвъри, самодоволно беше заключил: „Хронична идиопатична кататония.“ Когато Ейвъри беше открила в речника, че това всъщност означава „не може да се движи и не може да говори, но не се знае защо“, тя моментално уволни медика.

Следващият лекар, който прегледа Фейт, също не откри органични причини за това поведение и предположи, че детето има някакъв вид нервно разстройство. В отговор Ейвъри процеди през стиснатите си зъби, че не ѝ е нужен неврохирург с тарифа сто марки на час, за да съобрази, че ако при детето се редуват периоди на кататония с гърчове, причината може да е нервно разстройство.

Най-накрая, отчаяна, Ейвъри реши да свърже мозъка на детето с решетка от неврални сонди, действащи като невграден вариант на мислопредавател. Струваше ѝ се, че ако може да види онова, което вижда Фейт, да усети това, който чувства Фейт, тя би могла да разбере какво точно причинява на детето такива страдания.

Тя се боеше, че вече знае отговора. Невралните сонди бяха последният ѝ, отчаян опит да се увери, че греши.

Въпреки че Фейт беше под въздействието на мощен транквилант, слагането на сондите я доведе до конвулсивни гърчове. Опитаха да го направят с предварително поставяне под упойка, но когато момичето дойдеше на себе си, гърчовете се подновяваха. Всякакви опити Фейт да бъде задържана по друг начин, освен чрез докосване от баба си, водеха до същия резултат.

Така че щяха да проведат последния опит с успокояване на момичето само чрез докосване и говорене от страна на Ейвъри Шанкс. Тя държеше момичето за китката и му шепнеше неловко в ухото със сухите си устни:

— Шшт, Фейт. Никой няма да те нарани. Гран маман е тук и всичко ще бъде наред.

Ако не се получеше, в края на краищата щеше да се наложи да се обърне за помощ към Тан’елкот. Ейвъри се намръщи, стискайки устните си в тънка линия. Вече си беше дала дума, че преди това ще изпробва всички други възможности. Тя беше гледала записа на „Заради любовта на Палас Рил“ твърде много пъти; много добре знаеше, че не може да се довери на бившия император.

Ни най-малко.

Техникът се опита за пореден път да спусне диадемата върху главата на момичето и Ейвъри хвана по-здраво китките му. Предишният пристъп на гърчове се беше оказал толкова силен, че детето беше започнало да размахва и лявата си ръка, преди това неподвижна, както и краката, и това неочаквано движение беше докарало на Ейвъри цепнатата долна устна.

След връщането си в Бостън в събота следобед Ейвъри беше посветила остатъка от деня на неотложните си задачи: уреждане на интернат и гувернантка, изваждането на съдебно нареждане, даващо ѝ правото да използва дрехите, играчките и всички останали вещи на Фейт в дома на Майкълсън. В имението Шанкс се стече и поток от продавачи с купчини дрехи и аксесоари, подходящи за млада дама от кастата на Бизнесмените, тръгваща на училище. Тя прекара с Фейт през този ден може би повече време, отколкото беше необходимо; установи, че компанията на момичето ѝ доставя неочаквано удоволствие. Нейното послушание, което не преминаваше в покорство, ясният ѝ и спокоен поглед, ведрото приемане на всяка дума на Ейвъри, съчетаващи се с увереност в себе си и безстрашие — до последната подробност, мислеше си Ейвъри с тъга, това беше точно детето, което тя би трябвало да има.

Вместо това съдбата ѝ беше подарил трима озлобени слабаци: синове, които се тормозеха взаимно — и тормозеха нея — със злословия и предателства, докато пред нея сервилничеха, за да спечелят благоразположението ѝ. Дори Карл, нейният скъпоценен, златен Карл, най-младият и най-умният от синовете ѝ, не заслужаваше напълно името Шанкс. О, той се беше доближил до тази чест по-близо от братята си безспорно; нарушавайки ясно изразената ѝ воля и постъпвайки в Консерваторията на Студията, за да започне кариера на Актьор, той единствен от децата ѝ беше проявил някакъв характер.

Но тя можеше да вини за всичко това само себе си: не си беше намерила подходящ съпруг. „Петрокал“, компанията на мъжа ѝ, беше успяла да скрие финансовите си проблеми до момента, в който брачната церемония не я беше поставила под егидата на империята Шанкс. Ако Ейвъри беше знаела истинското състояние на компанията, никога не би се омъжила за него. Силата на една корпорация зависи от силата на нечий характер.

Но докато гледаше Фейт, тя се питаше дали не е очаквала твърде много от Карл; може би стоманеният характер на истинските Шанкс се предаваше през поколение? Може би истинският наследник на рода Шанкс, когото светът очакваше, беше това златокосо момиче?

Това беше възмутително романтична фантазия — от типа на розовите мечти, за които всеки от синовете ѝ би получил в най-добрия случай сурово мъмрене, но тя определено не беше невъзможна, и самата мисъл за това беше опияняваща. Въпреки мрачния тон на скорошния си разговор с Тан’елкот, в събота вечерта Ейвъри Шанкс се оказа опасно близо до това да се почувства щастлива.

Но в неделя сутринта…

Хари, Хари, боли ме. Трябва да ми помогнеш. Хари, Хари, моля те…

И невинната романтична мечта, в която Ейвъри Шанкс си беше позволила да повярва за кратко, в този миг изпепели сърцето ѝ. А под тлеещите му въглени се таеше осъзнаването, че тази нова рана върху бъдещето на рода Шанкс по някакъв начин е нанесена от Майкълсън.

Момичето беше прекарало остатъка от деня на успокоителни; когато дойдеше на себе си, отново започваха писъците и гърчовете. Доктор Либерман предположи, че гърчовете се пораждат от внезапни стимули: всякакъв вид шум или движение, или докосване. Оставена в тъмна и тиха стая, момичето се държеше почти спокойно — но Ейвъри не можеше да допусне това. В детството си тя самата беше заключвана така в килера — обичайното наказание, налагано от баща ѝ за непослушание. Ейвъри се смяташе за добросърдечна и при възпитаването на собствените си деца беше заменила килера с кожения колан.

По-късно вечерта, когато се канеше да си легне, Ейвъри установи, че постоянно си мисли за детето — не можеше да се освободи от натрапливо преследващата я картина на хлипащата в мрака Фейт. Двата коктейла, двойната доза теравил и дори продължителният атлетичен секс с Лекси, настоящото ѝ жиголо, докато тя изчакваше теравилът да подейства с химически масаж на напрегнатите ѝ нерви, не успяха да заглушат въображаемите тихи хлипове.

Дори и момичето наистина да плачеше, Ейвъри нямаше никакви причини да се безпокои и тя неведнъж си напомни това в течение на дългия и мъчителен ден. Макар и да беше дъщеря на Карл, детето беше от полза преди всичко като оръжие срещу Майкълсън. Мозъкът на Фейт беше увреден, вероятно необратимо, от възпитанието ѝ в тази перверзна пародия на истинско семейно огнище. Ако се наложеше момичето да преживее живота си под постоянна наркоза, това нямаше да е нещо фатално.

Тя отказваше да си признае, че се е привързала към детето. Беше научила много отдавна, че жертването на собствените чувства е само част от цената, която трябва да се плати за принадлежността към кастата на Бизнесмените. Но отекващото в съзнанието ѝ ехо от въображаемото детско хлипане не ѝ позволяваше да заспи.

Най-накрая, след като въздъхна и мислено си отбеляза да мине на друг вид сънотворни, тя се измъкна от мускулестите обятия на Лекси, облече копринения си халат ръчна изработка и се спусна по стълбите, за да вземе очилата за нощно виждане от офиса на охраната на първия етаж. След като изключи осветлението в коридора, тя открехна вратата на тъмната стая на Фейт и установи, че момичето спокойно спи. Както и медицинската сестра — вдигнала очилата си на челото си, тя се беше отпуснала в креслото. Стаята миришеше на урина.

Момичето се беше напикало в леглото.

Ейвъри прекоси стаята в три крачки и с всичка сила зашлеви звучно спящата медицинска сестра, като едва не ѝ откачи челюстта. Шамарът беше последван от яростен поток от ругатни, изразяващи провала на медицинската сестра като Занаятчия и като човешко същество и завършващи с религиозен съвет: че тя трябва да падне на колене и да се моли пламенно да има все още работа на другия ден.

Разбира се, цялата тази непристойна суматоха разбуди детето, което отново започна да пищи, и когато сестрата трескаво запали осветлението и се зае да измъкне Фейт от плетеницата от мокри чаршафи, детето започна да вие и да се бори, и да драска като паникьосана котка и когато все пак се изтръгна от ръцете на медицинската сестра, се хвърли в другия край на стаята…

Където се вкопчи в краката на Ейвъри Шанкс и повече не ги пусна.

Ейвъри така се смая, че не можеше да направи нищо друго, освен на свой ред да се вкопчи в рамото на момичето, стараейки се да не падне. Затворила очи и притисната към хълбока на Ейвъри, Фейт вече не толкова пищеше, колкото хлипаше тихичко и тънките струни на мускулите на ръцете и краката ѝ леко започнаха да се отпускат, и тя каза първите си думи от закуската насам — със слаб, едва доловим шепот:

— Съжалявам, гран маман, съжалявам…

— Шшт, Фейт, шшт — промърмори Ейвъри неловко с вцепенените си устни. Може би не трябваше да смесва алкохола със сънотворните — неочаквано се усети обляна от сълзи. — Всичко е наред, момиче, всичко е наред.

— Само дето тук е толкова пусто…

Сълзите на момичето се просмукваха през копринения халат и докосваха старата ѝ кожа, топли като целувки. Халатът ѝ, естествено, беше съсипан непоправимо, но Ейвъри не можеше да се застави да отблъсне момичето; тя можеше само да стои, да прегръща Фейт и да хапе долната си устна, за да може болката да прогони сълзите.

По времето, когато чаршафите бяха сменени, а Фейт — измита и преоблечена, стана ясно, че детето се успокоява само в присъствието на Ейвъри. През следващите няколко дни — докато Ейвъри хранеше Фейт, къпеше я и сменяше пелените ѝ като на бебе — Фейт понякога започваше да мърмори несвързано, разкривайки смътни, неясни картини от въображаемата реалност, в която се беше оттеглило съзнанието ѝ, а понякога даже отронваше усмивка — нещо по-рядко и по-ценно в този дом, отколкото диамант.

Тези постоянни грижи бяха тежко бреме за Ейвъри — те драстично ѝ пречеха да управлява бизнеса на „Синтек“, тъй като сега можеше да работи само спорадично, през мрежата. Но тя нито веднъж не обвини за това детето; Фейт се нуждаеше от нея, зависеше от нея, както никой не бе зависил по-рано. Ейвъри беше оставяла собствените си синове да бъдат възпитавани от гувернантки и възпитатели в интернати, но тя не можеше да се отърве от Фейт по същия начин. Никой друг не би могъл да ѝ помогне.

Заниманията с детето бяха изтощителни — както физически, така и емоционално. Заради тях се отказа дори от сексуалната гимнастика с Лекси — едната вечер, когато тя рухна в завивките, миришейки на антисептичния сапун, с който беше къпала Фейт след поредното изпускане на момичето в леглото, той отправи някаква детинска забележка относно това как Ейвъри е загубила интерес към правенето на любов.

— Всичко е заради това дете — рече той капризно. — Това създание от ниска каста те превръща в бабичка.

Тя погледна ръцете си, после тавана, най-накрая прехвърли поглед върху загорялото, хирургически изваяно лице на любовника си.

— Лекси, уморих се от теб — каза тя. — Прибирай се вкъщи.

Лицето му придоби суровото изражение, с което беше свикнал да изразява недоволството си.

— Добре — рече той. — Ще бъда в стаята си.

— Само докато събереш куфарите си. — Тя покри очите си с длан, за да не зяпа великолепната му физика. — Уволнен си. Ще приведа неустойката по сметката ти.

— Ти не мож…

— Мога.

Той спря на вратата, явно позирайки, и Ейвъри не се сдържа и все пак му хвърли прощален поглед. Той наистина беше великолепно животно.

— Ще ти липсвам — предупреди я той. — Ще си мислиш за всичко, което сме правили заедно, и ще съжаляваш.

Ейвъри въздъхна.

— Никога не съжалявам за нищо. Събирай си багажа.

— Но ти ме обичаш…

— Ако все още си тук, когато се събудя, ще те застрелям.

И така се приключи — по този начин ѝ се отвори повече свободно време за Фейт.

Тя имаше достатъчно интелектуална честност, за да си признае, че не би вложила толкова усилия нито за един от синовете си; но тя оправдаваше пред себе си тези усилия, като си казваше, че всичко това е временно, че радикалната смяна на обстановката е подействала на Фейт разтърсващо, че лекарите ще намерят лекарство или състоянието на детето ще се подобри от само себе си след някой друг ден.

Нямаше за какво да се тревожи.

… Когато техникът намести металната диадема върху главата на Фейт и момичето отново започна да се гърчи и да издава гърлени звуци, светлината в стаята странно се промени. Голите бели стени придобиха странен прасковен оттенък: леко топъл, леко златист, леко слънчев. Съвсем различен от обичайния студен блясък на флуоресцентните лампи.

Белият шум на прибоя от високоговорителите утихна очакващо. Ейвъри едва не се дръпна, но се застави бавно да се обърне към екрана; по някакъв начин отново беше станала десетгодишна, уплашена от внезапен шамар от баща си.

— Бизнесмен Шанкс. Колко се радвам да ви видя.

Гласът беше бездушен и механичен като от древен гласов синтезатор. От екрана я гледаше съсухрено лице, подобно на опънат върху череп пергамент; костите му изпъкваха, а устните, наподобяващи разрез в суров черен дроб, се отвориха, излагайки на показ кафяви зъби.

Ейвъри се извъртя цялата към екрана.

— Кой сте вие, по дяволите? — попита тя властно. — Откъде имате този код?

— Това зад вас сигурно е Фейт, а? Отлично!

Ейвъри бързо пристъпи към клавиатурата, за да натисне бутона за изключване.

Черепът ѝ се усмихваше от екрана.

Тя натисна клавиша отново и отново, после го удари с юмрук. Стоновете на Фейт ставаха все по-силни и настойчиви.

— Откъде имате този код! — изръмжа тя. Как изобщо някой би могъл да го знае? Терминалът функционираше само от ден — самата Ейвъри не знаеше кода си! И как този човек можеше да отмени командата за изключване? Тя стисна юмрук, сякаш искаше да удари самия екран.

— Оскърбен съм, че не ме познахте, Бизнесмен. Оскърбен и разочарован. Аз съм Артуро Колбърг.

Юмрукът и безсилно се разтвори, както и устата ѝ.

— Как…?

— Благодаря, че наглеждахте Фейт вместо нас. Но ѝ е време да тръгва.

— Да тръгва? Не можете…

— Напротив — отсече Колбърг и на екрана отново заваля електронен сняг.

Стоновете на Фейт преминаха в ридание. Техникът стоеше до нея, стискайки в ръка безполезната диадема. Ейвъри се беше вторачила в празния екран, стискайки зъби.

Чу се нерешително почукване на вратата и икономът ѝ каза:

— Бизнесмен?

— Махай се.

— Бизнесмен, дойде Социалната полиция. Казват, че са тук за младата господарка.

Ейвъри наведе глава.

Зад нея Фейт започна да пищи.

2.

Иронията на ситуацията не убягна на Ейвъри Шанкс: Социалната полиция се беше появила със съдебно нареждане, прехвърлящо Фейт под тяхна опека. Оставаше ѝ само да стои, безпомощно преглъщайки сълзите си, и да гледа как полицаите натоварват Фейт в бронирания микробус.

В дните, които последваха, тя се улови, че мисли за Майкълсън с неочаквана завист. Той поне бе беснял, бе се борил, бе заплашвал. От любов към това дете бе хванал ръкавицата на живота си и я беше захвърлил в краката на врага си.

А Ейвъри не бе направила нищо. Само стоеше на площадката за кацане и се опитваше да приеме загубата си като Бизнесмен.

И насън, и наяве я преследваше един и същи образ: Фейт, натъпкана с успокоителни и завързана за носилката. Отдавна би трябвало да е загубила съзнание, но продължаваше да се дърпа под ремъците, придържащи я към носилката — бавно, конвулсивно, стенейки приглушено и сърцераздирателно. По някакъв начин дори през наркозата, замъглила съзнанието ѝ, тя осъзнаваше, че я отвеждат от дома ѝ.

„Как не осъзнавате какво ѝ причинявате? — крещеше сърцето на Ейвъри отново и отново, без тя да е способна да наруши сковалото устните ѝ мълчание. — Как не осъзнавате, че тя се нуждае от мен?“

От гърлото ѝ като гадене се надигаше убеждението, че в общество, в което може да се случи подобно нещо, има нещо фундаментално объркано. Имаше една стара пословица — тя я беше чула много отдавна, не можеше да си спомни къде, — за която едва сега осъзнаваше колко правдива е.

„Либералът — казваше старата пословица — е току-що арестуван консерватор.“

Първият ден отмина, без да пристигнат никакви известия. Юридическият отдел на „Синтек“ не можеше да ѝ помогне с нищо; Донер Морган, водачът на клана Незаети, към който се числяха Шанкс, обеща да проучи работата, но дори той не успя да изясни къде именно държат Фейт.

Тя не можеше да проумее дори в общи линии какво се случва, но беше сигурна, че всичко е свързано с Тан’елкот. Неговото обаждане беше довело Фейт при нея. Той беше в Екзозеума в нощта на пожара и Палас Рил беше загинала — точно както той беше предсказал.

Тя знаеше къде би трябвало да е Фейт сега.

Мина още един ден и още един. Ейвъри заряза задълженията си като изпълнителен директор на „Синтек“; тя ругаеше подчинените си, ръмжеше на персонала си, прекъсна всякакви контакти с баща си и с оцелелите си синове; отказа дори да се облича за ядене и нареди да ѝ носят храната в стаята. През тези дни тя досаждаше на своя Бизнесмен Трибун, вбесяваше Незаетия ръководител на клан, засипваше с искове гражданския съд и разпращаше историята си на новинарските сайтове с надеждата, че някой влиятелен репортер ще ѝ вземе интервю. За този кратък срок тя се превърна в затруднение за Конгреса на Незаетите, неудобство за кастата на Бизнесмените и унизителен товар за химическата империя Шанкс.

Три дни по-късно тя лично излетя за Сан Франциско, решена на всяка цена да се добере до Екзозеума и ако не друго, поне да се изправи лице в лице с коварното създание, но установи, че улиците около Студията са преградени с барикади и по тях патрулират смесените сили на Социалната полиция и охраната на Студията; дори въздушното пространство над района беше затворено за граждански полети.

Тя без колебание се върна към своята кампания.

Знаеше каква вреда си нанася, но чудовището зад рамото ѝ я беше обхванало изцяло със слузестите си пипала; тя не беше способна да му съпротивлява и пришпорваше себе си по-силно, отколкото го беше правила някога с някой друг. И най-накрая — неизбежно — я задържа Социалната полиция, което донесе облекчение на всички, свързани със случая.

Включително и на нея.

Тя никога по-рано не се беше сблъсквала със Социалната полиция и не знаеше какво да очаква; искове, може би реални или измислени обвинения, може би задържане без процес, разпити, вероятно дори изтезания — винаги беше смятала грозните слухове за подобни неща като клевети на нисшите касти, но когато седиш в задната част на брониран микробус и ръцете ти са стегнати отзад с пластмасови белезници, подобни слухове започват да стават по-убедителни и по-заплашителни.

Засега нямаше нито обвинения, нито съдебно разпореждане — тя дори не беше официално под арест. Полицаите, които дойдоха за нея, ѝ позволиха да си вземе багаж, преди да я отведат. Преследваха я зловещи фантазии: как просто изчезва безследно в недрата на правосъдната система и не се появява никога отново.

Но и в най-безумните си видения тя не беше предвидила, че ще я откарат направо в Екзозеума на Студията.

3.

Социалните полицаи я преведоха бързо, но без грубости, през целия Екзозеум. При приближаването им лампите се палеха и гаснеха зад гърба им. Преминаха през хаос от непривични форми, аромати и цветове — ботаническата градина; в ограничителни мрежи се удряха лилави лиани, свистяха пронизващо пеещи дървета, блатни макове разпръскваха по пътя им сънотворен прашец. Встрани от пътя им остана зверилникът с разнасящите се от него ревове и глъчка. Най-накрая вкараха Шанкс в просторна, необзаведена правоъгълна стая, където единственият източник на светлина беше широк прозорец в другия край на помещението.

На фона на светлината ясно се открояваше фигурата на гигант. Прегърбен и сложил ръце зад внушителния си гръб, той гледаше през прозореца. Така си и знаех, помисли си Ейвъри. По ръста можеше да се заключи, че това е Тан’елкот.

— Не мога дори да си представя какво се надявате да добиете по този начин — обади се тя.

Очите на призрачното му отражение се отместиха.

— Бизнесмен Шанкс — промърмори той шепнешком като далечен турбореактивен двигател. — Благодаря, че дойдохте.

— Не си пилейте учтивостите за мен, Професионалист…

— Любезността никога не е излишна. Моля, пуснете я, господа, и ни оставете насаме. Трябва да се посъвещаваме с Бизнесмен Шанкс на четири очи.

— Да се посъвещаваме?! — заговори смаяно Ейвъри. — Това е нелепо! Какво направихте с Фейт?

— Господа? Ще бъдете ли така любезни?

— Не мисля, че е добра идея да ви оставяме насаме — избуча едно от сопитата.

— И от какво точно се опасявате? — Гласът на Тан’елкот звучеше крайно отмерено, макар и малко тихо и сподавено, като че ли го болеше гърлото. — Единственият изход от тази стая е вратата, през която влязохте. Или мислите, че двамата с Бизнесмен Шанкс ще скалъпим някакъв престъпен заговор във ваше отсъствие?

— Боя се — отвърна безизразният глас, — че на него това няма да му хареса.

— Тогава идете и го попитайте. — Тан’елкот се обърна към вратата и сега се видя, че нещо в силуета му не е съвсем наред. — А междувременно, моля, изпълнете молбата ми. Доколкото знам, ви е наредено да изпълнявате желанията ми, докато не противоречат на вашия… — На Ейвъри ѝ се стори, че той особено грижливо подбира следващата дума — … дълг.

Един от полицаите преряза белезниците ѝ. Ейвъри тръсна китките си, после оправи ръкавите на костюма си, скръсти ръце на гърдите си и зачака. Четиримата полицаи тихичко се посъвещаваха, после едновременно направиха кръгом и излязоха, затваряйки вратата след себе си.

— Защо ме докарахте тук? — озъби се Ейвъри веднага, щом останаха сами.

— Не ви докарах аз, Бизнесмен. А Социалната полиция. Както може да сте забелязали, те не действат по мое нареждане. Елате при мен. Трябва да поговорим.

— Нямам какво да ви кажа.

— Не ставайте глупава. И без това вече казахте доста неща. Елате.

Ейвъри неохотно пристъпи към него. Тан’елкот се извисяваше над нея като някакъв крал на животните от вид, вече изчезнал в дивата природа. Тя не посмя да се приближи съвсем — нямаше представа какво би могъл да направи той, но беше сигурна, че не би могла да го спре по никакъв начин. В мига, в който социалните полицаи ѝ бяха сложили белезниците, тя беше изпаднала от позната ѝ реалност. Тук нейното състояние, власт и обществено положение не значеха нищо; имаше значение единствено, че е слаба и крехка, и възрастна и стои до нещо огромно, брутално и вероятно хищно.

И все пак тя си оставаше Шанкс. Обществото можеше да я подведе, но не и гордостта ѝ.

Когато доближи прозореца, тя преднамерено се спря извън обсега на гигантската му ръка и упорито отказа да го погледне, вторачвайки се в стаята зад стъклото…

Там, на стоманена маса между белите стени, лежеше малко златокосо момиче.

— Фейт! — Задъхана, Ейвъри притисна длани към стъклото. — Божичко, Фейт! — Непреодолимо видение за това как Фейт изпада в гърчове и разбива главата и гръбнака си в стоманената повърхност на този инструмент за изтезания почти я парализира; тя едва успяваше да говори. — Какво си направил с нея? Какво си направил?

— Опитах се да я защитя, доколкото можах — отговори мрачно Тан’елкот.

— Да я защитиш? — Ейвъри не можеше да откъсне поглед от ужаса на тази малка стерилна стая. — Така ли я защитаваш?

— Не можах да направя нищо повече — отвърна Тан’елкот. — Вижте ме, Бизнесмен.

Тя не му обърна внимание, а продължи да гледа през стъклото, съсредоточавайки се в единственото, което имаше значение за нея: Фейт дишаше, тя още дишаше.

— Веднага я изкарай оттам!

Една огромна ръка се спусна върху рамото ѝ и я обърна с лекота, сякаш е дете — с такава сила, че тя дори не можеше и да си помисли да се съпротивлява.

— Вижте ме — повтори той и дрезгавият му шепот сега се беше превърнал в свирепо стържене. — Какво е моето положение е изписано на лицето ми.

Ейвъри го погледна и зяпна — трупаните седемдесет години Бизнесменска резервираност и благоприличие се стопиха за миг.

Тя си спомни, че той някога беше красив.

Лицето му приличаше на развален и смачкан хамбургер с жълти, морави и зелени подутини, сливащи се една с друга; едната му вежда изглеждаше като рендосана, а вертикалната рана върху нея беше зашита с черен конец с наподобяващ насекомо бод; окото под нея беше затворено и изуто като уста, в която са напъхали топка за тенис. Подобен шев беше плъзнал и по челото към избръснатия череп; единият ъгъл на устата му беше увиснал и подут и от него тръгваха два шева, единият нагоре, другият надолу, рисувайки върху лицето му едновременно усмивка и гримаса.

Лявата му ръка все още стискаше рамото ѝ; дясната я беше протегнал към Ейвъри, демонстрирайки ѝ превръзката на мястото на липсващото му кутре.

— Само ако знаете какво ми се наложи да понеса, за да защитя това дете — каза той.

— Да я защитите от какво? — попита тя вече пресипнало като него. — Тан’елкот, трябва да ми кажете какво става!

— Знаете ли къде сме? Това е зверилникът на Екзозеума, Бизнесмен. Ветеринарната лечебница. По-точно — операционната зала. Ако не можете или не пожелаете да ми помогнете да отърва Фейт, тази твар, която ни държи в плен, ще я изнасили, ще я убие и ще разчлени тялото ѝ. — Лицето на Тан’елкот болезнено се изкриви. — А частите от него вероятно ще ги изяде.

— Наистина ли очаквате от мен да… Това е невъзможно! Не може да сте сериозен!

— Така ли? — Тан’елкот отново ѝ поднесе осакатената си длан.

Ейвъри се вторачи в нея и неспособна да каже нищо, прикри устата си с длан.

— Каква… каква твар? Кой стои зад всичко това? Има ли нещо общо с Колбърг?

— По-добре да не знаете — и без това вече видяхте твърде много. Понякога невежеството е благодат, Бизнесмен — тогава точно то може да ви спаси живота.

— Значи няма да ми кажете?

— Ако го направя, няма да ми повярвате.

Бавно и твърдо, сега вече усещайки възрастта си, Ейвъри се изпъна, отпускайки ръце. Тя погледна в единственото отворено око на бившия император и устните ѝ се изпънаха в привичната тънка линия.

— И защо? — попита тя твърдо. — Защо трябва да ви помагам?

— Не моля да помогнете на мен. Моля да помогнете на Фейт.

— Защо трябва да ви вярвам? Признавам си, вашите… наранявания… ме шокираха, но откъде да знам как сте ги получили? Може да е от катастрофа. Или от улични грабители.

Лицето ѝ пламна; опустошената ѝ от ужаса душа се изпълни с гняв. Тя яростно стисна юмруци до бедрата си.

— Вие сте лъжец. Убиец! Вие разпънахте моя син на кръст! Мислите ли, че мога да забравя това? Че мога да ви простя? Мислите ли, че не знам кой ми се обади онази нощ? Мислите ли, че не знам кой се преструваше на…

Не можеше да намери точните думи; скръбта, раздираща сърцето ѝ, не ѝ позволяваше да изрази себе си. Карл… о, Карл, помисли си тя и от очите ѝ рухнаха горещи сълзи.

— Вие сте отрепка — прошепна тя. — Вие сте подла, коварна пародия на човек…

— Бизнесмен — прекъсна я Тан’елкот тихо и гласът му беше топъл като прегръдка. — Не е имало преструвка. Аз наистина в известен смисъл съм вашият син, макар че, боя се, това е нещо, което няма да можете да проумеете.

— Аз видях… — процеди тя през стиснатите си зъби — видях как вие… как се правите на него… по време на процеса срещу Колбърг. Но вие не сте Карл.

— Не съм само Карл, съгласен съм. Но той целият е вътре в мен. Той е уплашен и тъжен и вие много му липсвате.

Тя наведе глава, опитвайки се да сдържи сълзите си, и притисна длани към лицето си като към открита рана.

— Как смееш… — прошепна тя едва чуто. — Как смееш да произнасяш името му?

— Майко… — изрече тихо гласът на сина ѝ. — Майко, затвори очи и ще бъда тук. Може би за съвсем мъничко — но ще бъда тук. Имам нужда от теб, майко…

Краката и се подкосиха и тя залитна към гърдите на гиганта.

— Ох, Карл… Как можеш да правиш това? Как можеш да ми причиняваш това?

Нечовешки могъщите ръце я прегърнаха и Ейвъри изпита някаква утеха в това да се остави на животинската им сила. За един кратък момент тя отново се превърна в поривисто, непокорно малко момиче, най-накрая заслужила преградка от баща, много по-мил от нейния собствен. Осакатената ръка погали късите ѝ стоманеносиви коси.

— Майко, моля те — трябва да ѝ помогнеш. Не можеш да си представиш какво искат да направят с нея. Ние — ти и всички ние — сме единствената ѝ надежда. Тя е моя дъщеря, майко. Ти ми обеща — когато тръгвах за Консерваторията, помниш ли? Обеща, че винаги ще ме чакаш. Моля те… знаеш, че нямаше да те моля, ако не се нуждаехме от теб…

Ейвъри конвулсивно си пое дъх, събра остатъка от силите си и се изтръгна от прегръдката. За един дълъг момент наблюдаваше стиснатите си юмруци, преди да събере сила и да вдигне поглед към прикованата към стоманената хирургическа маса Фейт.

— Закълни се… закълни се, че… — изрече тя дрезгаво и млъкна, за да се овладее.

Жилите около челюстта ѝ трепереха.

— Закълни се, че никога повече няма да ми причиняваш това — процеди тя, гледайки размитото си отражение в стъклото. — Закълни се и ще направя всичко, което поискаш.

4.

Фейт беше почти доволна, когато изобщо я нямаше.

Очите ѝ си отиваха и някакво друго момиченце виждаше през тях студена светлина и блестящи метални форми, и голямо огледало на едната стена; отиваха си ушите ѝ и някакво друго момиченце чуваше шепота на вентилаторите и шума от отваряне на врата, и как някой говори тихичко, както тате, когато е при дядо; трето момиченце усещаше студения метал под краката и главата си, и тънката синтетична болнична пижама; четвърто момиченце надушваше миризмата на болница.

И паметта ѝ отиваше другаде — при пето момиченце, което обаче беше най-нещастното от всичките, защото ѝ се налагаше да помни страшни неща, които я караха да пищи и да пищи, и да пищи.

Но самата Фейт не беше нито едно от тези момиченца. Нея почти изобщо я нямаше. Тя беше тук, на сигурно място в една тъмна тишина, и се стараеше да я направи още по-тъмна и по-тиха, защото беше абсолютно сигурна, че ако бъде достатъчно тъмно и тихо и останалите момиченца престанат да я безпокоят, ще може отново да чуе реката.

Защото това беше единствената ѝ грижа; ето защо почти я нямаше, вместо изобщо да я няма.

Ако я нямаше изобщо, нямаше да ѝ е толкова самотно.

Сега грамадният мъж се връщаше. Той трополеше край тихото ѝ място и ѝ викаше. Беше толкова шумен. Но не можеше да я види, докато тя не помръднеше или не му отговореше. Тя знаеше, че той не иска да е толкова шумен; това се усещаше по неговия сподавен, полушепнещ глас и по начина, по който ѝ казваше „миличка“ и я молеше да го хване за ръката.

Тя не харесваше грамадния шумен мъж — помнеше го оттогава, когато тя все още беше някой, от единствения път, когато тате я беше завел в Екзозеума. Тогава той я беше уплашил малко — с огромните си ръце и гладните си очи, като трол под някой мост в приказките — но не чак толкова, защото мама не се боеше от него, нито пък реката.

Но сега Фейт беше самичка в тъмната тишина, а той се приближаваше все повече и повече. Тя се опитваше да го отблъсне, да го задържи отвъд мрака и известно време ѝ се струваше, че успява. Тя можеше да използва мрака, за да го държи отвън; колкото по-гъст направеше мрака, толкова повече той се отдалечаваше. Беше правила същото и преди, но той винаги се връщаше, а тя вече беше толкова уморена…

Умори се да го отблъсква, умори се да пропъжда петте момиченца, умори се да се крие в тъмната тишина, а той сякаш никога не се уморяваше…

— Фейт? Фейт, дете, чуваш ли ме?

Тя всъщност не го чуваше — чуваше го второто момиченце, което чуваше и гласа на гран маман; третото момиченце усещаше как гран маман докосва косата ѝ; първото момиченце виждаше лицето на гран маман под рязката и ярка светлина на лампите, а четвъртото усещаше старческия ѝ дъх.

— Фейт, трябва да чуеш гран маман. Това е много важно.

Мама ѝ беше казала някога, страшно отдавна, че трябва да слуша гран маман, докато тате не дойде да я вземе. Беше безполезно да се преструва — никога не би могла да излъже мама. Фейт можеше да се преструва толкова старателно, че да излъже дори себе си, но мама винаги знаеше по-добре — и тя ѝ беше казала да слуша гран маман.

Затова, въздъхвайки с потреперване, Фейт излезе от тишината и престана да се прави, че го има второто момиченце; излезе от тъмнината и престана да се преструва, че очите са на друго момиченце и носът, и ръцете, и езикът, и всичко останало.

Гран маман стоеше над нея в бялата стая и косите ѝ блещукаха под ярката светлина на лампата. Фейт не помнеше къде се намира бялата стая или по какво се отличава от другата бяла стая; не помнеше как е попаднала тук и не знаеше защо гран маман изглежда толкова разтревожена, тъй като все още държеше извън себе си петото момиченце, онова със спомените ѝ. Докато държеше извън себе си петото момиченце, можеше да мине и без останалите четири.

Петото момиченце беше онова същото, което не спираше да пищи в тъмната тишина.

Гран маман се наведе и целуна Фейт по челото.

— Фейт, ти трябва… трябва… — Тя се обърна към грамадния шумен човек, който стоеше до малката врата, скръстил огромните си тролски ръце на тролските си гърди.

— Кажете ѝ да спре да се крие — каза грамадният мъж с шумния си глас. — Кажете ѝ да излезе на светло.

— Фейт, спри да се криеш. Излез на светло.

Това, че чуваше гран маман и грамадния мъж, означаваше, че вече е излязла на светло, където е самотно, шумно, ярко, студено и наистина страшно. Фейт примигна и се опита да бъде смела, но една сълза вече се беше плъзнала по ухото ѝ.

— Тук е толкова пусто — каза тя на гран маман с тънко гласче. — Тук е самотно.

— Кажете ѝ — каза грамадният шумен мъж, — че ако мислено ме хване за ръката, никога повече няма да ѝ бъде самотно.

„Никога няма да ѝ бъде самотно“… Тези думи отекваха и отекваха в главата ѝ, и даже не отслабваха: самотно, самотно, самотно. Фейт се потопи отново в мрака и започна да търси ръката на шумния мъж.

— Фейт, чу ли го? Искам да направиш това, което казва, разбираш ли? Хвани го за ръката, Фейт. Фейт. Фейт? Тан’елкот, чувствам се абсолютно нелепо. Какво трябва да означава това: мислено да те хване за ръката? Това е глупаво пилеене на време.

Тя не можеше да види грамадния шумен мъж, но усещаше присъствието му във всички посоки, сякаш той беше направен от гъста мъгла, а тя бродеше вътре в него, само че мъглата е студена, влажна и противна, а грамадният шумен мъж беше наистина топъл и сух и даже малко дружелюбен. Сякаш я харесваше. Сякаш даже мъничко я обичаше.

— Твърде лесно се предавате. Тя не само че ви чува, но и се опитва да изпълни молбата ви. Виждам го.

Разбира се, той не я обичаше така, както я обичаше мама, а по-скоро както самата Фейт обичаше лимоненозелената блузка, която татко ѝ беше купил в Чикаго — по начина, по който обичаш нещо, от което не очакваш да те обича в отговор.

Тя беше напълно съгласна с това. Тя не искаше да го обича. Когато обичаш някого, накрая приключваш като петото момиченце.

— Виждаш? Какво може да се види тук?

— Вие сте наблюдавали директно приключения от гледната точка на магьосник; самият Карл беше донякъде адепт. Спомнете си как изглежда Обвивката през менталното зрение — в момента детето непохватно и грубо се опитва да настрои своята Обвивка в резонанс с моята.

Фейт не можеше да намери ръката на грамадния шумен мъж, но се добра до мястото, където тя би трябвало да бъде, и се опита да си представи тази ръка. Беше, като да сънуваш, че бродиш изгубен из чужд, тъмен, огромен дом, който не си виждал никога по-рано, но когато решиш, че това е твоята къща, по някакъв начин всичко ти става познато, дори и да знаеш, че го виждаш за пръв път. Тя се протегна към мъглата, мрака и сухата топлина и реши, че това е ръката му.

— Ти си в ментално зрение? Сега? Не трябва ли да се съсредоточиш?

— Аз съм съсредоточен.

— Тогава как можеш да разговаряш?

— Аз съм Тан’елкот.

А Фейт продължи да си представя — да решава — и мъглата се сгъстяваше все повече и повече и придобиваше очертанията на ръка, която ставаше все по-голяма и топла, и суха, докато не придоби напълно устойчив облик.

— Тя настройва обвивката си? Като адепт?

— Не като адепт. Като дете. Всички деца са надарени от природата с ограничени магически способности. Основната функция на педагогиката във вашето общество е да потиска тези способности.

Фейт не знаеше какво означава това, но всичко беше наред, защото обръщаше по-голямо внимание на ръката. Засега тя приличаше повече на ръка от анимационните филми — е, имаше правилния брой пръсти и така нататък, но не изглеждаше като наистина да принадлежи на някого. Само беше голяма.

Но Фейт продължаваше да решава: истинската ръка би имала бръчици на свивките на пръстите и линии на дланта, а в основата на всеки пръст — издатини, и разбира се, след като грамадният шумен мъж беше възрастен, значи на опаката страна би трябвало да има косъмчета…

Докато ръката ставаше все по-реална, наоколо ставаше все по-светло и шумно: тя чуваше някой да говори, някой да казва с тънък писклив глас: „Внимавай — моля те, много внимавай.“ Много скоро тя можеше да го види и колкото по-внимателно слушаше, толкова по-добре го разбираше. Тя не познаваше този човек — някакъв дребен старец, съсухрен и прегърбен, и видът му подсказваше, че не мирише много приятно.

А зад него се тълпяха още хора, страшно много хора, всичките смешно облечени — не като истинските Администратори, Занаятчии и останалите, а сякаш бяха на маскен бал или може би на някакъв конвент като Фенкон. Всички те се струпваха около нея и говореха едновременно, и тя даже мъничко се поуплаши, но като че ли никой от тях не ѝ мислеше лошото. Един от тях много приличаше на грамадния шумен мъж, само дето беше още по-грамаден и имаше наистина дълга къдрава коса и голяма четинеста брада. Там имаше още един едър мъж със златиста коса и красиви сини очи, който се приближи до нея и коленичи, и изглеждаше сякаш всеки момент ще се разплаче.

„Фейт? Познаваш ли ме, Фейт? Знаеш ли кой съм аз?“

Тя никак не обичаше възрастните да ѝ задават този въпрос, защото обикновено не ги познаваше, а това, кой знае защо, по някакъв начин ги разочароваше и дори ги нараняваше. Затова тя изобщо не искаше да му отговаря, макар че той имаше такива хубави коси и очи и изглеждаше много тъжен. Човекът протегна длан, докосна ръката ѝ и каза: „Фейт, Фейт, миличка…“

И тогава гласът на грамадния шумен мъж прогърмя в главата ѝ:

НАЗАД! МАХАЙТЕ СЕ, ЧАКАЛИ! МАХАЙТЕ СЕ ЗАД ПОРТИТЕ! ТЯ Е МОЯ!

Сигурно беше направил с всичките тези хора нещо, което ги е уплашило или дори може би наранило, защото те се разпръснаха по-бързо, отколкото се бяха появили, а гласът на грамадния шумен мъж беше толкова гръмък и звучеше толкова ядосано, че Фейт се разплака, а веднага, щом заплака, ѝ се прииска мама да е тук, а когато пожела мама да е тук, забрави, че е оставила спомените си в петото момиченце.

Спомените се върнаха при нея и Фейт осъзна, че петото момиченце е тя самата.

Тя започна да пищи и да пищи, и да пищи — а грамадният шумен мъж стискаше ръката ѝ и болеше, и тя искаше мама или тате, или някой друг да дойде и да го накара да спре, но той хвана и другата ѝ ръка и стисна двете ѝ ръце заедно, стисна ги заедно, СТИСНА ги ЗАЕДНО…

Сега тя дори вече нямаше ръце — грамадният шумен мъж ги стискаше толкова силно, че сякаш китките им се сляха в една, и тази единствена китка на свой ред се сля с огромната китка на шумния мъж, така че кръвта му се вля във вените ѝ, а нейната собствена кръв се вля в неговите вени.

Грамадният шумен мъж оголи грамадните си остри зъби. „Е, дете: Къде е реката?“

Фейт само поклати глава, недоверчиво наблюдавайки как крехките ѝ китки се срастват с голямата му космата ръка. Нещо заседна в гърлото ѝ, сякаш е погълнала някакъв дребен плъх, който се опитва да се измъкне, забил ситните си нокти в плътта ѝ, и в устата ѝ имаше вкус на кръв, както онзи път, когато беше паднала и беше прехапала устните си…

„Реката, дете — повтори още по-силно грамадният шумен мъж — Тан’елкот, тя вече знаеше името му, защото то течеше по вените ѝ заедно с кръвта му. — Не стигнах толкова далеч само за да претърпя поражение.“

Сега той вече се ядоса, наистина се ядоса и гневът му я изгаряше — огънят течеше по ръцете ѝ, по лактите, стигна и до гърдите, карайки дребния плъх в гърлото ѝ да драска още по-силно.

КЪДЕ Е ПРОКЛЕТАТА РЕКА? ЗАЩО НЕ МОГА ДА УСЕТЯ РЕКАТА?

Той беше толкова разярен, че Фейт се уплаши още повече, и тогава най-накрая дребният плъх се измъкна от гърлото ѝ. Той се процеди през стиснатите ѝ зъби и се оказа, че изобщо не е плъх.

Беше писък.

Тя пищеше и пищеше, и пищеше, и пищеше.

Защото вече никога нямаше да бъде сама тук.

5.

Писъците на Фейт отекваха в стените на операционната зала и се преплитаха. На Ейвъри ѝ се прииска да запуши уши и да се скрие в ъгъла, но вместо това дръпна за ръката Тан’елкот. Беше все едно да се опитва да отмести бетонен стълб.

— Спри! — изкрещя тя. Едва успяваше да чуе гласа си. — Спри! Нараняваш я!

Той изръмжа нещо неразбираемо и нетърпеливо тръсна ръка, отхвърляйки я мощно към стената. Полузашеметена, тя отново го връхлетя, ръмжейки, насочила нокти към очите му. Той хвана ръката ѝ разсеяно — вниманието му все още беше насочено върху Фейт — и я задържа на разстояние с непреодолимата си сила.

— Спри! — изкрещя Ейвъри отново. — Ако я нараниш отново, ще направя така, че да умреш. Чуваш ли ме? Ще направя така, че да умреш заради това!

Той без особени усилия успяваше да я задържи на разстояние и не обръщаше внимание на виковете ѝ. Фейт пищеше, а той, озъбен, се навеждаше все по-ниско над нея, сякаш искаше да я ухапе по лицето. Ейвъри се съпротивляваше отчаяно и безплодно, докато не съобрази, че Тан’елкот я държи с осакатената си ръка. Тя стисна юмрук и го заби с всичка сила в превръзката на мястото на липсващия му пръст.

Той изохка и пръстите му се разтвориха, а тя го удари отново — засилвайки се като при сервиране в игра на тенис — право в подутината на затвореното му око.

— Остави я на мира!

Той дори не трепна. Преди още да е разбрала какво се случва, той я беше хванал за гърлото и с протегнатата си ръка я повдигаше над земята. Тя безпомощно драскаше железните му пръсти.

— Бих могъл да ви убия — каза той. — Наясно ли сте с това?

Пръстите му така стискаха гърлото ѝ, че тя не можеше да отговори. Не можеше дори да кимне.

— Как бихте могли да помогнете на това дете, ако умрете? — попита той спокойно и логично и я зачака да му отговори.

Ейвъри затвори очи и отпусна ръцете си.

Ако Тан’елкот я убиеше сега, поне щеше да приключи безумието, разбило живота ѝ. Но вместо това той внимателно я свали долу и разтвори пръстите си.

— Успокойте детето, Бизнесмен. Тя може да се нарани.

Въпреки че едва се държеше на краката си, Ейвъри се застави да отвори очи и да се дотътри до операционната маса, където Фейт се гърчеше под ремъците.

— Фейт — прошепна тя, галейки лицето на детето. — Шшт, момиче. Гран маман е тук. Гран маман е тук и всичко е наред.

По острата ѝ скула се плъзна сълза, която падна в косата на Фейт.

Скоро гърчовете на момичето утихнаха и тя изгуби съзнание. Тогава силите изоставиха окончателно Ейвъри; тя се облегна на стоманената операционна маса, но дори и така не можа да се задържи на крака; спусна се на колене, покри лицето си с длани и зарида.

— Бизнесмен — обади се меко Тан’елкот, — моля ви… Ейвъри, не плачете.

Огромните му топли длани легнаха върху рамене ѝ и с лекота я откъснаха от пода; той я отнесе до единствения стол в залата, положи я върху него и коленичи до нея.

— Моля ви, Ейвъри — промърмори той, прегръщайки я с ръка. — В мен има достатъчно от… Карл, за да не мога да понеса сълзите ви…

— Какво става с мен? — промълви Ейвъри през покрилите лицето ѝ длани. — Това не съм аз. Не разбирам какво се случва с мен…

— Когато настъпва любовта, разумът отстъпва — рече той нежно. — Не е нещо необичайно да открием труповете на илюзиите си върху този вид полесражение.

— Няма да ти позволя да я нараниш — каза Ейвъри. Тя отпусна ръце и погледна гиганта в лицето. — Можеш да ме убиеш. Но докато съм жива, ще направя всичко, за да те спра.

— Разбирам. Но и вие ме разберете. — Тан’елкот се изправи и се приближи към операционната маса. Ръката му увисна на инч над косата на Фейт, сякаш се боеше да я докосне.

— Същото чувство, което изпитвате към това дете, аз изпитвам към всяко от моите Деца — рече той. — А те са милиони, Бизнесмен. Всяко от тях ми е неописуемо скъпо. Сънищата им са пълни с ехото от тяхното бъдеще. И това ехо са писъци.

Той се обърна към нея и призоваващо разпери ръце.

— Какво не бихте направили вие, за да защитите внучката си? Какво не бих направил аз, за да защитя моите Деца?

— Няма да ти позволя да я нараниш — повтори Ейвъри.

Погледът на бившия император потрепна за миг, сякаш вниманието му беше привлечено от движение зад стъклото. Лицето му се сгърчи в бърз, почти недоловим спазъм, изразяващ омраза, отвращение и — колкото и да беше странно — страх.

Ейвъри потрепери, внезапно смразена до костите. Дори не искаше да знае какво би могло да уплаши Тан’елкот.

— Не съм аз този — промълви той бавно, — който иска да я нарани, Бизнесмен.

Тя проследи погледа му колебливо, боейки се от онова, което ще види.

Притиснат към стъклото, с омекнало от хищнически копнеж лице като клошар пред витрината на бакалия, от другата страна на прозореца стоеше Артуро Колбърг.

6.

— Колко дълго ще стои той там? — попита тихо Ейвъри.

Колбърг стоеше, безмълвно притиснал лице към стъклото, вече от часове — Ейвъри не можеше да каже точно колко. Тя се разхождаше напред-назад, обхванала раменете си с ръце, за да успокои треперенето, макар че в помещението не беше студено.

Тан’елкот седеше на стола, обърнал гръб на прозореца, и разглеждаше съсредоточено Фейт.

— Невъзможно е да се предскаже — отговори той дистанцирано и равнодушно. — Понякога стои пет минути. Веднъж вися почти цял ден. Работник Колбърг идва и си отива според собствените си желания. Какви са желанията му — това не само че е невъзможно да се узнае, но и е отблъскващо да се гадае на тази тема.

— Постигаш ли някакъв напредък?

Той поклати глава.

— Не. Разчитах да открия връзка веднага, щом установя контакт със съзнанието ѝ, но не се получи. Предполагам, че травмата, предизвикана от убийството на майка ѝ, я е накарала да се огради със стена от тази част на съзнанието си. Подобна дисоциативна реакция понякога довежда до разделяне на личността на части.

— Ти си знаел — каза тя. — Знаел си за убийството предварително.

— Ако си спомняте, се опитах да ви предупредя.

— А опита ли се да предупредиш нея? Опита ли се да кажеш на нея?

— Тя и Каин разбираха какво рискуват — каза той, после добави по-тихо, с горчивина: — Може би по-добре, отколкото самият аз…

— Какво ще стане, ако не успееш да намериш връзка?

— Както и обясних, единственият начин да се защити това дете, е да се направи полезно за тварта, която някога беше Колбърг. Ако се провалим в това, ние самите също ще се окажем излишни. Изходът от такава ситуация е летален, Бизнесмен.

— Има и по-лоши неща от смъртта — отбеляза Ейвъри.

— Наистина — съгласи се той. — И с някои от тях вероятно ще се запознаете лично. Вече споменах за някои от начините, по които Колбърг прекарва свободното си време.

Ейвъри погледна през стъклото към празните гладни очи и отново потрепери.

— Има ли нещо друго, което можем да направим?

Тан’елкот унило сви рамене.

— Мога единствено да проверявам резонансите, способни теоретически да поддържат връзката ѝ с реката. Може да се каже, че търся връзка, но нали разбирате, че съзнанието — дори съзнанието на едно дете — е, метафорично казано, доста обширно място.

Ейвъри кимна към Колбърг.

— А той разбира ли това?

— Не мога да кажа какво разбира и какво — не.

— В него не е останало нищо човешко — рече тя.

— В него всичко е дълбоко човешко — възрази Тан’елкот. — Той е продукт на концентриране и дестилиране на човешката природа, въплътената същност на човечеството. Предполагам, че искахте да кажете, че вече не е човек.

— Намеквате, че е нещо повече от човек?

— Напротив. Той е нещо значително по-малко.

Ейвъри поразмишлява над тези думи и накрая каза:

— А какво ще стане, когато намериш връзката?

Тан’елкот извърна поглед от лицето на спящото момиче и въздъхна.

— Това поне не е тайна. Животът — самото съществуване — е структура на Потока; всичко, независимо дали е живо, или не, е структура от изначалната енергия на Вселената. Ние възприемаме всяко нещо отделно, защото така сме научени. Но в края на краищата всичко, което съществува, е само бримка в плетката, която представлява Вселената.

Гласът на Тан’елкот стана педантичен и сух, но лицето му помрачня още повече.

— Може да се каже, че Чамбарая е само малка бримка от вселенското съзнание, което елфите наричат Т’налдион. С помощта на Фейт Бордът на директорите иска да плъзне корпоративните си пръсти в тази бримка, да я разплете и да я заплете отново по свой собствен образ и подобие.

Ейвъри поклати глава неразбиращо. Лицето на Тан’елкот беше мрачно като отворен гроб.

— Те ще превърнат Отвъдие в свят, подобен на вашия.

— И това е всичко? — попита Ейвъри, мръщейки се. — Звучиш така, сякаш ще е някаква катастрофа.

— Това ще бъде Армагедон в немислими мащаби; геноцид, за който Сталин не би могъл и да си мечтае.

— Унищожаването на магията не ми изглежда нещо чак толкова страшно.

— Бизнесмен — каза търпеливо Тан’елкот, — вие не разбирате. Магията не е унищожена на Земята; тя е функция на Потока, който е енергията на самото битие. Но може да се промени формата, в която се проявява. И точно това е било направено. Някога на Земята ги е имало същите магически същества, които ги има и в Отвъдие: дракони, морски змейове и сирени, птици рух, джинове, първородни, каменари и останалите. Но подобни създания се нуждаят от по-високи енергийни нива на определени честоти на Потока, отколкото хората; докато неговата структура на Земята се е разпадала, тези същества не просто са загивали — самите им кости са губели целостта си. Те са се разтворили във фоновия Поток на вашата Вселена.

— Искаш да кажеш, че магията работи и на Земята? — попита скептично Ейвъри.

— Магията „работи“, както се изразихте, навсякъде. Но формата, в която се проявява тук, е някакво местно отклонение; законите на физиката на тази планета и в околното космическо пространство са променени по такъв начин, че да спомагат за хегемонията на човешката раса.

— И какво лошо има в това?

— Не съм казал, че това е лошо. Ние не спорим за моралната страна на нещата. В моя стремеж да защитя своите Деца аз готвех подобна съдба и за моя собствен свят. Но това е неестествено. То е причината за уродливото изкривяване на човешката природа, което виждаме около себе си, и за обществото, в което се заставяте да съществувате.

— Но на Земята не е чак толкова лошо…

— Откъде знаете? — подхвърли жлъчно Тан’елкот. — Вие само през последните няколко дни сте се сблъсквали с реалностите на живота на Земята. Харесва ли ви? — Той посочи през прозореца, зад който Колбърг открито потриваше слабините си, притиснал буза към стъклото и полуотворил уста. Ейвъри потрепна и извърна поглед. Тя обхвана още по-здраво раменете си с ръце.

— Не разбирам. Щом толкова мразиш нещата, които правят, защо им помагаш?

— Помагам не на тях! — Внезапно той скочи на крака и се извиси над нея, размахвайки огромния си юмрук. — Помагам на теб. Помагам на Фейт. Аз… — Яростта му посърна толкова бързо, колкото и се беше разярила. Той разпери пръсти и отпусна ръка до бедрото си. — Опитвам се да се върна у дома.

От другата страна на прозореца Колбърг дишаше тежко като уморено куче.

— Е, добре — каза Ейвъри най-накрая. — Опасявам се, че не ти е провървяло.

— Какво имате предвид?

Тя поклати глава.

— Ти си типичен мъж, Професионалист. Затова и не можеш да намериш тази твоя „връзка“.

— Не разбирам.

— Естествено, че не разбираш. Нали ти казвам — ти си мъж. Мислиш си, че момичето е било свързано с реката. А това не е така. Фейт ми го каза, когато летяхме към Бостън първия път, веднага след като я взех. Тя беше абсолютно ясна по този въпрос. Връзката ѝ никога не е била с реката. А с майка ѝ.

— С майка ѝ?…

— С вече мъртвата ѝ майка.

Тан’елкот присви очи.

— Какъв глупак съм — промърмори той, като отново седна на стола до Фейт и се зае да се взира в нея с подновена енергия. — Сила… — промърмори той. — Всичко, което ми трябва, е използваем източник на сила…

— Какво правиш? Тя е мъртва, Тан’елкот. Няма връзка.

— Мъртва е, да, но структурата на нейното съзнание се е запазила по същия начин, по който съзнанието на сина ти живее в мен. Тази структура е била хваната в капан в момента на смъртта ѝ. Тя е безсилна, разбира се, но само докато няма тяло, което да командва. Нещо като записана на диск компютърна програма: информационна структура, на която ѝ трябва само терминал, който да я стартира, и източник на сила, който да я активира.

— Каква сила?

От вратата зад гърба ѝ с бездушно стържене Колбърг изрече:

— Моята сила.

Четиринайсет

Докато бродеше по света, уродливият рицар се озова в една тъмна и непроходима гора. И там всички пътеки водеха към смъртта.

Уродливият рицар не губеше надежда; обръщаше се към различни водачи за помощ и напътствия. Първият му водач беше Младежката мечта. По-късно се обърна към Приятелството, после към Дълга и накрая към Здравия разум, но всички те го объркваха все повече и повече.

Накрая уродливият рицар се отказа и просто седна на пътеката.

И досега щеше да си седи там, ако лицето му не беше докоснато от вятъра, който носеше със себе си аромата на степни простори, безкрайни небеса, ясно слънце, снегове и високи планини.

Това бе вятърът, вдигнат от крилете на тъмния ангел.

1.

Няколко дни преди Фестивала на Възнесението едно ново съобщение взриви като ядрена бомба мрежата. Актьорите в Анхана бяха станали свидетели на пристигането на делегация на Манастирите, антураж от десетки служители, слуги и тежко въоръжени монаси със стоманените очи на бойни ветерани. Делегацията беше посрещната на пристанището на Индустриалния парк от почетна стража, подходяща за васални крале, и от целия военен оркестър; посрещачите организираха огромен парад, процесия, която обгради една-единствена талига, теглена от четири гърбави вола.

Оркестърът беше засвирил тържествената песен „Божие правосъдие“, химн на Църквата на Любимите деца на Ма’елкот. Парадът пое на север по Пътя на измамниците, най-широкия булевард на Индустриалния парк, мина през Къта на занаятчиите, после сви на юг по Пътя на благородниците, покрай временните барикади, които запечатваха димящите руини на Града на пришълците, по възстановения Мост на рицарите към Стария град и се върна отново на Пътя на благородниците, навлизайки в Стария град, преди отново да свие на изток по Пътя на боговете, най-голямата главна пътна артерия.

През цялото време той бе посрещан от ликуващи, подигравателни, дюдюкащи тълпи, привличани от гръмката музика и триумфалните викове на глашатаите, предшестващи парада, които гръмогласно оповестяваха залавянето на Врага Божи.

Върху талигата беше изградена висока платформа; на платформата стоеше окован среден на ръст, доста обикновен на вид мъж с тъмна коса и рунтава черна брада. До полунощ почти всички на Земята бяха научили новината.

Каин беше жив.

2.

Негово Сияйно Светейшество Тоа Сител, Патриарх на Анхана и верен Наместник на Империята, се облегна на студения каменен перваз на прозореца и се загледа към северния край на Пътя на боговете. Слънцето клонеше към залез и в сенчестата стая бе започнало да захладнява. Есенната охра едва докосваше върха на Стената на Сен-Даналин, но позлатените кули на съседния Храм на Катеризи сияеха като огньове; блясъкът им накара Тоа Сител да заслони очите си с длан.

От време на време поривите на вятъра донасяха до прозореца кълба дим от сградите, които все още тлееха в Града на пришълците. Патриархът мразеше пушека. Имаше чувството, че той се кълби в главата му, задушавайки мислите му. А битката под руините на Града на пришълците продължаваше.

Дори самата мисъл за това предизвикваше у него гадене. Напоследък имаше доста проблеми със стомаха и главата, сякаш се беше слял с града, който управляваше, и този сблъсък пораждаше треска. Чувстваше остро, дори болезнено продължаващата в момента битка в пещерите под града — може би дори под самия дворец. Сраженията, които войската бе започнала да нарича Пещерната война, продължаваха вече няколко дни, но той все още не можеше да свикне с тях. Самата земя му се струваше нестабилна, временна, опасно крехка, сякаш всеки момент можеше да се продъни, и той щеше да пада, да пада, да пада…

Затова вече не излизаше от двореца.

Долу, на Пътя на боговете, който беше толкова широк, че приличаше на площад, се тълпяха гражданите на Анхана, рамо до рамо, облечени във фестивални цветове; вълнист килим от безброй глави, шапки и коси, който от това разстояние и височина изглеждаше почти равен. Все още нямаше никаква следа от триумфалната процесия, която откарваше Каин в донжона — но ухото на Патриарха долови далечните ритми на „Божие правосъдие“ и той си позволи да се усмихне леко; усмивка, смразяваща като камъка, на който се беше облегнал.

Застанал на три крачки зад лявото рамо на Тоа Сител, Негова Светлост почитаемият Тоа В’Лич, Херцог на обществения ред, се прокашля в юмрука си.

— Присъедини се към мен, В’Лич — рече без официалности Тоа Сител. — Той ще пристигне скоро. Не искаш ли да гледаш?

— Ако не сте против, Сиятелство…

— Не съм. Ела.

Тоа В’Лич наведе глава и тайничко избърса с ръкав потта от челото си; Патриархът се престори, че не го вижда. Когато Херцогът се приближи до прозореца, Патриархът долови миризмата му — киселата, леко гранива миризма на пот и клозет, която се промъкваше през аромата на скъпия му парфюм. Тоа В’Лич пое небрежно подадената ръка на Патриарха; пръстите на Херцога бяха лепкави, студени като сурово месо, извадено от натрошения лед в месарницата, и лекичко трепереха.

Докато Херцогът поднасяше сухите си устни към ръката на господаря си, Патриархът се взираше в празното пространство над кулите на Анхана.

— Следващата десетница ще се навършат седем години, откакто стоях до същия този прозорец заедно с граф Бърн — превърнал се скоро след това в Светец — започна да размишлява на глас той. — Тогава двамата също очаквахме да видим появата на Каин по Пътя на боговете. И тогава смятахме, че сме го заловили, оковали, обезвредили.

Патриархът улови брадичката на Херцога и я повдигна така, че очите им да се срещнат.

— И тогава — продължи той, — твърде късно разбрахме, че сме грешали.

Тоа В’Лич преглътна.

— Не знам какво имате предвид, Светейшество.

— Естествено, че разбираш. Не бъди глупак. — Патриархът въздъхна. — Знам, че някога смяташе Каин за свой приятел — дори стигна дотам, че му приписваш своето издигане. Знам, че ще си склонен да му помогнеш. И ти го казвам направо, Тоа В’Лич: тази ти склонност ще ти струва живота.

— Сиятелство…

Патриархът отхвърли с жест възражението му; Тоа В’Лич не можеше да каже нищо интересно по въпроса.

— Как върви разчистването?

Херцогът си пое дълбоко дъх, за да събере мислите си.

— По-добре, Ваше Сиятелство, но все още твърде бавно. Владеем терена на Града на пришълците — от Брега на простолюдието до северните коптори. Мисля, че до една десетница всички ще са заключени долу.

— Толкова дълго? — промърмори Патриархът. — Фестивалът на възнесението приближава, Тоа В’Лич. Ситуацията трябва да бъде овладяна.

— Пещерите са виновни — камъкът отрязва Потока — напомни му Херцогът. — Магьосниците страдат от недостиг на грифонови камъни. Не стига, че изпращаме долу мъжете да се бият без магическа подкрепа срещу огрета и тролове, но каменари? Никой не може да се бие срещу каменарите в онези пещери, Ваше Сиятелство. Не и без грифонови камъни. Това е равно на самоубийство.

— Нали разбираш, че неуспехът ти да арестуваш Киърандел е основен проблем сега? Тя ти беше любовница някога; когато ти наредих да ми я доведеш, ти се върна с празни ръце…

Херцогът настръхна.

— При всичката магия, която шибаняците хвърлиха срещу нас? — сопна му се той, преминавайки към нецензурния език от предишния си живот. — Наложи се да отстъпим. Трябваше да видите с какви лайна ни засипаха — като проклетия Ма’елкот, простете за богохулството. Още колко войници искате да изгубите?

— Не ме интересуват подробностите от съпротивата им. Половината от Патрула в Града на пришълците са бивши Поданици на Кант; трябваше да сте по-добре подготвени.

— Тя няма къде да избяга. Или ще се предаде заедно с останалите, или ще умре.

— Въпреки това. Успехите ти в борбата с бившите ти… съратници… далеч не са впечатляващи, В’Лич. Не можем да си позволим подобни, ммм, грешки… когато си имаме работа с Каин.

— Няма да има — обеща мрачно Херцогът.

— Разбрах, че вече си уредил отделна килия за него.

Тоа В’Лич се напрегна, сякаш очакваше удар.

— Да.

— Може би имаш обяснение за това, което да опровергае страховете ми…?

— Не е ли очевидно?

Патриархът си позволи още една тънка хладна усмивка.

— Смятам, че има няколко противоречащи си очевидни обяснения. Любопитен съм кое от тях ще избереш.

— Той е сакат — отвърна просто Херцогът. — Бърн заби Косал в гръбначния му стълб. Ямата е пълна с всякаква улична сган. Няма да издържи и ден там долу, може би дори час — всички ще искат да бъдат Човекът, който уби Каин. Да не споменавам, че повечето от тях са заплашени от екзекуция по — ммм, вие бихте ги определили като съмнителни — обвинения в каинизъм. Не мисля, че някой ще се застъпи за него.

— Разбирам — отвърна Патриархът. — Значи единствената ти грижа е да оцелее до екзекуцията си.

Тоа В’Лич се обърна към прозореца, поглеждайки към широкия път под двореца.

— Да — отвърна бавно той. — Не е лесно да го призная, знаете ли? Но сега имам длъжност, имам отговорности. Обичам този човек като брат, но всеки път, когато се появи в града, ние се оказваме въвлечени в шибана война.

Патриархът улови аления проблясък на алебарда под следобедното слънце и видя как парадът се появява иззад ъгъла откъм Пътя на измамниците и започва триумфалния си марш по Пътя на боговете. Едва успя да различи увисналата на решетката в талигата фигура.

— Да — промърмори той и облиза устните си, които бяха станали сухи, напукани и горещи. — Да, така е.

3.

Имперският донжон на Анхана бе създаден като последна линия на отбраната на речните пирати, които бяха основали града преди повече от хиляда години. В онези дни бъдещата Анхана представляваше просто обикновена каменна крепост и групичка колиби, заобиколени от дървена ограда в западния край на острова, който по-късно щеше да бъде наречен Стария град.

Във варовиковите пластове под крепостта, които бяха геоложка основа на местността, имаше естествено образувана пукнатина. Тя преминаваше дълбоко под речното легло, навлизайки в триизмерен лабиринт от пещери и проходи, включително вертикален кладенец към втора река, която течеше под земята, успоредно на руслото на Великия Чамбайген. Пукнатината получи сатиричното наименование донжон, в смисъл на укрепление; тя бе използвана като маршрут за бягство, когато намиращата се над нея крепост попаднеше в обсада.

Донжонът започна да се използва като граждански затвор на Анхана едва стотина години след Освобождението, когато градът се изправи срещу армиите на Панчасел Злополучния и неговите съюзници нехора и осигури господството си над околните земи. По онова време пиратските главатари от Анхана бяха започнали да се наричат крале; кралете непрекъснато се нуждаят от сигурни места, където да държат онези свои врагове, които не могат просто така да бъдат убити.

Донжонът беше място на дълбоки сенки и застоял въздух, пропит с влага и застояли изпарения от охтичави дробове, изкарани през уста, пълна с развалени зъби.

Ямата представляваше голяма естествена пещера, допълнително разширена и променена през годините, първоначално грубо, от неопитни човешки инженери, а по-късно, с невероятни умения, от групи осъдени каменари. На сутринта, когато Хари Майкълсън, известен някога като Каин, бе свален по стъпалата от Съдебната палата, Ямата вече беше широка цели четиридесет метра, опасана от издатина, образуваща естествен балкон, която се издигаше на десетина метра над пода. За да се спускат новите затворници към дъното на Ямата, от балкона слизаше една-единствена стълба. Дневните порции на затворниците се спускаха на ръка в евтини плетени кошници и се ядяха без каквито и да е прибори.

Новите допълнения включваха решетката от дървени мостчета над Ямата, на същата височина като балкона, които висяха на железни вериги от сводестия каменен таван. На веригите бяха окачени и пет огромни месингови лампи — всяка с размерите на вана, с фитил, дебел колкото човешка ръка, — които осигуряваха непрекъснато осветление. Те горяха без прекъсване, като при нужда маслото и фитилите им се сменяха от въоръжените с арбалети стражи, които обикаляха по мостчетата.

Тъмнината беше лукс в Ямата.

В изминалите години Ямата бе служила като временен пункт за задържане, каменна кошара за затворниците, които очакваха съд, и осъдените, които чакаха прехвърляне в пограничните гарнизони, в пустинните мини или на галерите на анханския флот, който се намираше в пристанищния град Терана.

Сега нещата бяха различни.

В навечерието на Деня на свети Бърн — преди по-малко от два месеца — армията и жандармерията започнаха системни масови арести на каинисти и техни поддръжници. За задържането им бяха подготвени терени извън донжона, но те скоро се запълниха особено с най-различни нечовеци, които изискваха специални клетки: огрета, тролове, дървесни духчета и каменари, всеки от които представляваше специфична трудност. Огретата, както и троловете, бяха хищници, огромни и невероятно силни, както и природно въоръжени с огромни извити бивни и стоманено твърди нокти; дървесните духчета бяха дребни, не по-големи от птица, и не само можеха да летят, но и притежаваха вродената магьосническа способност да използват Наметалото, което ги правеше практически невидими; каменарите можеха да променят формите на камъните, метала и земята с голи ръце. Естествено, не всички от тези нечовеци бяха истински Последователи на Каин, но Империята и Църквата предпочитаха да предотвратят присъединяването им, затова решиха да екзекутират всички на масово аутодафе, планирано от Патриарха по време на празненствата по случай седмия Фестивал на Възнесението на Ма’елкот.

Кулминацията на фестивала — грандиозният финал на най-величествения фестивал, апогеят на празненствата по случай седмата годишнина от трансфигурацията на Ма’елкот от смъртен бог в истинско Възнесено божество — щеше да е изгарянето на клада на Врага Божи: самия Принц на Хаоса.

Сега Ямата бе препълнена с не чак толкова проблемни улични отрепки: хора, първородни и огрило. От тях също не всички бяха каинисти; напротив, повечето бяха просто улична измет, бандити и дребни престъпници, които се залавяха лесно и така полицаите демонстрираха пред Църквата, че съвестно изпълняват задълженията си.

Ямата можеше да побере четиристотин затворници в сравнителен комфорт; шестстотин или седемстотин щяха да я препълнят опасно. В деня, когато сваляха гореспоменатия Принц на Хаоса по дългото право стълбище, изсечено в скалата под Съдебната палата, което бе единственият изход от донжона, близо хиляда и петстотин души бяха натъпкани в кипящия котел от плът. Никой не можеше да седи, стои или лежи, без да докосва друго живо същество. Докосването, което в студения външен свят би послужило като утеха, се превръщаше в истински кошмар в каменната чаша, чиито стени постоянно бяха покрити с влага от непрекъснатото дишане; в Ямата беше топло и влажно като в нечия уста.

Единственият източник на прясна вода в Ямата бяха три канавки с ширина на човешка длан, прокопани в каменния под. Те започваха от един и същ извор в стената и се сливаха отново в отсрещната стена, където се изпразваха. Тези канавки служеха и за клоака на Ямата.

Политиката в Ямата беше проста: най-здравите, най-силните, най-привилегированите затворници лежаха най-близо до извора. От него до отходния край се забелязваше строга географска йерархия на подчинението, като най-далеч се разполагаха онези, които заради слабостта и плахостта си бяха принуди да пият замърсената с урина и фекалии отпадъчна вода, която се стичаше от по-щастливите части на четиридесетметровия поток.

Хари Майкълсън щеше да бъде затворен в килия в един от коридорите, които се разпростираха във всички посоки от балкона на Ямата като спици на криво колело. Завързан за носилката, неспособен да помръдне, той лежеше безмълвно, като дори не извръщаше глава, за да види накъде го носят; не за пръв път се озоваваше тук и помнеше много добре как изглежда мястото. Миризмата му подсказваше всичко, което би пожелал да узнае.

Пазачите на донжона го понесоха бързо по балкона, но появата му не остана незабелязана. Ямата утихна, докато стотици очи проследяваха движението им; чуваше се единствено звукът от дишането на тълпата и бълбукането на водата в каменните канавки.

От месеци слуховете за появата на Врага Божи се разпространяваха шепнешком от уста на уста по сумрачните улични ъгли, покрай огнищата и в мрачните кръчми. Очакваше се завръщането и на Възнесения Ма’елкот и двамата щяха да се срещнат за една последна битка по обяд в седмия Ден на възнесението, точно като първия им сблъсък. Разпространяваха се и други слухове: че Каин е просто човек, също като Ма’елкот, и че тази „последна битка“ в Деня на възнесението щеше да е просто пантомима за лековерните маси, притча за сблъсъка на Доброто и Злото, изиграна от наети от Църквата мимове; тези слухове бяха широко отхвърляни като каинистка пропаганда.

В последно време се бяха появили и други слухове, за залавянето на Каин от героичния монах Рейт от Анхана. Твърдеше се, че Рейт се обърнал към духа на свети Бърн, за да го подкрепи в битката срещу Принца на Хаоса и неговата курва наложница, Кралицата на актирите, някога известна като Палас Рил. Тази епична битка се провела по върховете на далечната планина Божиите зъби: легионите на актирите атакували с оръжия от светлина и пламъци, срещу които малкият отряд от монаси, воден от младия Рейт, можел да използва единствено целеустремеността си, чистите си сърца и вярата в справедливостта на Ма’елкот.

Говореше се, че Кралицата на актирите е била убита в битката от самия Рейт, също както Джерет Богоубиеца бил посечен от Джанто Основателя при Пиричант; говореше се, че докосването на ръката на Рейт отново отворило раната, нанесена на Врага Божи от Свещения удар, затова Каин, който пристигаше в Анхана, вече беше просто един сакат човек. Говореше се, че самият Патриарх обмисля обявяването на Рейт за светец.

Сред стотиците очи, които следяха придвижването на носилката по балкона, бяха и онези на бившия член на дипломатическата делегация на Манастирите в Безкрайния двор — т’Пас от Нарнен Хил, някогашен вицепосланик на Деймън от Джантоген Блъф. Т’Пас беше едра жена с обикновено, странно неподвижно лице, което имаше едновременно безумно и съзерцателно изражение.

Тя бе сред първите арестувани каинисти, в самото посолство, в Деня на свети Бърн. Само няколко дни по-късно всички арестувани монаси бяха официално освободени; изискваше го статутът им на дипломатически делегати от суверенна страна. От страна на Църквата нямаше никакви възражения; нито тя, нито Империята възнамеряваха да задържат монасите в затвора толкова дълго, че да предизвикат реакцията на Манастирите.

Но т’Пас отказа да напусне донжона. Когато гражданските власти, уплашени от конфликт с Манастирите, заплашиха да я изхвърлят насила, тя подаде оставка, без да излиза от Ямата. Щеше да се откаже и от поданството си, ако Посланик Деймън не я беше убедил, че Манастирите няма да положат специални усилия да я освобождават, след като вече не заема дипломатически пост.

— Ако говоренето на истината е престъпление, значи завинаги ще си остана престъпник — заяви тя. Сега, докато гледаше придвижването на Каин в носилката му, тя изглеждаше като изсечена от същата груба скала като донжона.

Първите думи, които нарушиха тишината, бяха промърморени от нечия неизвестна уста:

— Той изглежда толкова безпомощен…

После се обади друг глас:

— Може пък да не е той. — Вероятно беше каинист, съдейки по обнадеждения му тон. — Не е, а? Не може да е той, нали?

— Той е. — Гласът на т’Пас прозвуча безстрастно. — Видях Каин на церемонията по Отказа след битката при Серано.

— Но това е било преди, колко, двайсет години — възрази някой и т’Пас отвърна с леко поклащане на главата си.

— Не съм сбъркала.

Един едър млад огрило се ухили през бивните си.

— Направо ви сритва цялата теология отзад, нали? — попита той, докато оглеждаше зловещо извития си боен нокът. Откъм малката му групичка подлизурковци се разнесе кискане.

— Каинизмът не е теология, Орбек — отвърна т’Пас с обичайното си вежливо спокойствие. — Това е философия.

— Наричате фъшкията сандвич, но вкусът си остава лайнян, ъхъ?

— Прекланям се пред твоя опит, що се отнася до аромата на фъшкиите — отвърна т’Пас.

Младият огрило прие думите ѝ с широка усмивка и кимане на главата.

— Да, хубаво — отвърна той приятелски. — Но някой ден тази твоя уста ще ти вземе главата, ъхъ?

— На твое разположение съм. — Т’Пас го гледаше спокойно, докато най-накрая той повдигна рамене, засмя се и ѝ обърна гръб; започна да разбутва наблъсканите затворници, следван по петите от подлизурковците си.

След като той се махна, т’Пас отново се върна към разговора, който бе прекъснат от появата на Каин. Събеседникът ѝ бе един широкоплещест фей, доста висок за расата си, който беше седнал край една от канавките. Едното му бедро беше странно издуто, сякаш в него растеше нещо злокачествено, а пищялът на другия му крак беше издут на буца под коляното като зле зараснало старо счупване.

Той притисна колене към гърдите си и погледна към бившия вицепосланик с големите си златисти очи. Отвесните им тесни зеници се бяха разширили в сумрака на Ямата. Въпреки очите, въпреки гъстата платинена коса, която стигаше до първата става на пръстите му, той не изглеждаше съвсем като елф; лицето му беше набръчкано от възрастта и тежкия живот и той изглеждаше почти като човек — като мъж, който бързо приближаваше петдесетия си рожден ден.

— Защо се заяждаш така? — попита елфът, който приличаше на човек. — Какво печелиш от това?

— Желанията ми не са твоя грижа, освен ако не съвпадат с твоите и не им противоречат — отряза го тя; после сви рамене и се настани до него. Снижи глас и приближи главата си до неговата, за да могат да разговарят тихо в непрестанния шум от гласове около тях. — Поне такава е догмата. Всъщност обичам да се заяждам. Това е вербална проява на превъзходство; може да си забелязал, че съм интелектуална хулиганка.

— Нима има догма? Каинистка догма? — попита мъжът елф. — Как може да съществува каинистка догма?

— Догма в смисъл общоприети идеи, върху които се основават нашите разсъждения. Но ти се отклоняваш от темата, Делиан. Разговаряхме за онова, което искаш ти.

— Знам. — Делиан въздъхна. — Точно това е проблемът.

— Не може да не искаш нещо…

— Искам много неща. — Той повдигна едното си рамо и го отпусна отново. — Искам брат ми да е жив. Искам баща ми да е жив. Искам…

Тя го спря с вдигане на ръката.

— Не можеш да върнеш звъна в камбаната, Делиан.

— Да — отвърна той. — Това съм го чувал.

— Въпросът е не какво се надяваш, че може да стане, а какво искаш да се случи по различен начин. Кажи ми какво искаш да направиш.

Той притисна лице към коленете си.

— Няма значение какво искам — рече той с приглушен от коленете глас. — Губиш си времето с мен, т’Пас. Ако питаш умиращ човек какво иска, той ще отвърне, че иска да живее. Ти казваш: „О, съжалявам. Какъв е вторият ти избор?“ — Делиан леко завъртя глава, сякаш бършеше очите си в панталона. — Аз просто седя тук и чакам да умра.

— Всички можем да седим и да чакаме да умрем още от деня на нашето раждане. Онези от нас, които искат да го правят, избират да зададат — и да отговорят — онези два въпроса, които определят всяко разумно същество: Какво искам? и Какво ще направя, за да го получа? Които всъщност са двете половини на един въпрос: Каква е волята ми? Каин ни учи, че отговорът винаги може да бъде открит в собствения ни опит; животът ни изгражда структурата на въпроса, а правилно формулираният въпрос съдържа в себе си отговора.

— Искам да ме оставиш на мира, т’Пас — рече Делиан, притиснал устни към коленете си, сякаш искаше да загризе собствената си плът. — Не мога… да говоря за това сега. Моля те.

Тя се изправи и сви устни; после кимна.

— Може да се върнем на тази тема по-късно, когато се почувстваш по-добре.

— Да — отвърна Делиан. — Може би по-късно.

По тона му т’Пас се досети, че той не вярваше тя да остане жива толкова дълго.

4.

Делиан повдигна глава, докато т’Пас се отдалечаваше, подбирайки внимателно свободните места, на които да стъпи. Широкият ѝ гръб бе изпънат, раменете изглеждаха като изсечени от камък. Повечето от затворниците в Ямата прекарваха дните си в лежане; той продължи да я следи с поглед, докато тя не намери място, където да приклекне — сред групичка другари каинисти под една от висящите лампи.

Делиан се бе прехвърлил в нея първия път, когато се бяха запознали, малко след като един от пазачите на донжона го бе избутал надолу по стълбището с тъпия край на обкованата си с желязо тояга. Прехвърлянето му бе показало повече, отколкото би искал да научи за нея.

Той научи какво е да си момиче с обикновено плоско лице, тийнейджърка със здраво, нормално функциониращо тяло с грациозността на чук, но прокълната с чувствителна натура и остър ум. Научи какво е усещането да прогонва мъжете с острия си език, преди дори да потърси искрицата интерес в очите им. Преди да бъде наранена от липсата ѝ.

Научи какво е усещането да се обърне към Манастирите, защото вярва, че те представляват различен свят, благодатна реалност, в която умът се цени повече от красотата, а знанията повече от ласкателствата — и как остарява бавно на нисш дипломатически пост, докато по-нищожни, по-глупави умове, но владеещи до съвършенство изкуството на лицемерието и притежаващи по-атрактивни тела получават повишение и почести, които би трябвало да се полагат на нея.

Научи какво е усещането да посветиш целия си живот на Бъдещето на Човечеството и твърде късно да разбереш колко го презираш.

Каинизмът бе задоволил нуждите, които тя не подозираше, че притежава. Като философия той бе елитистичен, радикално индивидуалистичен; такава умна жена като нея, която се беше разочаровала от почти всички форми на общества, с които се беше сблъсквала, нямаше как да му устои. Каинизмът може и да беше чиста философия, както тя не спираше да повтаря на всички в Ямата — но за нея той бе и теология.

Т’Пас се нуждаеше от него.

Скоро след като тя започна да му разяснява каинистката философия, той ѝ зададе най-очевидния въпрос:

— А ако всички се държат по този начин? А ако всички просто започнат да измислят правила в движение?

Т’Пас само поклати тъжно глава.

— А ако всички можеха да изстрелват мълнии от задниците си? — отвърна тя. — Това е подвеждащ въпрос; малцина са способни да се държат по този начин. Все едно питаш: а ако всички имат идеален слух? Или ярко въображение? Способността за лична свобода е рядък талант. Талантите съществуват, за да бъдат развивани и прилагани. Ние не искаме от овцете да бъдат вълци; ние, вълците, не искаме от самите нас да бъдем овце. Овцете могат да създадат такива правила, които им подхождат — но ще е глупаво да очакват от вълците да ги спазват.

И в името на това евангелие на свободата тя бе останала в затвора; и щеше да отиде на смърт в името на правдивия живот. Това, предполагаше Делиан, бе единственият начин да се почувства специална.

Той потопи пръстите си в мръсната вода, която се стичаше в канавката. Не можеше да обсъжда каинизма с т’Пас; знаеше много добре какво иска и бе направил всичко по силите си, за да го постигне. Резултатът беше — щеше да бъде — неописуемо ужасна смърт в мащаби, каквито този свят не беше виждал досега.

Всеки път, когато Делиан поглеждаше нагоре, той виждаше стаи, пълни с трупове.

И точно тук рухва цялата ти система, т’Пас. В тази стая всички сме покойници. Свободни или роби, герои или жертви — смъртта си остава смърт.

Когато поднесе мокрите си пръсти към устните, той усети миризмата на урина и фекалии, които замърсяваха водата. Изпитваше отчаяна, мъчителна жажда, но не можеше да събере сила, за да се изправи и да си проправи път през тълпата затворници към по-чистата вода, близо до извора. Когато стигнеше дотам, групата Змии — членове на една от бандите на Лабиринта, които бяха окупирали мястото — щяха да го накарат да им се моли на колене за глътка чиста вода. Можеше да стане и по-лошо, умоляването не беше най-неприятното нещо; повечето затворници вече бяха свикнали с него, а Змиите като че ли вече се бяха отегчили от подобни дребни ежедневни унижения.

Нямаше смисъл да се надява на помощ отгоре; пазачите в донжона не се занимаваха със затворниците в Ямата, стига да не се стигаше до открит бунт. Дори убийствата бяха позволени — поне веднъж дневно стълбата се спускаше с потракване надолу и група пазачи с носилка, прикривани от арбалетите на другарите си, се спускаха долу, за да разчистят труповете. Не всички умираха от насилствена смърт — болестите и недохранването бяха основните убийци в Ямата, — но пазачите не се интересуваха от причините за смъртта. Умрял от глад или удушен, трупът си оставаше труп.

През последните няколко дни цената на водата като че ли се беше вдигнала от умоляване към целуване на голи задници; преди около час една отчаяна жена бе направила на един от Змиите орален секс в замяна на глътка вода. Делиан се беше извърнал, отвратен; повече не намери смелост да погледне натам. Не искаше да разбира колко се беше покачила цената.

Отново потопи пръстите си във водата, сякаш се надяваше да попие достатъчно влага през кожата си, за да утоли мъчителната жажда. Струваше му се, че Змиите са идеален пример за каинизъм в действие; те имаха силата да създават свои правила и ето какво бяха направили с нея.

От друга страна — нашепваше в ухото му гласът на невидимата т’Пас, — каинизмът твърди също, че ако избереш, ти можеш да се биеш с тях. Силата не дава права; тук не става дума за права; въпросът е ти какво искаш да направиш.

И какво искаше да направи той? Всички не спираха да го питат, като че ли това имаше някакво значение.

5.

Килията ми се намира в самото начало на единия от коридорите, които тръгват от Ямата. Вътре има лампа, но не мога да я запаля; намира се върху малко писалище, разположено точно срещу леглото ми, а аз нямам сили да довлека мъртвите си крака дотам. Освен това през прозорчето на вратата влиза достатъчно оранжева светлина от големите месингови лампи, които осветяват Ямата — така че мога да виждам по-добре, отколкото би ми се искало.

Преследва ме споменът за моята статуя, която бе направил Тан’елкот, неговия „Давид“. Мога да видя всяка бръчка на шията, тъмните торбички под очите. Премерена, умишлена обида: той бе използвал образа ми като символ на уютното поражение. Бавното падение на един никому ненужен човек.

Ако бях разбрал тогава…

През цялото време той бе разбирал случващото се по-добре от мен.

Бих дал всичко, за да се превърна отново в този ненужен, примирен с поражението си човек.

Онзи образ изобщо не беше обида. А съвет.

„Ти получи повече, отколкото заслужаваше. Бъди признателен и не клати шибаната лодка.“

6.

Денят и нощта нямаха значение в Ямата. От време на време по моста избутваха нови затворници; понякога пазачите се спускаха долу, за да отнесат труповете и онези, които скоро щяха да бъдат трупове. За дълго време единственото значително събитие си оставаше появата на Каин. Оттогава ги бяха хранили няколко пъти, но Делиан установи, че не може да си спомни дали кошниците с храна бяха спускани четири или шест пъти… или два…

Треската му се влоши. През първите няколко дни в Ямата той си мислеше, че се оправя, но единствената причина за това бе, че принудителната неподвижност отчасти бе притъпила умората. Делиан заспиваше, когато повече не можеше да държи очите си отворени, и се събуждаше, когато някой го бутнеше или ритнеше.

Макар да се намираше доста надолу по канала и вече не рискуваше сблъсъци с брутално своенравните Змии, които пазеха извора с чиста вода, той успяваше донякъде да утоли жаждата си; установи, че когато мирише пръстите си, които потапяше в канавката, той можеше да разбере кога течението е сравнително по-чисто, и тогава рискуваше да отпие глътка или две. Знаеше, че така можеше да прихване всякакви болести, от хепатит до холера, но не му пукаше.

През часовете, които използваше за разходка, той слушаше т’Пас и растящата ѝ група каинисти, които просвещаваха останалите затворници или спореха помежду си; различните интерпретации на каинизма бяха почти толкова, колкото бяха и поддръжниците му, но постът на т’Пас като че ли ѝ гарантираше някаква власт; острият ѝ ум беше подкрепен от изключително пронизителен глас и агресивен характер, затова малцина се осмеляваха да спорят с нея.

От време на време тя хвърляше по някой поглед към Делиан в безмълвен опит да получи разрешение отново да се приближи до него; той рядко ѝ отвръщаше. Точно както в този момент — някой възрази, че целите на каинизма са обикновена анархия, и докато му отговаряше, тя гледаше право в Делиан:

— Каинизмът не е нито анархия, нито автархия. Не е липса на управление, а самоуправление.

— Все същото е.

— Може и да изглежда така — допусна спокойно т’Пас, — ако смяташ, че каинизмът поддържа автархията; но не е така. Ние не поддържаме, ние просто описваме. Автархията е обикновен факт. Всеки ден всяко мислещо същество решава кои правила да спазва и кои да наруши. Нашите причини да спазваме или нарушаваме правилата може да са напълно различни, но фактът, че имаме право на избор, е еднакъв за всички. Може би единствената разлика между каинизма и всички останали е това, че ние правим съзнателен избор, вместо да позволим на навика да ни води заедно със стадото. Елкотанската Църква казва: Подчинявайте се. Обичайте се. Грижете се за благото на съседа си. Не лъжете. Не крадете. Не убивайте.

Напълно е възможно един каинист да е вярващ елкотанин и „добър човек“ по стандартите на Църквата — единствената разлика е, че каинистът знае, че има право на избор. Той не се подчинява на Ма’елкот или Църквата Му, а на себе си.

Т’Пас разпери ръце и се усмихна разбиращо на Делиан от другия край на Ямата.

— Може да се каже, че истинският ключ към каинизма е просто проявата на внимание.

7.

Лежа в килията, взирам се в тавана над леглото ми…

Краката ми гният като едноседмичен хамбургер…

Кашлям кръв…

А най-лошото е, че продължавам да чувам оня шибаняк, който плямпа за каинизма.

Не мога да разбера дали точно този шибаняк е мъж или жена, или нещо средно; знам само, че гласът му направо ми изкъртва зъбите. Сред целия шум от Ямата, мърморенето, пъшкането, пърденето и редките писъци този глас реже като нож, но аз съм костта.

Ако има нещо, което да боли повече от рязането на кост с нож, не искам да го знам. Болката е толкова силна, че дори първоначално не я усещаш; всичко изтръпва здраво, поразяваща празнота обхваща нервите ти и превръща цялото ти тяло в желе. Точно това ми причинява оня шибаняк всеки път, когато чуя проклетия глас да напомня на някого, че каинизмът не е теология, а философия.

Мога да му покажа какво е философия; доста ми се е насъбрала — втори ден никой не идва да ми изпразни цукалото.

Боже, как смърди тук.

Не трябва ли след известно време обонянието да претръпва? Преди ми се бе случвало да не надушвам дали съм се изпуснал в чаршафите, когато се събуждах в леглото с рестартирал байпас. Но това място вони на кланица.

Някои от раните по краката ми са гангренясали, покрити със сивкава гной. Голям майтап ще е, ако умра в ръцете на Рейт и Църквата от гангрена, без да дочакам екзекуцията. А може и да не ме убие гангрената, като гледам как кашлям; няколко дни изхвърлях кървави храчки, но сега просто кашлям и нищо не излиза. Предполагам, че съм развил някаква химическа пневмония, след като се надишах на пушека от онзи запалителен прах.

Не ми пука особено всъщност. Това просто означава, че скоро ще умра, и аз нямам нищо против. Откакто убиха Шана, това е единственото, за което мисля.

Но незнайно по каква причина продължавам да живея.

Никак не е трудно човек да се самоубие, дори да е парализиран. В ръцете ми е останала достатъчно сила; никак няма да е трудно да накъсам чаршафите на ивици и да ги заплета в сравнително здраво въже. От вътрешната страна на обкованата с бронз дървена врата, която запечатва килията ми, се виждат дупки на две разсъхнали се дъски, така че опитен катерач може да се хване за тях и да се издърпа достатъчно нагоре, за да прехвърли въжето през прътите на металната решетка на отдушника. След това мога да завържа въжето на шията си, да се издърпам нагоре, затаявайки дъх достатъчно дълго, че да успея да завържа въжето — и след това сигурно ще се задуша толкова бързо, че няма да имам време да размисля.

Но аз няма да го направя. Не мога.

Като че ли просто не мога да се насиля да се предам.

О, почти съм стигнал дотам — мога да лежа тук и да не правя нищо, освен да вдишвам вонята на гниещите рани; мога да се взирам с празен поглед в затворника, който идва да ми смени небутнатата вечеря с нова храна, която също няма да изям; мога да лежа в собствената ми мръсотия и безмилостно да изброявам безкрайните проявления на безполезността на моето съществуване.

Мога да мразя себе си и света, и всичко, което се намира в него.

Но накрая Шана ще си остане мъртва, а аз още ще съм жив, заключен в тази каменна кутия, ще лежа в проклетото легло и ще слушам как оня шибаняк в Ямата плещи за „същността на свободата“.

— Тя се крие в онзи глас, онзи тих вътрешен шепот на непримиримост, който всеки може да чуе, стига да се заслуша внимателно. Това е гласът, който нашепва: „Или по моя начин, или никак.“ Това е гласът на вашия вътрешен Каин: не на самия Каин, а на онази малка част във всеки от нас, която е Каин.

Има ли представа тоя шибаняк какви глупости дрънка?

Тишал, ако моите моливи имат някаква тежест пред теб, убий тоя плямпащ кучи син. Само че първо нека се помъчи малко.

Но въпреки молитвите ми той продължава да говори, а аз не мога да спра да го слушам.

Дори хиляда години да се стараеш, пак не можеш да измислиш по-добър ад.

8.

Когато започнаха виковете, Делиан отвори очи и успя да повдигне болящия си гръб от камъка достатъчно, за да види как пазачите отново спускат кошници с храна. Имаше някакви спомени, че от последното хранене бе минало доста време, и стомахът му потвърди хипотезата му с недоволно ръмжене.

Най-здравите и най-силните от затворниците вече бяха ошушкали кошниците. Делиан остана на пода; изобщо не беше сигурен, че ще успее да се придвижи чак дотам. Скалите на донжона задържаха Потока и влошеното здраве му пречеше да влезе в ментално зрение. Вече не можеше да потиска инфекцията в бедрото си и постоянната болка го изтощаваше повече от измъчващия го глад.

Единствените затворници, които не се бореха за храна, бяха онези, които не можеха да се изправят от слабост, и естествено, Змиите, които охраняваха извора с вода. Тази предприемчива групичка бе открила, че достатъчно затворници са готови да се разделят с дажбата си в замяна на по-чест достъп до чиста вода; Змиите бяха започнали да устройват съревнования между тези доброволци. Онези, които предлагаха най-големите и най-апетитни парчета от кошниците с храна, получаваха най-големи порции вода. За особено големите парчета наденица Змиите дори позволяваха на молителя да се измие — един почти немислим лукс. Те никога не страдаха от липса на нетърпеливи помощници.

Затова сега единственият начин някой да получи повече храна, беше да се бие за нея.

Освен това Делиан се страхуваше, че ако успее да се пребори за някоя друга хапка, преди всичко да бъде разграбено, при завръщането си можеше да открие, че някой е заел мястото му до канавката. Той реши, че смъртта от жажда ще е по-бърза и по-мъчителна, отколкото от глад, затова легна отново на влажния студен камък и затвори очи.

След неизвестно колко време нечий тих глас произнесе името му.

Той отвори очи. До него стоеше т’Пас, стиснала парче хляб в едната си ръка и бучка твърдо сирене в другата.

— Ето — каза тя, предлагайки му и двете. — Мога ли да си купя възможност да поговоря с теб?

Делиан въздъхна и с усилие се надигна. Изви глава, за да я погледне; тя беше забележимо по-слаба, сякаш донжонът бе отрязал от плътта ѝ, но очите ѝ сияеха още по-ярко. Тъй като имаше немалък успех в просвещаването на другите затворници, тя бе сърбала около себе си внушителна компания — каинистите вече настигаха по брой Змиите и Делиан очакваше скоро да стане свидетел на борба за надмощие между двете групи, — но все още не се беше отказала от опитите си да го спечели на своя страна.

— Какво толкова намираш в мен, т’Пас? — попита бавно той. — Защо съм толкова важен за теб?

Жената приклекна до него и остави хляба и сиренето в скута му.

— Не знам — отвърна тя. — Ти си толкова дълбоко нещастен… Мисля, че нещо в този свят ужасно се е объркало, щом някой като теб страда толкова.

— И се опитваш да ме нахраниш, за да ме ободриш? — попита той, усмихвайки се накриво при спомена за бърканите яйца на сергията на улица Мориандар. — Знаеш ли какво? Точно така попаднах тук. — С едно махване на безсилната си ръка той посочи Ямата. — Позволих на един човек да ме ободри.

9.

Заспивам и се събуждам, и заспивам отново, цукалото ми е изпразнено и го напълвам отново, а онзи шибаняк в Ямата като че ли не млъква.

— Представете си един мързелив ковач: докато подковава коня на някакъв непознат, той открива, че не му стига един гвоздей. Вместо да си направи труда да го изкове, той оставя последната подкова без него. За добро ли е мързелът му, или за зло?

— Какво става по-нататък е известно на всички:

По липса на гвоздей — подковата падна,

без нова подкова погуби се конят,

без бързия кон пропадна ездачът,

без храбър ездач загубен бе боят,

след боя пропадна и цялото кралство,

и всичко това по липса на гвоздей.

— Значи мързелът на ковача е зло, освен ако — за да поддържаме спора — непознатият е бил не пратеник на своя крал, а шпионин на врага; тогава ще е пропаднало вражето кралство. И в този случай „добре“ изпълнената работа щеше да излезе много скъпо на ковача и неговите близки — може би дори щеше да им струва живота.

— Поуката от това е следната: невъзможно е със сигурност да се предсказват дългосрочните последствия дори на най-безобидните решения. Няма начин да се управлява развитието на събитията и дали определено действие е „добро“, или „лошо“ може да се прецени единствено по последствията — и дори тази преценка може да се промени след време. Всяко действие, определено първоначално като „добро“, може по-късно да даде „лоши“ последствия — които после може да се окажат „добри“. В края на краищата „добро“ и „зло“ са просто кодови думи, с които ние показваме дали одобряваме или осъждаме дадено действие. Всички трябва да приемем, че каквото и да правим, колкото и „добро“ да изглежда за момента то, последствията от него може да се окажат ужасни.

— Тогава какво е решението? Да не правим нищо? Но дори бездействието има последствия. Същността на каинизма е следната: истински свободният човек избира сам своите цели и се стреми към собствените си мечти единствено заради удоволствието да избира и да се стреми.

И точно тези думи не мога да изхвърля от главата си. Мога да лежа с часове тук и да споря мислено с този глас, но го чувам в съня си и когато се събуждам, и думите вече губят значението си.

Потънал е някъде в мен. Попил съм го през порите си и не мога да го изкарам с потта ми. Ден-два просто лежа, взирам се в тавана и броя пукнатините в камъка под непрестанното сияние на лампите.

Ще приключа дните си със спомена за ясните ѝ очи, измити от пръските на водопада в горната част на Великия Чамбайген, и острието на Косал, пробило черепа ѝ, за да се забие в скалата — постъпих правилно, а се получи нещо ужасно и аз трябваше да го предвидя.

Но не успях.

Веднъж убих един възрастен мъж — Кулан Г’Тар — и спасих може би милион животи, когато съпротивата на Куланската орда при Серано се срина. А след това убих друг старец — принц-регента Тоа Фелатон, — което превърна поредицата от сблъсъци по границата с Липке в Първата война за трона.

Може би онзи шибаняк долу в Ямата бе прав. Може би няма как да се знае предварително накъде ще полетят лайната. Ако се заслушам внимателно, мога да чуя гласа: онзи тихичък шепот в главата ми, който не спира да повтаря: „Или по моя начин, или никак.“ Но шибанякът в Ямата греши за едно: това е гласът на Каин.

Това е моят глас.

Не спирам да си мисля за фестивала по случай Деня на Възнесението. Как ще ме откарат в Катедралата на Възнесението с онази тяхната талига, след това ще ме качат на кладата и ще ме изгорят за развлечение на няколкото хиляди Любими деца.

Писна ми да живея и да умирам за развлечение на някого.

И така, изведнъж, взимам решение.

Там горе, на Седлото на Хрил, ми отне доста време да разбера, че трябва да отнема живота си. Втори път няма да направя тази грешка. Самоубийството не ми е по вкуса, но има и други начини да се умре.

Докато чакам, започвам да се паникьосвам. Когато затворникът идва отново, отваря широко вратата на килията ми и се навежда, за да изпразни цукалото ми в кофата си, аз трябва да се закашлям, за да прогоня треперенето в гласа ми, преди да му заговоря.

— Кажи на сержанта — Хабрак ли му беше името? — кажи му, че Каин иска да види Херцога на обществения ред.

Затворникът ме поглежда, чудейки се колко ли съм откачил.

— Просто му го кажи. Кажи му да предаде на Тоа В’Лич, че Каин иска да го види. Херцогът ще го възнагради. Както и теб.

Главата му се поклаща веднъж и той понася кофата си надолу по коридора.

Безпомощността да върви на майната си.

Нищо не мога да направя в тази проклета килия. Но изкарат ли ме навън, в Ямата, сред престъпниците, бунтовниците и размирниците, аз ще им покажа какво мога.

Ще откъсна главата на безценния им Ден на Възнесението и ще се изпикая върху шията ѝ.

10.

Съдейки по това как пазачите на донжона засилиха светлината на лампите, Делиан усети, че ще се случи нещо важно.

Той подпъхна ръце под главата си и продължи да наблюдава как малката групичка обикаляше от лампа на лампа по малките мостчета над Ямата. Първият държеше прът с малък Y-образен накрайник; той улавяше веригата с накрайника и избутваше лампата към друг пазач, който я сграбчваше за месинговите дръжки, заварени за металния пръстен около резервоара ѝ. Трети пазач използваше капак за загасяне на пламъка с размерите на войнишки шлем, след което мушкаше ножа си в сивото буксирно въже, което служеше за фитил, и го издърпваше нагоре, за да гори по-силно и да осветява по-добре.

Треската му отново се беше засилила и той се люлееше във вълните ѝ, унасяше се и отново се свестяваше, отново задрямваше, блуждаейки сред видения на пустини и пещи, летни следобеди и лениви огнени езици. Представяше си как всеки път, когато прочистваха поредната лампа, пазачите на донжона усилваха горещината в главата му.

Известно време лежеше по гръб, загледан в лампите, размишлявайки за огъня: светлина и топлина, сигурност и унищожение. Винаги бе притежавал дарбата на огъня; тя стоеше в основата на магическите му умения. Можеше да прави с него неща, които обикновените смъртни не можеха дори да си представят. Струваше му се, че може би пламъкът бе идеалната метафора на целия му живот — също като огъня и той бе верен слуга, но изплъзвайки се от властта на стопанина си, превръщаше света в пепел…

Така и не разбра както е важното нещо; когато балконът и мостчетата се напълниха с въоръжени с арбалети пазачи и сержантът изрева на затворниците да се изправят, за да посрещнат Негова Светлост Тоа В’Лич, Херцог на обществения ред — и пазачите застреляха един затворник, който като че ли се канеше да обиди Негова Светлост, като продължи да седи на земята, — Делиан вече спеше дълбоко на пода; лежаща му фигура беше скрита от групата каинисти, които т’Пас бе събрала около него.

Делиан така и не видя Херцога; той сънуваше огън.

11.

Величеството се промъква през вратата на килията ми като лисица, на която ѝ се причува лай на кучета. Мърда в дрехите си, сякаш нещо пъпли по кожата му и облизва потта от горната си устна. Последните няколко години не са му се отразили добре: доста е наддал, но бузите му въпреки това са увиснали и под очите му има тъмни торбички. Линията на косата му се е преместила някъде на север към Бялата пустиня. От двете му страни стоят двама от Божиите очи.

— Каин, дойдох тук от уважение към факта, че някога ми спаси живота — казва той, почесвайки със средния пръст на дясната ръка ъгълчето на устата си. — Но ние не сме приятели и не можеш да очакваш специално отношение от мен. Когато се обърна срещу Нашия господар Ма’елкот, ти пожертва и приятелството ни.

Почесването в ъгълчето на устата е част от „Тихия Кант“, таен жестомимичен език на бандата, която ръководеше някога. Този знак означаваше: Присъстват врагове. Съдействай. Използването на средния пръст означаваше две неща — че и двамата офицери от Божиите очи са шпиони и че той трябва да се държи прилично пред тях.

По потта и треперенето може да се предположи, че се намира в ранен стадий на ХРВП — което би могло да означава, че офицерите шпиони са просто параноидна фантазия. От друга страна, Тоа Сител някога ръководеше Очите и най-вероятно има свои информатори сред офицерите им.

— Майната му на приятелството — казвам му аз и леко стисвам одеялото между палеца и показалеца ми: „Разбрах те.“ — Искам да сключим сделка.

— Няма сделка, която да ти спаси живота — отвръща той, почесвайки другия ъгъл на устата си с левия палец: знак за истина. — Ти ще умреш, както е планирано, в Деня на Възнесението.

Аха, обаче, честно да ти кажа, с нетърпение го очаквам; перспективата да прекарам остатъка от живота си в събиране на парчетата от разбития ми живот изобщо не ме радва.

Но аз ще избера как да умра.

Няма да позволя някой друг да решава вместо мен.

— Мога да ти кажа много неща — предлагам му аз. — Мога да ти кажа защо из целия град хората се избиват и защо нещата ще се влошат още повече. И мога да ти кажа какво можеш да направиш по въпроса.

Сега палецът, с който се бе почесвал по устата, тупва два пъти на същото място: Наистина?

Аз просто го гледам. Нека се чуди.

— И какво искаш за тази информация?

Поемам си дълбоко дъх и сплитам пръсти под претекст, че си пукам ставите.

— Искам да си тръгна по същия път, откъдето влязох в донжона: покрай Ямата. — Палците ми се докосват, докато произнасям „искам“, после се разделят за „да си тръгна по същия път, откъдето влязох“, докосват се за „в“, разделят се за „донжона: покрай“, докосват се за „Ямата“.

Величеството присвива очи, докато премахва думите от интервалите, за да образува изречение: Искам в Ямата. Очите му се опулват като преварени яйца.

— Да не си луд?

Съвзема се бързо и ми дава знак „разбрах те“, докато бързо обмисля своята реакция в малкия ни водевил.

— Ти си Врагът Божи, Каин. Само Негово Сиятелство може да те освободи. Не мога да повярвам, че искаш нещо такова.

Преструвам се, че чеша брадичката си с лявата си ръка, докато правя знака „истина“.

— Няма да е зле да го попиташ тогава. Надига се лайняна буря, Величество, и само аз мога да я надуша.

— Тоа В’Лич — поправя ме разсеяно той и поглежда поред към двамата офицери, сякаш се чуди какво да направи. Двамата стоят в отпуснати пози свободно, преструвайки се, че не ни обръщат внимание. — И как очакваш да попитам Патриарха такава глупост? — пита той, потривайки нервно ръце. — Обиди ме с това предложение.

Пръстите му се потриват един в друг на думите „обиди ме“.

Добре, картинката ми е ясна.

— И това е всичко? — казвам аз, примигвайки невярващо. — Това ли получавам, задето ти спасих безполезния неблагодарен задник? „Целувки, ще се видим в следващия живот?“ Кога стана такъв гъзолизец?

— Внимавай с езика — казва той с леден тон. — Говориш с имперски Херцог…

— Имперски Херцог, фъшкии. Говоря с един шибан бандит. Как бършеш от носа лайната на Тоа Сител? С език?

Лицето му пламва.

— Каин… — започва той, но аз съм в стихията си.

— Сигурно така си влязъл в Кабинета. Мислиш ли, че ако всяка нощ ближа дупката на тоя зомбиран духач, той ще направи и мен Херцог? Някога играл ли си на „какво обядва Патриархът“?

Божиите очи издават звуци, сякаш се давят, и тръгват към мен, но Величеството ги изпреварва. Той скача напред и сграбчва с двата си юмрука омазаната ми туника, повдигайки ме от леглото.

— Говори за мен каквото си искаш — ръмжи в лицето ми, — но никога не обиждай Патриарха. Никога, разбираш ли ме? Само благодарение на него успях да ти уредя тази килия — иначе щяха да те хвърлят в Ямата. Това ли искаш? — Той ме разтърсва силно, после още веднъж. — Това ли?

— Гостоприемството ти може да ми оближе задника — о, извинявай, не искаш да си разваляш апетита преди вечеря, нали?

Величеството ме хвърля обратно на леглото достатъчно силно, че да си ударя главата в стената и от очите ми да изскочат искри.

— Имаш доста необичаен начин за убеждаване на приятели, от които искаш услуга — отбелязва с леден тон той. — Мисля, че вече съм направил достатъчно за теб.

Той се обръща към единия от Очите.

— Кажи на сержанта от охраната, че повече няма да плащам за килията на този човек. Могат да го хвърлят в Ямата при останалите отрепки.

— Хей… — изричам неуверено аз. — Хей, Величество, стига де, само се майтапех…

— Името ми е Тоа В’Лич — отвръща той, — не че ще имаш възможността да го използваш отново. Ще се видим в Деня на Възнесението, Каин. — Прави кръгом почти като военен и излиза от килията.

— Хей, стига де — викам умоляващо след него, докато Очите излизат след него. — Не разбираш ли от майтап, мамка му?

Те заключват вратата и дърпат резето.

Хубаво е да имаш приятели.

12.

Ревът на пламъците на Брега на простолюдието, в Лабиринта, около „Залагащия пришълец“ и на палубата на речната баржа, се сля в пречистващ пожар над селата в Божиите зъби, подхранвайки се от гласовете на тълпата, на армията, на всички затворници в Ямата, които внезапно изригнаха в едно и Делиан установи, че вече е буден.

Разтърка очите си, опитвайки се да фокусира погледа си; кожата му пареше. Затворниците около него се бяха изправили и викаха, но той не можеше да разбере думите им.

— Какво става? — попита той хрипливо. — Защо всички крещят?

Когато заговори, т’Пас погледна надолу и приклекна до него, за да не се налага да надвиква тълпата.

— Може би това ще ти е интересно — рече тя, махвайки с едната си ръка към балкона над Ямата, докато с другата му помагаше да се изправи.

Той ѝ позволи да го издърпа на крака, макар тежестта му да върна адската болка в тях. На мястото, което сочеше т’Пас, двама пазачи въртяха дръжките на една лебедка, за да спуснат долу стълбата. Когато краят ѝ стигна до каменния под, затворниците се разстъпиха встрани. Горе стояха двама привилегировани затворници в сиви роби; те държаха носилка, върху която лежеше тъмнокос мъж.

— Това е Каин — рече т’Пас. Гласът ѝ прозвуча изумено и почтително. — Това е Каин. Те го спускат в Ямата.

Делиан се олюля; заради треската му минутите се проточваха, лепкави и колебливи, между ударите на пулса. Измъчен, почти заслепен, понесен от разтърсващото усещане, че присъства на събитие необяснимо и необикновено значимо, сякаш бе изпаднал от живота си и се беше озовал в епос, който не е бил четен от хиляди години, той се облегна на ръката на т’Пас, докато привилегированите затворници се обърнаха и бавно заслизаха заедно с носилката по стълбата.

Лежащият мъж имаше тъмна коса и мургава кожа и атлетично телосложение, макар вече да не беше млад: в черната му брада се забелязваха прошарени кичури. Той лежеше неподвижно, със затворени очи, отпуснат като труп, а сивият памучен панталон, който покриваше неподвижните му крака, беше изцапан с кафеникавочервени петна. Това не можеше да е Каин — той изглеждаше толкова крехък.

Толкова човешки.

Във виковете на затворниците се промъкна злобна нотка.

Делиан поклати глава в безмълвно отрицание; не можеше да говори, едва можеше да мисли, дъхът му секна от смазващо усещане за дежа вю. Той беше виждал този човек…

Като че ли всички разкази за Каин, които беше чувал, се появиха едновременно в съзнанието му и той сякаш вече знаеше, че Врагът на Ма’елкот е обикновен тъмнокос мъж на средна възраст с нищо неотличаващ се външен вид.

Но той не беше такъв…

Ако се беше замислил по-рано, щеше да разбере, че си е създал същия образ на Каин както всички останали, които знаеха легендата, но никога не бяха виждали мъжа: юмруци като стоманени ръкавици, които могат да строшат камък с един удар, широки като дръжка на брадва рамене, мускули като скални блокове, очи, които греят като факли в пещера, усмивка на хищник, който се храни с човешка кръв…

Как бе възможно тогава той да гледа този мъж и да има усещането, че го познава?

Делиан влезе в ментално зрение, опитвайки се да открие струите на черния Поток, за които му бе говорила Киърандел. Първоначално забеляза само алените вихри, които се извиваха над крещящите затворници; енергията на гнева им се носеше към мъжа в носилката. Той като че ли нямаше своя собствена Обвивка — но алените вихри се вкопчваха в нещо, което обграждаше сакатия: въздушна сянка, тъмна мъгла, която се сгъстяваше около него, сякаш подхранвана от гнева.

Сянката изобщо не приличаше на Обвивка; вместо подобната на желе плътност, която Делиан обикновено забелязваше около живите същества, тук имаше пушек и призрачна форма, които се променяха и извиваха, сякаш се опитваха да измамят замъглените от треската очи на Делиан. С малко повече концентрация тренираният му ум щеше да пробие мъглата и постепенно да се фокусира върху нея… Но докато тя постепенно се проясняваше — прозрачносиви и белезникави ивици в черен, почти реален скъпоценен камък, — Обвивките на останалите затворници, на пазачите и на самия Делиан помръкнаха и от тях остана само един ярък спомен.

Потокът си е Поток; всички цветове и форми на магията са проявления на една сила, както всички форми и цветове на енергията, от светлината, през стоманата до неутронната супа на пулсар, в основата си остават енергия. Но както енергията може да има напълно различни свойства в зависимост от състоянието си, така може и Потокът. Варовиковата скала, в която бе изсечен донжонът, възпира и отразява струите на Потока, използвани от човешките и първородните магьосници, лишавайки ги от сила; но самата скала притежава свой Поток, своя собствена нота в песента на Вселенския разум.

И като че ли този дребен мургав сакат мъж владееше онези форми на Потока, които бяха недостъпни за околните.

Делиан се взря в струите тъмен Поток, които обграждаха мъжа. Той беше чувал за такива случаи — беше чувал за мъже с черни Обвивки, — но никога не беше виждал такива; и докато гледаше, дребният мургав мъж се размърда и каза нещо на затворниците, които го носеха. Някъде по средата на стълбата те се спряха.

Гневните грозни викове на затворниците преминаха в подсвирквания, дюдюкания и подигравателни скандирания: лай на човешки хрътки, които смятат, че са надушили страх.

— Ка-ин! Хей, Ка-ин!

— Гладен ли си, Каин? Имам малко храна за теб!

— Вижте му гащите — вече се е подмокрил.

— Хайде, сваляйте го вече! — извика някой на носачите. — Сваляйте го долу! — И все повече затворници подемаха този вик, докато гласовете им не се сляха в титаничен рев.

Делиан почти не го чуваше; беше очарован от вихъра на черния Поток. Той видимо потъмняваше около дребния мургав мъж и Делиан се зачуди дали няма да успее да го види дори с нормалното си зрение. Потокът струеше от стените на Ямата, сякаш скалата беше просто въздух, а дребният мургав сакат мъж като че ли го привличаше към себе си и го вдишваше, поемайки огромни порции сила.

Мъжът се хвана за единия прът на носилката, надигна се до седнало положение и огледа дюдюкащата тълпа в Ямата.

И се усмихна.

— О, боже — прошепна Делиан. — Мили боже…

Причината бе в усмивката: белите зъби, проблясващи сред рошавата черна брада, очите, горящи със студен тъмен пламък като обсидианов лед.

Ти просто ме молиш да ти сритам шибания задник.

Всъщност да. Напълно си прав.

И същата усмивка, същият тъмен пламък в очите, които бяха избледнели след повече от четвърт век в спомените ми: Аз съм навит.

Шокът го изхвърли от менталното зрение и адската болка в бедрата подкоси краката му. Делиан увисна в ръцете на т’Пас.

— Какво има, Делиан? — попита тя. — Какво се случи? Добре ли си?

Богинята бе споменала този мъж и беше казала на Делиан да не го забравя — но той никога не беше предполагал, че ще си го спомни по този начин. Дори мислено не можеше да произнесе името му.

— Това не е Каин — изпъшка той. — Не е Каин.

— Напротив — отвърна твърдо т’Пас.

Дребният мургав сакат мъж вдигна свитата си в юмрук ръка и бавно, уверено, сякаш се наслаждаваше на изключително сладката минута, обърна обратната ѝ страна към Ямата. После се ухили на враждебната тълпа.

И им показа среден пръст.

Последва секунда мълчание, сякаш всички едновременно си поемаха дъх, и в тишината гласът му прозвуча ясно: весел и рязък, твърд като кремък и черен като препечено кафе.

— Да го духате, лайнари — изрече ясно той. — Виждате ли това? Който иска да го опита, да заповяда.

Делиан почти не чуваше ответния вой; гласът запали искри в съзнанието му и той се прехвърли в сакатия.

13.

Прехвърлянето стана мигновено, неволно: схруска костите му със зъби и изсмука костния им мозък, смачка черепа му като черупка, изкара навън червата му с езика си от бодлива тел. Крис Хансен беше написал: „Не мога да си представя какво ще ти струва животът, който си избрал да водиш.“

Не беше нужно да си представя повече.

Прехвърлянето го върна в миналото, седем години по-рано: запрати го на арената, проснат върху един изстиващ труп, със забит в гръбнака меч. С едната си ръка хвана дръжката на меча, за да активира магията му, докато с другата притисна шията на предателя върху острието му. Главата му остана в ръката му и той я подхвърли като топка в скута на бога, който бе коленичил наблизо. Богът произнесе със заекване думите, които Хари умираше да чуе, думите, които щяха да спасят и него, и богинята, която обичаше — и когато заблещука призматичният ореол на Уинстъновия портал, готов да отнесе обратно в ада него и всеки, когото докосваше, той се пресегна… и улови ръката на коленичилия бог.

Защо?

И до днес Хари не се беше замислял върху това.

Може би в отговора на този въпрос се криеше същността на целия му живот.

Делиан си спомни как през всичките тези години чувстваше, че този мъж е много по-истински от него, че смъртоносният харизматичен уличен хулиган, когото познаваше, е свързан с някаква фундаментална структура на битието; спомни си как сам бе мечтал да се докосне до тази реалност. Сега го бе направил: и в гърдите му се завихри спирална галактика от болка и загуба.

Прехвърлянето прекъсна почти в същия миг, в който се бе осъществило. Останал без дъх, Делиан се вкопчи в жената, която стоеше до него. Горе дребният сакат мъж махна небрежно на затворниците, които носеха носилката му, и те отново тръгнаха надолу по стълбата.

Делиан доближи устни до ухото на т’Пас, за да може тя да го чуе през виковете на тълпата.

— Заведи ме при него. Моля те, т’Пас — каза той. — Трябва да го защитим — те ще го разкъсат на парчета!

Тя поклати глава и извика отговора си в ухото му:

— Всичко вече е уредено! В подножието на стълбата има мои хора, които ще посрещнат Каин.

— Трябва да вървим… трябва да сме там. Трябва да отидем там — настоя Делиан.

Т’Пас наклони глава и го изгледа преценяващо, преди да отговори, този път по-тихо:

— И какво смяташ, че можеш да направиш за Каин? Делиан, ти едва се държиш на крака.

— Добре — отвърна той, клюмвайки. — Добре, но…

Делиан погледна към тавана, към пода, към затворниците, които се тълпяха около тях, но не и към нея. Най-накрая рече:

— Не става дума за това какво мога да направя за него, а какво той може да направи за мен. Трябва да поговорим, само за минутка. — Срамуваше се колко отчаяно — безнадеждно — бяха прозвучали думите му, но т’Пас или не го забеляза, или не я интересуваше. Не можеше да ѝ каже: Защото той веднъж ми каза, че съм най-смелият кучи син, когото е срещал. Не можеше да ѝ каже: Защото преди двайсет и седем години го предадох. — Не спираш да ме питаш какво искам. Искам… трябва… да говоря с този човек. Може би само за минутка; трябва да разговарям с него.

Т’Пас го погледна с присвити очи, сякаш се опитваше да открие нещо дребно и тъмно в главата му; изведнъж лицето ѝ грейна в усмивка.

— Добре — рече тя. — Самата аз бих поговорила с него.

14.

Наложи се т’Пас да поработи здраво с лакти, за да успеят да се доберат до групата мрачно тържествуващи каинисти, които удържаха настрани останалите затворници, след като носачите започнаха отново да се изкачват по стълбата. Имаше няколко сблъсъка — неколцина в тълпата вече кървяха, както и двама от каинистите — и затворниците вече се бяха поотдръпнали настрани. Носилката беше отнесена на балкона и пазачите започнаха да издърпват стълбата.

Кръгът от каинисти се разтвори, за да пропусне т’Пас и Делиан.

Дребният мургав сакат мъж седеше на каменния под, изпънал безжизнените си крака пред себе си. Той гледаше обградилите го каинисти както вълк, попаднал в стадо карибу; намръщи се, когато видя т’Пас, и махна с ръка към гърбовете на мъжете и жените, които го пазеха.

— Ти ли си главният клоун в този панаир?

— Аз към т’Пас от Нарнен хил, бивш вицепосланик в Безкрайния двор — отвърна флегматично тя. — Не знам какво е панаир, но ако съм те разбрала правилно, значи, да, аз съм… главният клоун.

— От Манастирите — изсумтя той. — Трябваше да се досетя по начина, по който спориш: сякаш поучаваш малоумни хлапета.

— Чул си ме?

Той оголи зъби.

— Молех се някой да те убие.

— На Фестивала на Възнесението молитвите ти ще бъдат чути. Не те ли радва толкова явна демонстрация на силата на вярата ти?

— Питай ме тогава — отвърна той и се облегна на една страна, изкривявайки врата си така, че да може да вижда зад масивното ѝ тяло. — И кое е твоето кученце? Неговата история каква е?

Т’Пас отстъпи встрани и погледът му среща за пръв път Делиановия. Черните очи се разшириха, после се присвиха.

— Я виж ти — рече той. — Да ми го начукат като на девствена коза.

— Хари — рече Делиан, останал без дъх. Той все още не можеше да повярва, че това се случва. — Ти си, нали? Наистина си ти. Ти си Хари Майкълсън…

В присвитите очи проблесна меланхолична усмивка.

— Доста време мина, Крис…

Виковете на затворниците вече бяха започнали да утихват до обичайното мърморене, но бученето в ушите на Делиан ги компенсираше. Под това бучене се таеше изумление: срещата на погледите им бе изтрила няколко пласта от живота му. Сякаш последните двайсет и седем години бяха просто тренировка, подготовка, репетиция за ролята, от която някога той можеше само да бяга, но сега бе намерил в себе си сили да изиграе докрай.

Ще се справя — помисли си Делиан. — Най-накрая съм готов.

— Да — отвърна най-накрая той. — Да, доста време мина. Вече не съм Крис Хансен, Хари. Трябва да ме наричаш Делиан.

— Нима? Като принца на Митондион, а?

— Това съм аз — отвърна Делиан.

— Ти си Подмененият принц? — Хари поклати глава и се усмихна, сякаш бе чул някаква шега, разбираема само за него.

Мисля, че можеш спокойно да ме наричаш Подменения крал, помисли си Делиан, но каза само:

— Нещо такова.

— Без майтап? Ами добре тогава.

Дребният мургав сакат мъж се облегна на едната си ръка, за да може да протегне другата.

— Радвам се да се запознаем, Делиан — каза той. — Мисля, че можеш да ме наричаш Каин.

— Значи това наистина си ти — промърмори Делиан. — В края на краищата се оказва, че наистина ти си Каин.

Хари сви рамене и пръстите му се вкопчиха в изцапания памучен панталон, покриващ неподвижните му нозе. Тръсна глава като човек, който се опитва да прогони някакъв кошмар.

— Да — отвърна той. — С удоволствие бих си побъбрил с теб няколко часа, но трябва да свърша това-онова, докато все още съм привлякъл вниманието на останалите. Кажи ми само едно нещо…

— Какво искаш да знаеш?

Каин преплете пръстите на ръцете си и изпука кокалчетата си едно по едно — поредица от глухи смъртоносни изщраквания, като при зареждане на револвер.

— Кого трябва да убия, за да се напия с вода?

Петнайсет

Има един цикъл от предания, който започва в древни времена, когато човешките богове решили, че в отредения им кратък живот всичките им смъртни деца трябва да познаят мъката, загубата и поражението.

Но се случило така, че един от смъртните изживял почти целия си определен срок, без да познае поражение; за него единственото поражение било отстъплението. И скоро кралят на човешките богове решил да научи упорития смъртен на смисъла на поражението. И накрая — и този край очаква всички, които се осмелят да се противят на боговете — смъртният отстъпил и умрял.

Но преданието за този мъртъв човек, което си разказват мъдреците, не завършва със смърт.

Този мъртъв човек не лежал спокойно в гроба си; земната прегръдка не успяла да го задържи. Трупът му се въртял и се гърчел, и стенел, спомняйки си за живота.

Един ден някакъв странник търсел пътека, която да го изведе от тъмната гъста гора. Странникът вървял по следите на вятъра, който духал отвъд този свят, и той го довел до неспокойния гроб. Странникът погледнал към гроба и се обърнал към трупа, който лежал в него, с думите: „Дълбай по-надълбоко и намери по-тъмен гроб.“

Защото странникът бил уродливият рицар, а той вече знаел, че за да се издигне, човек трябва да стигне до дъното.

1.

Лявата ръка на Патриарха трепереше леко, докато чертаеше с върха на средния си пръст суха черта върху покритото му с пот чело. След това треперещата ръка се спусна по бузата му и се притисна край устата му, проверявайки за треска; миг по-късно започна да масажира възпалените жлези в гърлото му.

— Да не би Ваше Сиятелство да не се чувства добре? — попита някак разтревожено офицерът от Божиите очи. — Да повикам ли лечителя?

— Съвсем не — промърмори Тоа Сител. Дори да се чувстваше зле — а той се чувстваше прекрасно, превъзходно, — той никога нямаше да го покаже пред офицера.

На този човек не можеше да се вярва.

— Продължете с доклада — нареди разсеяно той. Слушаше с половин ухо разказа на офицера за срещата между Херцог Тоа В’Лич и Каин в килията в донжона. В главата му се натрупваше някакво предчувствие: мрачно ехо на бързо настъпващото бедствие.

— И Херцогът яростно защити честа на Патриарха — тъкмо казваше Божието око.

— Естествено — промърмори Тоа Сител. — Винаги го прави. Така смята, че ще успее да ме измами.

— Ваше Сиятелство?

— Нищо, капитане. Продължете.

— Така че килията беше опразнена и Каин беше свален в Ямата. Да разположим ли допълнителни стражи?

— Ммм? Защо?

— Ами, аз… — Капитанът от Очите се размърда притеснено. — Доколкото разбирам, Ваше Сиятелство се тревожи за сигурността на Каин.

— Аз ли? О, не, не. Това беше Херцогът — отвърна Тоа Сител. — Това беше неговото извинение.

— Ваше Сиятелство, Ямата е пълна с мъже и нехора, които го мразят. Смъртта неминуемо ще застигне…

— Несъмнено — промърмори Патриархът. — Но силно се съмнявам, че ще застигне Каин.

2.

Отнема ми само минута, за да схвана как стоят нещата в Ямата.

На татко това място щеше ужасно да му хареса: общество в бутилка. Вече са преминали през феодализма към класическия воден монопол — същински повелители на Нил, като Змиите са управляващата гражданска власт, а тази т’Пас и нейните гъзолизци са фундаменталистките бунтовници, които се опитват да постигнат реформи чрез дестабилизиране на дрън-дрън ала-бала.

А тук долу има адски много Змии, поне двеста са. Нищо чудно: Змиите винаги са били най-голямата конкуренция на Кралството на Кант. Естествено, че Величеството ще използва прочистването на каинистите, започнато от Тоа Сител, за да си разчисти старите сметки.

Кимвам на оная т’Пас.

— Кой е гърбушкото? — питам, кимвайки към един огрило — грамаден кучи син с бойни нокти с големината на хукри, — който обикаля наоколо с такъв вид, сякаш живее единствено за да се бие и да изнасилва, без да го интересува кого. За пале на неговата възраст има доста белези. Край него циркулират шестима подлизурковци и той ми хвърля ко̀си погледи: иска да каже нещо, но само чака да му дам повод.

— Казва се Орбек — отвръща тя. — Присъедини се към организацията на Змиите.

— Идеално. Ще ми го доведеш ли?

Тя се вцепенява.

— Да не съм ти слугиня? — пита ме с леден поглед.

Повдигам присмехулно вежда.

— А нима не си?

— Ние не те боготворим, Каин — отвръща тя с онзи надут учителски тон, от който ми се прищява да я цапардосам. — Ти не си бог за нас, а по-скоро символ на една философска позиция…

— Да, все тая, ще млъкнеш ли малко? Та ще го направиш ли, или да накарам някой друг?

— Аз, ъъъ… — Тя примигва и се мръщи, докато се опитва да определи какви жертви може да изиска от нея чистотата на доктрината ѝ, след което въздъхва. — Предполагам, че… мога да го доведа.

— Хей, благодаря ти.

Хансен — Делиан, както там се казва — я изпраща с поглед и поклаща глава, сякаш всичко това би му се сторило много забавно, ако не беше толкова уморен.

— Според мен изобщо не си се променил, Хари.

Де да беше така.

Поглеждам го и се принуждавам да извърна очи. Трудно ми е да го гледам; отчасти защото все очаквам да видя онази бяла следоперативна маска, но най-вече защото последните двайсет и седем години хич не са му се отразили добре. Има дълбока рана на главата, която е образувала коричка само донякъде — сякаш някой се е опитал да му разцепи черепа с меч, — а косата му расте увиснала, на туфи, сякаш е болен от краста. Всеки поглед към краката му ме кара да се радвам, че съм почти мъртъв от кръста надолу.

Чудя се дали и на него му е трудно да ме гледа.

Делиан Митондион, Подмененият принц, домашният бияч на Т’фарел Гарвановия перчем; онзи, който чупи крака по-скоро от мъка, отколкото от гняв. Но пък е запазил онзи тъжен кучешки поглед; сигурно не спира да си повтаря, че насилието е последното средство.

Той навежда глава, сякаш се страхува да ме погледне.

— Потокът на съзнанието… — започва той колебливо — … искам да кажа, богинята… ъъъ, Палас Рил — тя ме посети преди няколко дни.

Успявам да отроня само:

— Така ли?

— Каза ми, че може да създаде противовирус, който да изгради имунитет срещу ХРВП… — В гласа му се долавя надежда, а аз не мога да го погледна, защото не искам да видя как надеждата угасва в очите му.

— Сигурно щеше да го направи. — Разчленявам думите със сила, способна да счупи зъб. — Ако беше останала жива.

— Значи е вярно — изрича той тихо, едва успявайки да процеди думите.

— Обикновено е така. Всеки мит по един или друг начин се оказва действителност.

— Има и друг мит — мърмори той. — Че вие двамата сте били…

— Да, точно така — отвръщам му аз. — Единайсет години. Почти.

Все още усещам вкуса на желязо от кръвта ѝ. Все още усещам миризмата, която се издига от изтръгнатото ѝ сърце.

И виждам в очите му безжалостно разбиране.

— Как издържаш? — шепне той.

Тръсвам силно глава. Не мога да му позволя да ме завлича обратно в моя личен мрак.

— Не е нужно да издържам — мърморя аз. — След няколко дни на никого от двама ни няма да се наложи да издържа повече.

3.

Т’Пас се връща заедно с Орбек; подлизурковците му се влачат отзад, разритват затворниците от пътя си, изобщо се държат като абсолютни задници. Кръгът от мъже, които т’Пас е събрала около мен, за да удържат тълпата, се разстъпва встрани, за да я пропусне.

— Както ме помоли — казва тя, кимвайки към Орбек.

— Чудничко. — Посочвам с жест заобиколилите ме каинисти. — Сега кажи на кучетата си да се оттеглят.

— Каин — казва тя с преувеличена търпеливост, — почти всеки затворник в Ямата го чака екзекуция по обвинение в каинизъм. Фалшиво обвинение. Не си особено популярен тук, както може би смяташ. Моите кучета, както ги наричаш, са единственото, което стои между теб и грозната смърт.

— Нищо не може да застане между който и да е от нас и грозната смърт — напомням ѝ аз. — Сега се разкарай оттук и вземи кутретата със себе си.

С ледено изражение тя махва на каинистите, които неохотно се отдръпват на няколко крачки. Останалите затворници започват да се тълпят наоколо, чуват се викове: „Първите, наведете се!“, и други подобни, защото хората отзад искат да видят какво става. Докато стои пред мен, скръстил на гърдите си горилоподобните си ръце, Орбек изпраща своите подлизурковци да разчистят пространството около нас.

Скоро нещата се уталожват; всички само наблюдават. Групата Змии са застанали до извора, стъпили върху каменния праг, който огражда Ямата, гледат ни и се хилят.

— Искал си да ми кажеш нещо? — ръмжи Орбек. В речта му се долавя бодекенски акцент, което обяснява поведението му. Може дори да е от Черните ножове. Как може да съм такъв късметлия?

— Не — отвръщам му аз. — Просто исках да те видя отблизо. Мутрата ти изглежда достатъчно тъпа, за да си от Меките пишки.

Той прави две широки крачки и се надвесва над мен; бойните му нокти щръкват от свитите юмруци.

— Аз съм Черен нож. Мъртвият ми баща беше Черен нож преди, когато земята още обичаше Черните ножове — ръмжи той.

Я виж ти? Честит ми рожден ден.

Поглеждам го в пламтящите очи и се ухилвам.

— Знаеш ли какво, евнух такъв: ако ме занесеш до чистата вода, няма да те нараня.

— Мен ли да нараниш, малко човече? — Той вдига бойния си нокът до единия бивник, за да мога да видя колко е остър. — Ти?

— Хей, Делиан — изричам на висок глас, за да ме чуят всички в Ямата, — може да не си чувал за това: в един от диалектите на бодекенските огрило думата за нож е същата като думата за боен нокът — който е, нали се сещаш, евфемизъм за пенис. Кланът на Черните ножове живееше в Пустошта — докато преди няколко години не реших да се позабавлявам с тях. Когато приключих, всички останали кланове започнаха да ги наричат Счупените ножове — Меките пишки. Затова повечето от тях напуснаха Бодекен и дойдоха в градовете. Просто не могат да го вдигат.

— Хари — ъъъ, Каин — казва той, като се надига неуверено, сякаш се чуди дали да не застане между мен и Орбек. — Може би не искаш да го правиш точно сега…

— Какво, заради тоя развейпишльо тука?

— Ами…

— Баща ми ми е разказвал за теб — започва Орбек с нисък смъртоносен глас.

— Що не му го начукаш? — предлагам му аз, след което решавам, че трябва да се извиня. — Ох, мамка му, извинявай — забравих. Не можеш, нали, мекицо?

Орбек протяга ръка и ме сграбчва за ризата. Повдига ме над земята и безполезните ми крака започват да се клатят свободно във въздуха. Той тиква бойния си нокът под носа ми.

— Това меко ли ти се струва?

Промушвам едната си ръка под неговата и сграбчвам нокътя, който се размахва под носа ми. Бойният нокът на огрило представлява нещо като изключително мускулест допълнителен палец, който е свързан с ръката малко под китката; също като палеца, той не може да се съпротивлява срещу сила, която е приложена отвъд границите на нормалния му обсег. Извивам го настрани и надолу и Орбек изпъшква.

— Хей, това е като магия — казвам му аз, оголвайки зъбите си. — Току-що превърнах една Мека пишка в Тъп задник. Отнеси ме до мястото, където излиза чистата вода, и аз отново ще те превърна в огрило — чийто боен нокът не е изтръгнат из корен. Загряваш ли? Ако ме слушкаш, може да ти излезе късметът все пак да му го начукаш на баща ти.

Но Орбек не е в настроение да се държи благоразумно; може би не трябваше отново да споменавам баща му. Той вие от ярост и болка и пуска ризата ми, защото се нуждае от тая ръка, за да ме удари. Когато ме пуска, единственото, което може да ме задържи изправен, е ръката ми, която държи бойния му нокът; цялата ми тежест се отпуска върху ставата, изкривява я настрани и надолу и тя се счупва с глух влажен пукот. Воят му преминава в изненадано гъргорене.

А аз не пускам и за половин секунда продължавам да вися от ръката му, поддържан от счупения му нокът — мамка му, колко е як! — но тежестта ми нарушава равновесието му и двамата се стоварваме на пода. Той се озовава върху мен, но аз все още разполагам с достатъчно място, за да извия ръката му назад като пилешко крилце. След това протягам другата си ръка над рамото му, сграбчвам го за китката и улавям собствената си китка с другата си ръка, така че рамото ми да се опре в лакътя му, извивайки ръката му нагоре и назад. Извивам го странично, за да притисна другото му рамо към пода, така че да не може да замахне със здравия си нокът. Напрягам мускулите на ръцете си, за да усуча ръката му още повече, а той пъшка от болка, защото не ми стигат само десет фунта сила, за да скъсам всяко проклето сухожилие в рамото му.

Лицето му е притиснато към задната част на лявото ми рамо; ако вместо да си мисли каква болка му причинявам, се беше замислил как може да ме нарани, досега да е разказал играта на подмишницата ми с бивните си. Отдръпвам главата си назад, за да може да види усмивката ми.

— Помисли си добре какво правиш, Орбек — доброжелателно го съветвам аз. — Засега се сдоби със счупен нокът; той ще зарасне. След около десетина секунди ще ти счупя рамото, което ще разкаже играта на ротаторния ти маншон и ще те прецака до живот. А ако счупването на рамото не свърши работа, ще те убия и ще започна отначало с някой друг. Навит ли си на преговори?

Подлизурковците му са се събрали около нас и крещят заедно с останалите затворници — двама от тях избутват Делиан назад, — но Орбек лежи върху мен и е голям колкото кон. Един от тях се приготвя да ме ритне, но аз му се ухилвам.

— На какво да се обзаложим, че ще издържа ритника ти, ще го убия, а после ще убия и теб, преди да успееш да ме ритнеш отново. Хайде, здравеняко. Опитай.

Огрилото решава, че е по-добре да изчака и да види какво ще стане. Сърцето ми се стопля, като гледам какви благинки продължава да ми носи репутацията ми.

— И така, Орбек, оттам няма да получиш помощ. Какво решаваш?

От болка на челото му е избила пот. Той ръмжи нечленоразделно няколко секунди, след което навежда глава към ухото ми и прошепва:

— Предавам се, но не ме излагай пред момчетата, а?

Извивам ръката му по доста болезнен на вид начин и той напълно убедително реве от болка.

— Помисли си — повтарям на висок глас. — Десет секунди. След това умираш.

Орбек отново се навежда към ухото ми.

— Не можа ли просто да помолиш, мамка му? — шепне той.

— Така е по-добре — отвръщам шепнешком и аз. — Ако ме убият, кожата ти е спасена.

Орбек ръмжи и се гърчи, досущ като професионален кечист.

— Да, добре — шепне той, след което за секунда закача единия от бивните си в раменната ми става. — Но спомни си. Ти победи? Не забравяй, че можех да те нараня. Можех да пукна, но ти щеше да пострадаш, а? Така че покажи уважение, мамка му.

Напомня ми за самия мен на неговата възраст.

— Съгласен.

Хващам китката му така, че да мога да освободя ръката си и да притисна трахеята му в хватка от джудото. Главата му се отмята назад, очите му се оцъклят и той пъшка:

— Добре… добре… не ме убивай… — толкова задавено и хрипкаво, сякаш наистина го душа.

Двамата изиграваме сложна пантомима на изправяне, при което изглежда, че аз продължавам да му причинявам болка, и заедно успяваме да убедим момчетата му в несигурния факт, че мога да го убия, преди да ми видят сметката. В края на краищата аз увисвам на рамото му, като съм го хванал изотзад през шията, сякаш го душа, а с другата ръка продължавам да държа счупения боен нокът, притискайки ранената му ръка, извита в ключ зад гърба му.

— Каин… — обажда се отново Делиан и ме пита с поглед дали искам да се намеси.

— Стой си на мястото — казвам му весело аз. — Ще ида да пийна вода. Двамата с магарето ми ей сега се връщаме.

Докато Орбек крачи към групичката Змии, аз се обръщам и намигвам на Делиан през рамо. Не съм сигурен дали ме е видял; разтърква челото си така, сякаш има главоболие.

Водата тече през тръба в стената и се излива в малък кръгъл басейн, от който излизат три канавки; подът на Ямата е леко наклонен, като басейнът се намира в най-високата му част. Всички ще ни видят добре.

Сякаш сме на сцена.

4.

Затворниците се разстъпват пред Орбек, разчиствайки тясна пътека.

— Кой е шефът тук? — шепна в ухото му.

— Онзи тип със зеления парцал на главата — отвръща ми той, без да мърда устни, като същински вентролог. — Нарича себе си Влечугото.

Едно от по-нисшите светила в съзвездието на Змиите застава на пътя ни.

— Хей, Орбек, добре ли си? — пита той, очевидно намирайки ситуацията за забавна. — Не те ли боли? Сигурно е доста гадно да ти извива нокътя, а?

Поглеждам го злобно над рамото на Орбек.

— Искаш ли да разбереш как е?

Той се засмива.

— Къде си мислиш, че отиваш, сакатият?

— Жаден съм. Смятам да се напия.

Змията сочи към земята в краката на Орбек.

— И тая вода е идеална за пиене.

— Майтапиш ли се? Мирише на задника на майка ти.

Затворниците избухват в смях, а лицето на Змията пламва.

— Имаш доста голяма уста за сакат, старче — ухилва се подигравателно той. — Чудя се дали ще продължи да ръси умни приказки, ако я запуша с чепа ми?

— Хей, аз просто искам да пия. Чиста вода, хлапе. Проблем ли е?

Почва се: Влечугото и неговите лейтенанти се приближават ухилени. Те не могат да повярват, че съм толкова глупав, че да се оставя да им падна в ръцете.

— Не, не, не е проблем — отвръща Змията. — Но ние тук си имаме правила, сакатият. Всичко си има цена. В момента тарифата за пиене е, че трябва да ми духаш. Нищо лично. Правила, нали?

— Смяташ, че ще получиш нещо от мен? — Разтърсвам се от цвилещ смях. — Аз не съм педофил, хлапе. Върни се, когато пораснеш.

— Точно сега доста съм пораснал — отвръща той, потривайки се отпред по панталона.

— О, мамка му, Дини — обажда се Орбек със слаб дрезгав глас над лакътя ми, който го е стиснал за гърлото. — Пусни ме да мина, а? Направо ме убива.

— Проблемът не е мой — отвръща Змията, но Влечугото поставя длан върху рамото му.

— Не, пусни ги да минат — казва той, играейки ролята на Господар на имението. — Каин е знаменитост, Дини. В негова чест може да попроменим правилата. — Той ми се покланя подигравателно и посочва с жест басейна с чиста вода. — Чувствай се като у дома си, Каин. Моля, заповядай.

— Хей, благодаря. Много си любезен — казвам му аз, докато Орбек минава с пухтене покрай него. — Ако наистина искаш да се чувствам като у дома си, дръж тази Мека пишка далеч от мен, щом сляза от него.

— Орбек изпълнява заповедите ми — отвръща Влечугото — и ако му наредя, няма да те притеснява. Нали, Орбек?

— Както кажеш, Влечуго — изхриптява огрилото.

— Ето, виждаш ли? Тук си в пълна безопасност, Каин. Съжалявам само, че не обявиха предварително пристигането ти; щяхме да излъскаме сребърните прибори.

Боже, тук всички са големи комици.

— Да, все тая. На колене, магаре. — Подсилвам заповедта с привидно извиване на нокътя и Орбек стене, докато коленичи. Смъквам се от гърба му и той се изправя с ръмжене над мен.

— Кучи син — казва той. — Ти го начукай на баща си! — Той се засилва, за да ме изрита в ребрата с крак, но Влечугото го възпира с една рязка дума. Чудно какво ли щеше да направи, ако Влечугото му беше заповядал да действа. Сигурно щеше да ме убие.

Едва ли някога ще разбера.

Орбек отстъпва, прегърнал наранената си ръка, продължава да ръмжи обиди под носа си. Влечугото се навежда над мен и застава на една ръка разстояние, подпрял длани на коленете си.

— Нали разбираш, Каин, че повече не мога да променям правилата? Добре, пуснах те дотук. Но така или иначе, ще трябва да платиш. — Той се усмихва, разкривайки зъбите си с лайнян цвят. — Надявам се, че нямаш нищо против.

— Не ми пука какво ще правиш, стига да получа малко вода.

— Всяко нещо по реда си — казва той, а ръцете му се плъзват към колана на панталона му.

— Чакай, да не те е страх, че ще се отметна? Какво очакваш да направя, да избягам ли? — Претъркулвам се настрани, за да отпия от водата. Добра е: студена, кристално чиста, наситена с минерални соли, получени от филтрирането през стотината фута варовик. Поемам доволно една голяма глътка.

В Ямата се възцарява мъртво мълчание.

— Знаеш ли, Каин — казва Влечугото, ухилен като дружелюбен алигатор, — мисля, че устата няма да е достатъчна. Не и за теб. Мисля, че ще се наложи да те оправя. В задника. Това е един вид, нали се сещаш, допълнителна такса? Затова, че пи на кредит.

— Какво ви става, момчета? — питам го аз. — Не мога да разбера какъв е тоя интерес към задниците. В смисъл нямам никакви проблеми с дупелюбците — каквото там ти наостря меча, нали ме разбираш? — но какви са тия мераци да шибаш нормален мъж? Аз не съм хукнал да изнасилвам лесбийки, нали? Какво му е забавното на това?

Влечугото се изправя, като продължава да се усмихва, и започва да разкопчава панталона си.

— Може пък да съм развил странични вкусове — отвръща ми той.

— Бърн беше като теб — изричам бавно аз. — Чувал ли си за Бърн? Така и не можах да разбера защо. Канех се да го питам… — надигам се на лакти и му се озъбвам, — а той взе, че умря.

Влечугото ми отвръща със същото изражение на лицето.

— Значи си извадил късмета, че аз съм тук, за да удовлетворя любопитството ти.

Някои типове не разбират от намеци.

— Да, добре, чух достатъчно. — Издърпвам се към каменната пейка в подножието на стената, от която стърчи тръбата. Налага се доста маневриране, докато успея да седна така, че да мога да виждам цялата Яма.

Вече всички са се изправили на крака, затаили очаквателно дъх — сигурно от седмици не са имали по-добро развлечение от наблюдаването на канещото се да ме изнасили Влечуго. Дори пазачите са се събрали на мостчетата, хилят се и се смушкват с лакти. Някои от тях сигурно си спомнят последния път, когато бях попаднал тук, и сигурно ме мразят колкото и Змиите. Виждам Делиан, не много далеч, зад кръга от Змии, които са ме обградили. Той изглежда разтревожен, но е запазил хладнокръвие и си държи устата затворена. Малко по-нататък стоят т’Пас и нейната групичка подлизурковци.

Поемам си дълбоко дъх и изкрещявам:

— Добре, задници! Затваряйте си устата и ме чуйте!

Все едно вече не съм привлякъл цялото им внимание…

— Разни хора ми разправят какъв е редът тук долу — говорят ми за правила. — Завъртам очи към Влечугото, подканяйки го да се засмее заедно с мен. — Знаете ли какво? Правилата ви са боклук.

Той се кани да каже нещо, но просто вдигам ръка и продължавам да говоря:

— Аз имам малко нови правила. Моите правила.

Сгъвам всичките си пръсти, с изключение на показалеца.

— Първо правило: който ми се прави на отворен, ще умре. Без предупреждение. Без втори шанс.

Сред тълпата затворници се надига изумено мърморене. Влечугото ме гледа така, сякаш съм откачил.

Изправям следващия пръст.

— Второ правило: важи само моята дума. Каквото излезе от устата ми, става закон. Нарушите ли закона, ще пострадате. Нарушите ли го повторно, умирате.

Влечугото сумти презрително.

— Приключи ли вече? Нещо друго?

— Още едно — отвръщам, свивайки рамене. — Трето правило: ако се правите на отворени на приятелите ми, все едно се правите на отворени на мен. Ако имате колебания, вижте първо правило. Така… — Вдигам ръка над главата си и размърдвам пръстите си. — Колко от вас искат да са ми приятели?

Влечугото изсумтява отново. Звучи така, сякаш има курешка в носа си.

— Хайде, не се срамувайте — казвам аз. — Да видя вдигнати ръце.

Змиите удържат тълпата с погледите си. Дори не се налага да правят някакви заплашителни жестове; напрягането на мускулите и хладните им погледи показват пределно ясно какво готвят на всеки, който прояви глупостта да застане на моя страна.

Някъде в средата на Ямата се вдига ръка.

Затворниците се отдръпват настрани от него.

— Мъртъв си, тъпо копеле — казва Влечугото. — Чуваш ли ме?

В средата на разчистеното пространство стои Делиан с вдигната ръка.

— Аз бих искал да съм ти приятел, Каин. Надявам се, че вече съм.

Е, добре.

Очевидно няма отърване от оная студена смелост.

— Свали си ръката, мъртвецо — казва Влечугото.

— Хей, дръж се прилично, мухльо.

— Какво? — Влечугото ме поглежда. — Какво ми каза току-що?

— Казах ти да се държиш прилично, по дяволите. Ти какво си мислеше?

Т’Пас излиза на празния терен, застава до Делиан и безмълвно вдига ръка. Към нея се присъединява един от последователите ѝ, после още един и още един.

— Стори ми се… — казва Влечугото, — стори ми се, че те чух да казваш: „Влечуго, кажи на момчетата си да убият тези тъпи копелета.“ Това ми се стори, че чух.

Поклащам тъжно глава.

— На твое място щях сериозно да се замисля дали да не разкарам оттук тъпия си изнасилвачески задник и да вдигна проклетата си ръка.

— И защо ми е да го правя?

— Защото иначе — казвам му — ще трябва аз да ти го начукам.

Влечугото развърта рамене, разхлабва се като боксьор в почивката между рундовете.

— Смели думи от един сакат старец.

— Помисли добре, Влечуго. Доста е унизително. Питай Орбек.

— По-лошо от групово изнасилване в задника?

Извръщам глава и му се ухилвам с унищожително презрение.

— Ще ме нападаш ли, мухльо? Хайде, давай.

Той ме поглежда с присвити очи.

— Човече, ти какво, търсиш ли си го…

— Направо те моля, по дяволите. Какво, да не те е страх от мен? Мамка му, какъв бъзльо.

— Мамка му — казва той и се хвърля към мен. Засилва се да ме сграбчи за ризата, но се спира — видя какво се случи с Орбек, а не е чак толкова глупав — затова се задоволява да ме изрита силно в единия ми крак, който се поклаща под пейката.

— Да, това щеше да ме заболи — ако не бях сакат, тъпанар такъв. Нищо не усещам. — Изхилвам се още по-цвилещо, отколкото преди с Дини. — Как е успял глупак като теб да стане шеф тук?

— Тогава почувствай това — ръмжи той, сграбчва единия ми глезен и ме издърпва от пейката.

Изтърсвам се с цялата си тежест върху каменния под; боли. Той ме обръща по лице и аз вдигам ръце, откривайки ребрата си за очаквания ритник. И идиотът, разбира се, се хваща: кракът му потъва в тялото ми, но аз съм подготвен и смекчавам удара с издишване от муай тай. Обгръщам крака му с ръка, стискайки пръстите със свивката на лакътя ми. С другата ръка се оттласквам и се претъркулвам към него; той изкрещява стреснато, когато натискът ми върху глезена му го запраща на земята.

Отнема му много повече време да осъзнае, че е паднал, отколкото на мен да приклещя по-здраво крака му; преди да се усети какво става, хващам глезена му и го извивам в хватка от жиу-жицу, която го принуждава да завие от болка.

— Ти печелиш! — пищи той. Май наистина не е чак толкова як. — Ти печелиш!

— Естествено, че печеля. — Продължавам да извивам крака му, докато глезенът не се чупи с хрущене, сякаш някой е стъпил върху купчина сухи пръчки. — Винаги печеля.

Той пищи: заек, попаднал в челюстите на вълка. Придърпвам се по крака му и го удрям в топките.

Писъкът му секва и той се изстрелва до седнало положение, останал без дъх; премятам дясната си ръка през врата му и го приклещвам в ключ, а лакътя на лявата опирам в рамото му и улавям здраво китката на дясната във „фигура четири“. Той ръкомаха, удря с юмруци по ребрата и краката ми, но не може да вложи сила в ударите си. Единственото място, където може да ме удари силно, е чаталът ми, а топките ми и без това са безчувствени.

Най-якото в ключа „фигура четири“ е, че в него участват двата ти трицепса — две трети от мускулите във всяка ръка — и прилично количество гръдни и гръбни мускули и изкривява главата му така, че единствените мускули, които той може да използва за съпротива, са онези от едната страна на шията му. Погледнато отвсякъде, това си е загуба за жертвата. Макар да съм слаб като котенце, заради химическата пневмония или каквото там ми има, той няма никакъв шанс срещу мен. Усилвам леко натиска и той проскимтява, когато усеща как шийните му прешлени започват да се разделят.

— Това е всичко, успокой се — казвам му нежно. — Борбата свърши, приятел. Ти загуби. — Останалите Змии са се събрали около нас, чудейки се какво точно да направят, за да ме наранят. — Кажи на кучките си да се разкарат, Влечуго. Преди да съм ти счупил врата.

Леко отпускам хватката и той изсъсква през стиснатите си зъби:

— Назад… Назад! Правете каквото ви казва, мамка му!

Те отстъпват назад.

— Още — казвам им. — Не спирайте. Още малко, точно така, не спирайте. — Продължавам да ги окуражавам, докато около нас не се отваря значително пространство — искам да съм сигурен, че всички ни виждат.

Така, време е за катехизиса.

— Добре, Влечуго — казвам аз. — Кой е шефът тук?

— Шибано… — започва той, но едно стисване на ръката ми му секва гласа.

— Да опитаме отново, става ли? Кой е шефът тук?

— Ти — ръмжи той.

— Много добре. Кой определя правилата в Ямата?

— Ти.

— Хей, две от две — казвам му с окуражаващ тон. — Страхотно се справяш. Сега, ето го и първия препъникамък. Надявам се, че си внимавал преди. Какво е първото правило?

— Ъъъ — започва той и тогава го убивам.

Докато умира, Влечугото продължава да говори, така да се каже: единственото, което успява да произнесе, са няколко бълбукащи хрипове — кх… кх… кх, напомня ми за Гарете — защото с едно рязко движение на ръцете съм му счупил врата и краищата на шийните му прешлени са прерязали като ножици гръбначния му мозък; сега той лежи като марионетка със скъсани конци и светлината в очите му гасне.

Оттласквам трупа му от себе си и се издърпвам обратно върху каменната пейка. Поглеждам към смълчаната тълпа затворници.

— Някакви въпроси?

И двестате Змии, които са се събрали около мен, бавно осъзнават, че са затворени в капана на каменната стая заедно с още хиляда души, които са вдигнали ръцете си във въздуха и които изобщо не ги харесват, а аз ги наблюдавам как един по един решават — съгласно правило три, — че може би също искат да са ми приятели.

5.

Делиан прекара известно време в размишления.

Не можеше да определи колко време продължи това: трескавите вълни, които обливаха тялото му, го свиваха и разширяваха по непредсказуем начин. Можеше да размишлява часове, а да открие, че са минали само секунди; и наистина минаха часове, през които той само се потеше и трепереше, а разсъдъкът му бе попаднал в кошмарна неразбория.

Още щом пазачите, които бяха дошли да отнесат трупа на Влечугото, се качиха обратно и вдигнаха стълбата след себе си, Делиан отиде при онзи странен човек, който някога му бе приятел.

— Искам да помогна.

Хари го измери с мрачен поглед.

— Навремето беше малко гнуслив. В следващите ден-два ситуацията тук може да стане доста грозна.

— Още съм си гнуслив. Но това няма да ме спре.

Хари кимна, припомняйки си миналото.

— Като че ли никога не те е спирало.

— Вярно — отвърна Делиан. Почувства вледеняваща, смъдяща не-болка, сякаш някой бе плъзнал тънък, много остър нож между ребрата му. — Като че ли не.

Хари не се нуждаеше от помощта му, за да умиротвори Ямата; между Змиите, от една страна, и каинистите на т’Пас, от друга, затворниците трябваше да спазват реда, независимо дали това им харесваше, или не. „По-добре да се страхуват от теб, отколкото да те обичат — беше отбелязал веднъж пред Делиан с разсеян тон, — защото хората обичат по своя воля, а се страхуват по твоя.“

Това се беше случило малко след смъртта на Влечугото. Делиан коленичи до краката на Хари и започна да сваля мъртвата плът от раните му с парче грубо зебло. Дори Хари да чувстваше някакъв дискомфорт, той не го показваше по никакъв начин.

— Чел съм „Владетелят“ — беше отговорил Делиан също така разсеяно. — Доколкото си спомням, Макиавели заключава, че най-добре е едновременно да те обичат и да се страхуват от теб.

Хари му се усмихна мрачно.

— Да, това е номерът, нали? Ще е страхотно, ако се получи. — Той повдигна презрително рамене. — Може би е по-добре да се придържам към онова, в което съм добър.

— Любовта не е чак толкова трудна, Хари.

Усмивката угасна и очите му се замъглиха.

— За теб може би.

— Това е просто връзка. Признаване на връзка, която вече съществува. — Делиан поклати глава. Треската замъгляваше мислите му. — Просто им покажи връзката. Нека разберат, че тя е двупосочна.

Хари се намръщи.

— Да, добре, Конфуций. Подскажи ми още малко, а?

Делиан погледна многозначително към Орбек, който седеше намръщен на каменната пейка покрай стената недалеч от извора.

— Цял ден му се подиграват заради това, че ти позволи да го яхнеш. Няколко подходящи думи и Орбек — а заедно с него и цялата общност на огрило — ще застанат твърдо на твоя страна.

Хари кимна замислено.

— Струва си да се опита.

След като Делиан приключи с превързването на раните, Хари накара две Змии да го отнесат в средата на Ямата и привика Орбек.

— Казах доста гадни неща за баща ти и за клана ти — рече сериозно той. — Не трябваше да го правя и съжалявам за това.

Изненадата попречи на огрилото да отговори.

— Ти беше готов да се биеш и да умреш за честта на баща си — продължи Хари. — Уважавам това; уважавам и теб. Ти си истински Черен нож, Орбек. Кланът ти трябва да се гордее с теб.

Хари повиши глас и заговори на цялата Яма.

— Никой от вас не знае, че докато се биехме, Орбек можеше да ми отвори втора уста с бивните си. Единствената причина да не го направи, бе, че сключих сделка с него. Не го победих, подкупих го. — Той протегна ръката си. — Бих искал да те обявя за мой приятел, Орбек.

— Трето правило, хей? — отвърна Орбек с лека усмивка, но пое ръката на Хари. И за миг като че ли изпитваше искрена неохота да я пусне. След това огрилото продължи: — Ти, ъъъ, може би ти трябва някой, който постоянно да ти помага да се придвижваш наоколо. Някой, на когото можеш да вярваш.

Хари го погледна с присвити очи.

— Помощ ли ми предлагаш?

Орбек сви рамене.

— Ако искаш работата, твоя е.

Орбек сериозно метна Хари на гърба си и го отнесе обратно при Делиан. Хари погледна стария си приятел и каза:

— Ти си един много умен кучи син.

През следващите часове и дни Хари като че ли беше навсякъде; Делиан не знаеше дали изобщо спи. Орбек го разнасяше навсякъде — беше настоял да го прави и настойчивостта му някак успя да превърне предишното му унижение в почетен знак.

Като цяло, затворниците изглеждаха адски благодарни, че има някой, който да им казва какво да правят. Редките прояви на недоволство срещу управлението на Хари се появяваха предимно сред самите каинисти. Т’Пас не се умори да обяснява:

— Каинизмът не е религия, това е философия. Значението на личността ти е чисто символично; ние заимствахме твоята иконография — Принца на Хаоса, Врага Божи — от Църквата на Любимите деца като символ на съпротивата срещу всичко, което олицетворява Ма’елкот.

— Ако някой си беше направил труда да ме попита — ѝ отговори Хари, — щях да му кажа да остави иконографията ми на мира.

— Свободен си да изказваш неодобрението си — рече тя. — Твоето одобрение означава за мен толкова, колкото сама реша. Свободна съм да се противопоставям на волята ти.

— Сигурно — кимна ѝ Хари с усмивка. — Уважавам правото ти на противопоставяне. А ти трябва да уважаваш правото ми да ти счупя краката заради това.

— Може би фундаменталният проблем е в уважението — любезно отвърна т’Пас.

Хари прекарваше по-голямата част от времето си в обучение на армията си.

Той бе подбрал най-силните, най-агресивни Змии, беше ги смесил свободно с огрило и първородни. В замяна на властта да използват сила в Ямата, те бяха натоварени с отговорността да поддържат ред. Освен това преминаха обучение в ръкопашен бой, ръководено от т’Пас. Това привличаше особено силно младите и впечатлителни затворници: възможността да научат някои тънкости от самия Каин.

Пазачите, разбира се, нямаше да позволят провеждането на това обучение, ако усетеха какво става долу, но тренировките се прикриваха внимателно като спортни танци и се провеждаха в кръг от затворници, които припяваха и пляскаха с ръце. Хари призна на Делиан, че е взел идеята от един земен боен стил, разработен от бразилските роби; те го бяха маскирали като танц, за да могат да тренират пред погледите на португалските си господари.

Храната се разпределяше под строг контрол. Сега, щом плетените кошници се спуснеха до дъното, всяка се поемаше от един затворник и пред него се подреждаше колона, за да може всеки да получи своя порцион. Създаде се нещо като икономика, като основните средства за размяна бяха храната и сексуалните услуги. Всички имаха правото да търгуват — неговите „войници“ просто се грижеха всяка размяна да се извършва по честен начин. Изнудването или използването на принуда се наказваха бързо — и безпогрешно. Нито един невинен не пострада от правосъдието на Каин в Ямата; съдебната му система бе единствената в двата свята, в която невинността означаваше абсолютна защита.

Единственият в Ямата, който определяше кое е истина и кое лъжа, беше прехвърлянето на Делиан.

Треската му беше зачестила прехвърлянията му. Сега бе достатъчно само да се вгледа по-продължително в някого, и прехвърлянето се осъществяваше; той виждаше не само фактите, свързани с всеки случай, но и характера на ищците. Споровете от всякакъв вид станаха по-редки, а самозваната полиция на Ямата — въпреки престъпните наклонности на повечето от членовете си — стана абсолютно неподкупна, след като един дребен опит за изнудване на един от войниците на Хари бе наказан с изключително брутална екзекуция.

В Ямата вече беше и по-тихо. Когато нямаше тренировки, разговорите се водеха с нормален тон вместо с подвиквания, както се налагаше досега. Пазачите не знаеха какво да си мислят за тази промяна; Хари беше забранил на поданиците си да отговарят на грубите подмятания и обиди на пазачите. Беше им наредил да се подчиняват и да изпълняват всички заповеди, но иначе да не обръщат внимание на онова, което правят или казват пазачите.

Беше си направил трон — покрито с груби тъкани място за сядане на каменния праг до тръбата за вода. Оттам наблюдаваше миниатюрното си мирно кралство, в което лъвове и агнета почитаха твърде силно безкомпромисната му жестокост, за да се оплакват, камо ли да създават проблеми.

Канавката, която минаваше от лявата му страна, стана единственото отходно място в Ямата. След едно убийство и няколко жестоки побоя никой вече не се осмеляваше да се облекчава в другите две. По централната канавка течеше водата за миене и всеки затворник можеше да се изкъпе и да изпере дрехите си в тази вода; въпреки липсата на сапун след края на първия кръг измивания животинската смрад в Ямата избледня до слаба, не твърде противна миризма на пот. По канала, който свиваше надясно — изтъркан стабилно с парцали от ризите на затворниците от басейна до края му, — течеше водата за пиене, която вече беше чиста като струята, която бликаше от тръбата.

Когато не го търсеха като съдия или правен оракул, Делиан седеше на каменния под в Ямата, потънал в ментално зрение и подгънал под себе си болящите го крака, и изучаваше вихрите на черния Поток, който обвиваше сенчестата Обвивка на Хари, и гледаше как трескавото му бълнуване кара каменните стени да се огъват в бавни дълбоки вълни като в открит океан.

Прекара много време в размисли за черния Поток. Прекара много време в размисли за преплитането на случайностите и дали това не е неправилно определение за съдбата.

Прекара много време в размисли за Каин.

Два пъти се опита да каже на Хари какво е открил, но обстоятелствата винаги бяха срещу него. Хари бе зает с покоряването и ръководенето на миниатюрното си владение; Делиан успяваше само за кратко да привлече вниманието му и често треската объркваше мислите му.

— Твоята Обвивка — започна той първия път. — Знаеш ли какво е Обвивка?

— Да — потвърди разсеяно Хари. — Бях женен за магьосница.

— Твоята е черна. Все някой трябва да ти е казвал, че твоята е черна.

— И какво?

— Става дума за Потока. Камъкът — този камък, от който е построен донжонът — не спира черния Поток. Всъщност мисля, че нищо не може да го спре.

— Какво имаш предвид, Крис? Давай по същество.

— Твоята Обвивка е черна заради този специален вид Поток, не разбираш ли? Не можеш да го спреш.

— Не е кой знае какво. Много хора имат черно в Обвивките си.

— Всички имат черно в Обвивките си. Всички. Но обикновено не може да се види заради всички останали цветове. Но цялата Обвивка да е черна? Това се среща рядко. Рядко. Не мога да ти опиша колко рядко. Последният с такава Обвивка — доколкото ми е известно — може да е бил Джерет от Тирнал.

— Древна история — промърмори Хари. — Той е просто един мит.

— Не е древна. Не. Просто история. Древна е само за хората. Хари, Договорът от Пиричант — с който е сложен край на Бунта на Джерет — е бил сключен само преди петстотин години. Познавам хора, които са присъствали. Баща ми — имам предвид краля — Т’фарел Гарвановия перчем, той е бил там като Свидетел на Първия народ. Джерет Богоубиеца е реална личност като теб. Повечето неща, които знаеш за него — които се разказват в песните и преданията, — са толкова истина, колкото и измислица.

— И какво общо има това с мен?

— Същата енергия: ти решаваш и после го правиш. Това е превърнало Джерет в Богоубиеца и това те прави Каин.

— Защо не полегнеш малко, а? Започна да говориш безсмислици.

— Твоята сила е моя сила: сила на всички. Ние всички имаме сила; просто не я използваме. Черният Поток, не разбираш ли? В основата си е метафора. Също като удара с юмрук. Съсредоточаване. Насочване на енергията. Концентрация. Никакъв страх. Изпълняване на желания. Присъствие. Ето това е Каин.

— Не разбирам.

Делиан сплете пръстите на ръцете си, обхвана коляното си и се облегна на влажната каменна стена. Част от треската му като че ли се бе изтекла в студения камък и когато продължи да говори, той чувстваше ума си по-бистър.

— От време на време — започна бавно той — аз си мисля за нещата, на които ме научи в Консерваторията. Помня как ме облече в сорботанова броня, за да можеш да ми демонстрираш истински удар. Минаха двайсет и седем години, Хари. Преминах през много битки — бях ударен от огре, — но никой, никой никога не ме е удрял толкова силно.

— Ударът не зависи само от силата — отвърна Хари. — Добрият удар е наполовина физика, наполовина психика.

— Както и черният Поток. Всеки може да го използва, точно както всеки може да нанесе удар с ръката си. Ти просто си по-добър в това. Отхвърляш всичко несъществено. Колко силно ще удариш, ако се притесняваш, че можеш да си счупиш ръката? Колко добре ще се биеш, ако се притесняваш, че може да загубиш?

— „Не се стреми да избягваш трудностите — изгради живота си така, че да можеш да ги преодоляваш“ — промърмори Хари и сви устни. — Брус Ли.

— Философ?

— Аха. — Устните му се разтеглиха в едва доловима усмивка. — Умрял е млад.

Делиан сви рамене.

— Каин не е.

Хари погледна настрани.

— Не ми говори за Каин — рече той. — Озовах се тук точно защото се опитах да бъда Каин.

— Не, не, не. Озова се тук, защото се опита да не бъдеш Каин.

Точно това не трябваше да казва; Делиан го разбра, но твърде късно. Споменаването на Каин сложи край на разговора. Каин каза на Орбек да го отнесе до две Змии, които повишаваха гласове в караница, и учтиво предложи на Делиан да поговорят за това някой друг път, когато се почувства по-добре.

Вторият му опит, неясно колко часове по-късно, завърши със съвсем малко по-добър резултат. Този път подходи по-внимателно; един или два пъти разговаря с Хари, без изобщо да повдига темата. Двамата си разказваха какво се беше случило с тях, след като преди двайсет и седем години бяха напуснали Консерваторията.

Хари описа накратко някои от приключенията на Каин, той като Делиан вече ги познаваше с подробности; повече говореше за съпругата и дъщеря си, за баща си и за дома, който им беше отнет. Делиан имаше повече за разказване: за първите си дни в Отвъдие, когато едва не беше умрял от глад, преди да получи работата на бияч в заведението на Киърандел „Екзотична любов“; за срещата си с Торонел и за Осиновяването си; за живота си в Живия дворец и околните земи като Подменения принц — Юмрука на Краля на здрача; за пагубното му пътуване по следите на изчезналите пратеници в Трансдея. Разказа на Хари за Томи и почувства топлота и тъга, откривайки, че Хари си го спомня добре, с уважение и известна привързаност.

— Томи е умрял като каинист? — рече тихо той, поклащайки глава. — Направо не мога да повярвам. Той винаги беше толкова… толкова нормален, разбираш ли? Практичен.

— Т’Пас ще ти каже, че практичността е в основата на каинизма.

— Може ли да не започваме с тези глупости?

— Томи не беше обикновен човек. Някога може и да е бил; но мъжът, който ме спаси, беше невероятен. Не мога да ти кажа точно какво го правеше толкова специален. Със същия успех може да се нарече и каинизъм.

— Имена — изсумтя Хари. — Какво беше онова, което Орбек обича да повтаря? „Наричате фъшкията сандвич, но вкусът си остава лайнян.“

— Мислиш, че имената не носят никаква сила? Томи нямаше да се съгласи с теб. Той ми даде ново име. Твърде могъщо за мен. И аз не мога да го използвам, макар, изглежда, да е мое по право.

— Що за име е това?

Делиан извърна поглед настрани, за да скрие сълзите в очите си.

— Даде ми името Митондион. Когото хората ще нарекат краля на елфите.

— Без майтап?

Делиан сви безпомощно рамене.

— Торонел пренесъл ХРВП в Живия дворец. Семейството ми е мъртво. Макар и осиновен, аз съм Митондион. — Той наведе глава и преглътна. — Последният от рода.

Хари дълго мълча. Най-накрая Делиан го погледна и се изненада от болката в черните очи на събеседника си.

— Господи, Крис — рече тихо той. — Съжалявам. Аз… — Хари тръсна глава, намръщи се, отвратен от себе си и погледна ръцете си. — Аз забравям, разбираш ли? Толкова съм затънал в отломките от собствения ми живот, че забравям за съсипания живот на останалите. Понякога съм голям задник.

Делиан се усмихна нежно.

— Това също е име.

— Крис…

— Трябва да признаеш, че някои имена имат сила, Хари. Трябва да го видиш.

— Да, добре, щом казваш. Толкова ли е важно?

— Изключително важно е. Невероятно важно. Няма по-важно от него. Само си помисли. Помисли за имената, които ти използваш. Помисли за имената, с които те наричат останалите. Наричат те Острието на Тишал, Хари. Някога замислял ли си се за това?

— Наричат Каин Острието на Тишал.

Делиан махна с ръка; не искаше да спори за разликите.

— Тишал, Богът на мъртвите, наричан още Ограничителя и Разделителя. Самият Тишал е енергията на промяната; той е тъмнината отвъд границите на живата реалност. Затова е бог на смъртта: тя е основната промяна. Най-голямата. Самата промяна стои в основата на опита. Помисли само: липсата на промяна е застой — и същевременно липса на опит. Опитът е реалност. Точно това представлява реалността за нас — ни повече, ни по-малко. Оттук се получава квантовият „ефект на наблюдателя“. Реалността е промяна. Всъщност е само това. Острието на Тишал е водещият ръб на реалността. Той е ножът, който разрязва всичко.

— Острието на Тишал — отвърна с усилие Хари — е тъп маркетингов трик. Просто някой специалист по рекламата в Студията е решил, че звучи яко. Добър прякор за убиец. Той не означава нищо; просто са го измислили.

— Танцът на Шива — припомни си Делиан друго име. Логическата верига започна да се изплъзва от пръстите му, докато трескавият му мозък навързваше все нови и нови аналогии. — Майка ти е била индуска, нали?

— Бенгалка.

— И името ти: Хари. Това е въплъщение на Вишну, нали? Тя говорила ли е някога с теб за другите стари богове?

— Може би — отвърна предпазливо Хари. — Тя почина, когато бях на колко… осем? Не съм сигурен, че ще си спомня.

— Някога разказвала ли ти е за Шива?

— Разрушителя. Не е нужно да си индуист, за да знаеш, кой е бил Шива.

— Кой е Шива — поправи го Делиан. — Е, в смисъл, че силата, която олицетворява Шива, е абсолютно реална и все още съществува. Шива е сила в най-чистия смисъл на думата. Абсолютно движение. Унищожение, създаване: и двете се извършват от една и съща енергия. Унищожително съзидание, градивно унищожение. Това не е парадокс. Не е. Това е просто езикова грешка. Унищожението и създаването не са противоположности. И двете са противоположни на застоя.

Той започна да говори все по-бързо, опитвайки се да излее всички думи наведнъж; логическата верига пушеше в горещината на треската му.

— Старото име — най-доброто име — е Шива: Танцуващият в бездната. Силата, която разбива реда в първичен хаос, е същата, която подрежда хаоса в нов ред — защото чистият хаос също е един вид застой, не разбираш ли? Шива е враг на всичко, което не се променя. Танцът на Шива е играта на енергията в Космоса; не е добър, не е лош, просто съществува. Той е самата промяна и влияе на всичко. Силата. Животът. Разумът.

Хари присви очи.

— Животът?

— Силата и Животът са едно и също нещо, а двете заедно са Разумът. Разумът е енергийна структура, ни повече, ни по-малко. Елементарните частици, които изграждат ей този камък… — Той почука с пръсти по пейката до тръбата — … електроните, кварките, които изграждат протоните и неутроните, те са точно това: енергийни структури. Една и съща енергия, Хари. В основата си енергията е енергия. Затова, да речем, една каменарска скаломага може да моделира камъните с голи ръце — тя е обучила мозъка си да влиза в резонанс с вроденото съзнание на скалата. Каменарите имат пословица: „Докато работиш върху камъка, камъкът работи върху теб.“

— Искаш да кажеш, че всичко има разум.

— Не, казвам, че всичко представлява един Разум.

— Метафизика — рече Хари, махвайки отвратено с ръка. — Един човек на име Пърсиг някога е написал, че „метафизиката е ресторант, в който можеш да получиш меню от 30 000 страници — и никаква храна…“.

Делиан му отвърна с леко подигравателна усмивка.

— Тогава помисли върху това. Според мен онази стихийна сила на промяната, която древните индуси са нарекли Шива, е същата, която аз наричам черен Поток. Един липкийски свещеник би го нарекъл Дъхът на Тишал. Това е силата, която движи Острието му. — Той замълча за миг и завърши тихо: — Това си ти, Хари.

— Така ли мислиш?

— Говори се, че разрушението следва Каин така, както враните следват армията.

— Да, да. Знаеш ли защо го казват?

— Защото е вярно.

— Защото някой друг тип от Маркетинга е измислил добър лозунг. Веднъж се срещнах с него; той ми каза, че накарали всеки Актьор от цялата северноамериканска система да го повтаря всеки път, когато някой споменавал името ми, докато не станал популярен. Всичко е просто случайно стечение на обстоятелствата, Крис. Не означава нищо.

— Всичко е случайност, Хари. Означава точно онова, което ти решиш да означава.

— Просто случайно стечение на обстоятелствата — повтори упорито той.

— Цялата Вселена е просто случайност, Хари. Съществуването на точно тези планети около точно тези звезди, в точно тази галактика, появата на живота, нашата среща тук, сега, след като сме извършили различни неща в живота си и сме се превърнали в това, което сме: всичко това е случайност. Вселената е система от случайности.

— Не каза ли, че Вселената е структура на разума.

— Да — отвърна той. — Да, казах го.

И тъкмо се накани да продължи и да му обясни защо тези две твърдения не си противоречат, когато отново изгуби събеседника си заради внезапно избухнала кавга между един огрило и двама първородни. След като всичко утихна, Хари успя да си намери работа, която беше по-важна от подновяването на разговора, който и без това не му беше интересен. Делиан беше задълбал твърде много в абстрактните области, а Хари беше прагматичен човек. Никой разговор нямаше да задържи вниманието му, освен ако не ставаше дума за нещо, което Хари може да докопа или то да докопа него.

И сега Делиан наблюдаваше танцът тренировка в кръга от подвикващи, пляскащи с ръце затворници. Той разпозна няколко движения, които беше учил в часовете по ръкопашен бой в Консерваторията, и други, на които го бе научил самият Хари: кратки движения, промяна на центъра на тежестта, за да се смени точката на удар, който не може да се избегне, плъзгащи движения на краката, позволяващи с измамно бавна скорост да се заобиколи противникът, удари по ставите, особено на коленете и на лактите, и хватки ключове, които се използваха не само за обездвижване на противника. Тези ключове бяха за хвърляния, за трошене на черепи и чупене на вратове.

За убиване.

Делиан виждаше ясно какво планира Хари. Винаги бе имал остър поглед. Това може би бе единственият му истински талант: да вижда и да разбира.

Добре, време е да се приготвя — помисли си той. — Последен шанс за спасение на света.

6.

Тоа Сител започна да подозира, че целият свят се тресеше в треска като неговата.

Гледани от прозореца на спалнята му, която се намираше на деветия етаж в западното крило на двореца „Колхари“, войниците по стените на Стария град приличаха на кукли. Те се движеха с неестествена, изкуствена походка, сякаш бяха някакви некадърно оформени като хора същества.

На другия бряг на реката, където все още димяха руините на Града на пришълците, противоелфската мрежа, която беше разпъната върху командните постове, определено образуваше някакви тайнствени знаци: Тоа Сител не можеше да ги разчете, но намиращите се там войници очевидно изпращаха някакъв сигнал. Нещо, което можеше да бъде разчетено от някой грифон или прелитащ над тях дракон, или някакъв невидим въздушен дух.

Може би същият, който се беше промъкнал в тялото му през носа, докато спеше, и го беше заразил с тази ужасна треска. Какъв късмет, че се беше събудил, преди духът да го погълне целия! Макар и да знаеше, че той все още се върти наоколо, на границата на периферното му зрение, и се шмугва в сенките на завесите, преди да успее да разгледа добре фигурата му.

Можеше да го победи с лекота: духът имаше сила само над спящите.

Затова Тоа Сител не спеше.

Зад него един от Божиите очи продължаваше да мърмори безкрайния си доклад. Точно както бе предвидил Патриархът, Каин бе успял да се справи с всички заплахи — и Тоа Сител най-после бе успял да се сдобие с нужното доказателство.

Долу в ниското, сред разпънатите по някогашните улици на Града на пришълците войнишки палатки, сновяха фигурки. Една от тях бе на самия Тоа В’Лич. Онази, с аления жакет. Или може би бе мъжът с тъмната пелерина? Или може би по-слабият, по-дребен мъж до него; докато Патриархът ги наблюдаваше, дребната фигура привика останалите при себе си. Те се събраха на групичка и зашепнаха, мислейки си, че като говорят тихо, ще успеят да скрият предателството си от него.

Той можеше да чуе всичко.

Поданиците му в целия град — в цялата Империя — заговорничеха срещу него. И всички си мислеха, че той не знае. Всички смятаха, че са в безопасност.

— Арестувайте го.

— Ваше Сиятелство?

— Тоа В’Лич. Херцогът на обществения ред. Издайте заповед. Той е освободен от длъжност и е поставен под домашен арест.

— Ваше Сиятелство? — повтори безизразно офицерът. — По какви обвинения?

— Няма значение. Заговор с Враговете на човечеството.

— Но… но, Ваше Сиятелство, той продължава Пещерната война срещу нечовеците с голям успех…

— Това е част от плана му — отчаяно въздъхна Тоа Сител. Как бе успял този човек да достигне толкова висок чин в Божиите очи, щом бе толкова тъп, че да не разбира чистата истина? — Той не заговорничи с елфите, джуджетата и огрило. Той заговорничи с Каин.

— С ваше позволение, ъъъ, Ваше Сиятелство, малко ми е трудно да го приема — рече офицерът. — Херцогът прати Каин в Ямата.

Тоа Сител приглади назад оредяващата си коса с потните си ръце.

— Не разбираш ли, че Каин е искал да се озове точно там?

— Не, Светейшество, не разбирам.

Тоа Сител махна раздразнено с ръка. Нямаше нерви да обяснява очевидното.

— Сигурен съм, че Херцогът ви е верен, Светейшество — осмели се да изрече офицерът.

Тоа Сител се извърна от прозореца. Очите му пареха, но бяха толкова сухи, че от мигането го болеше. Затова той повече не мигаше.

Офицерът определено се чувстваше неловко.

— Нима? — попита Тоа Сител. — Сигурен?

— Аз… вярвам…

— Нима?

Офицерът преглътна и не отговори.

— Арестувайте Херцога — рече Тоа Сител и този път офицерът не възрази.

— И какво ще бъде официалното обвинение, Ваше Сиятелство? — попита колебливо той.

Тоа Сител сви рамене.

— Каинизъм най-вероятно.

Долу в ниското самата река започна да се гърчи и да ври, сякаш също изгаряше в треска.

Офицерът се обърна, за да напусне стаята. Тоа Сител протегна ръка.

— Не, почакай. Още не. Не знаем какво планира Тоа В’Лич. Следете го. Разкрийте съучастниците му. Наблюдавайте ги и бъдете готови. Когато направи своя ход, действайте.

Офицерът кимна с очевидно облекчение.

— Да, Ваше Сиятелство.

— Но Каин… — рече Патриархът. — Каин. Този предател вече ни е известен. Стига сме глезили Врага Божи.

Той оголи пожълтелите си зъби. Очите му се наляха с кръв.

— Хвърлете го в Шахтата.

7.

Не виждам кога Делиан се е приближил до мен, докато не се спъва и едва не пада на земята. Един от стоящите наблизо затворници го подхваща и се опитва да го изправи, но Делиан го избутва и продължава да върви.

— Орбек — казвам тихо аз, — не го изпускай от очи. Като че ли има нужда от помощ.

Това си е мащабно омаловажаване: той изглежда така, сякаш се нуждае от неколкоседмичен престой в болница на система с набор от широкоспектърни антибиотици. Успява да премине със залитане по една от разчистените от момчетата пътеки и спира пред мен, олюлявайки се.

— Знам какво правиш — казва ми той.

Поглеждам към Орбек и той ми кимва. После става и се приближава до Делиан изотзад, за да може да го подхване, когато нещастникът се срине. Дори да е забелязал движението му, Делиан не го показва.

Целият лъщи от пот и кожата му прилича на мокър порцелан; очите му са обградени от червеникаволилави кръгове. Опитва се да приглади косата си назад и ръката му трепери.

— Тренираш ги да убият пазачите на донжона — казва той.

— А по-силно не можа ли да го кажеш? — питам го аз. — По дяволите, Крис.

— Виждал съм го и преди — настоява той с пиянски глас. — Пристъпваш напред и извиваш тялото си, за да поемеш удара от тоягата с рамо, а не с главата си. Чупиш му ръката, защото ризницата не защитава ставите. Виждал съм го. Знам какво правиш.

— Крис, човече, седни малко. — Потупвам с длан каменната пейка до мен. — Хайде. Седни, преди да си се строполил на земята.

Той клати глава.

— Не. Не, и без това ми е трудно. Стоенето прав ми помага да мисля. — Той стиска зъби, свива ръката си в юмрук и процежда: — Това е грешка. Не го правиш както трябва. Правиш всичко на обратно.

— Не се нуждая от одобрението ти — напомням му аз.

— Това е погрешно…

— Целият ми живот беше развлечение на някого — процеждам през зъби. — Но смъртта ми няма да бъде. Нито пък тяхната.

Той се отдръпва назад, сякаш се е приближил твърде много до огъня и пламъкът е облизал лицето му.

— Хари… но…

— Не. Ще ги накараме да си платят. Когато копелетата слязат долу за нас, ще се изненадат до смърт. Тяхната.

Орбек скръства ръце така, че бинтованият му боен нокът да се облегне в свивката на другия му лакът, и в жълтите му очи проблясва одобрение. Шинирахме нокътя по цялата му дължина. Сигурно адски боли, но поне ще може да се бие. Той не схваща нищо от приказките на развлечението, но останалото е абсолютно разбираемо: когато огрило си пожелават един на друг късмет, те казват „умри в битка“.

— Не, не, не — настоява Делиан. Затваря очите си, сякаш се страхува, че ще изпаднат от главата му, и заговаря много бавно и отчетливо. — Ти се приготвяш да загубиш, не разбираш ли? Приготвяш се да загубиш. Всичко това? — Той махва с ръка през рамо, без да отваря очи, като едновременно показва и пропъжда изпълнилите Ямата бойци. — Тренирате да умрете.

— Може би наистина имам нужда от тренировка — отвръщам аз. — Напоследък нямам голям късмет.

Орбек се хили — репликата му допада, — но Делиан дори не я забелязва, съсредоточен върху онова, което се опитва да каже.

— Питай т’Пас — казва той. — Или по моя начин, или никак: постигнал си никак, но си изпуснал моя начин. Половината истина е все едно лъжа, Хари.

От мястото, където седя, се виждат добре широката обкована с бронз порта на балкона, зад която започва стълбището към Съдебната палата. Крилата ѝ се отварят; отгоре се стичат облечени в брони мъже. Те носят заредени арбалети и се пръсват по балкона. Гледат мен.

Май ще имам време само за половината истина.

— Трябваше да говорим за това вчера, Крис. — Срещам мрачния поглед на Орбек. — Готов ли си за това?

Орбек ми показва бойните си нокти.

— Роден съм готов, шефе.

— Доведи т’Пас.

Той кимва и се отдалечава с тежки стъпки; от него като електрически заряд струи свирепо очакване. Затворниците, покрай които минава, се умълчават. Всички поглеждат към арбалетите; след това поглеждат към мен.

— Какво искаш, Хари? Какво искаш ти? — казва Крис. — Поискай повече. Не се целиш достатъчно високо.

— Напоследък живея по-близо до земята.

На балкона се строява отрядът за спускане — шестима пазачи в пълни доспехи, въоръжени само с тояги. В Ямата не пускат никого с лъкове или хладни оръжия. Мъжете от отряда носят пластинчати доспехи вместо обичайните ризници, които обличат пазачите. Арбалетите на останалите са по-слаби, изработени специално за донжона; кръстовидните им накрайници не могат да пробият стомана.

Тази промяна беше направена след последния път, който се бях озовал тук. Заедно с едно вече мъртво момиче, на име Талан, показахме на тия шибаняци какво се случва, когато затворниците сложат ръце върху бойните им арбалети.

Делиан се приближава и ме улавя за китката.

— А ако можеш да останеш жив?

— А ако не искам?

Орбек се появява заедно с т’Пас. На лицето ѝ е изписана същата непоколебимост, която чувствам и аз.

— Струва ми се, че още е рано. Мислех, че разполагаме с повече време — казва тя. — Още два-три дни щяха да ми дойдат добре.

— Горе-долу така се чувстват всички, които се качват по стълбичката към бесилката, а?

Тя кимва.

— Когато дам сигнал, нападнете отряда за спускане. По трима на човек, може и повече — казвам ѝ аз. — Използвай най-слабите си мъже — те трябва да привлекат стрелите.

Пазачите няма да се притесняват да стрелят; нали арбалетите им са по-слаби. Кръстовидните им накрайници не могат да пробиват брони, но могат да разкъсват плът и кости като промишлена месомелачка.

— Затова ми трябваха допълнителните дни — отвръща т’Пас. — Просто още не са готови. Ако един или двама се пречупят, останалите може да отстъпят.

— Тогава избери такива, които няма да се пречупят. Познаваш ги, т’Пас: това са онези, които не искат да доживеят до екзекуцията си.

— Никой от нас не иска да доживее до екзекуцията си, Каин.

— Да, без майтап. Дори не си помисляй да отиваш ти. Трябваш ми като мой командир в Ямата. Когато стане напечено — организирай хората. Подгони ги нагоре по стълбата. — Зареждането на арбалет отнема време. Никога не съм виждал някой да изпъне тетивата и да зареди нова стрела за по-малко от пет секунди, и то в най-добрия случай; стресът от битката най-малко ще удвои това време.

А спускаемата стълба е дълга малко над четиридесет метра.

— Орбек, ти вземи Дини, Флечър, Аркен и Гропаз. — Това са двама от най-младите, най-злобни бивши Змии и двама жизнерадостно кръвожадни огрило. — И атакувай стълбата веднага, щом стрелците пуснат първия залп по тълпата. Ти ще се движиш трети, чуваш ли ме? Трети. Змиите да минат отпред; по-добре да пожертваме Дини и Флечър, отколкото твоите момчета. Трябва да завладеем лебедката — ако стълбата отново се вдигне, край на купона. Ти ще си командирът ми на горния етаж. Не губи време да убиваш мъжете при лебедката, просто ги преметни през парапета; ние ще се погрижим за тях тук долу.

— Както кажеш, шефе.

— Т’Пас, точно зад Гропаз пусни още една групичка; следващият залп ще бъде насочен към лебедката. След това — ръкопашен бой.

— Хари, спри се — казва Делиан. — Помисли за миг — помисли! Можеш да се справиш по-добре.

Орбек отговаря вместо мен, усмихвайки се широко зад бивните си.

— Няма нищо по-добро от това.

Пазачите до лебедката я завъртат. Стълбата започва да се спуска с дрънчене. Кимвам на Орбек.

— Събери момчета си и застанете близо до мястото, където ще докосне пода.

— Както кажеш, шефе. — Той се отдалечава с тичане.

— Т’Пас… — започва Делиан, но гласът му секва пред празния ѝ поглед. Тя е готова да умре.

— Ще изчакам колкото се може повече — казвам ѝ аз. — Събери хората си, т’Пас. Не разполагаме с много време.

Тя кимва, обръща се и миг след това вече се е озовала сред затворниците; хваща един за ръката, а друг за рамото и ги повежда нанякъде.

Делиан се обръща отчаяно към мен и ме улавя за китката; ръката му пари и е хлъзгава от пот.

— Хари, трябва да се целиш по-високо. Трябва да се опиташ да постигнеш повече. Умирането е лесно! Сам го каза. Откога Каин търси лесния изход?

Подножието на стълбата се намира само на два метра от пода и аз просто нямам време за тия глупости. Дръпвам си ръката и ръмжа:

— Каин е просто роля, по дяволите. Аз го създадох. Той е измислица. Не съм Острието на проклетия Тишал, аз съм просто шибаният Хари Майкълсън. Някога бях адски добър Актьор, а сега съм просто сакат тип на средна възраст, на когото му остават няколко минути живот.

— Ако, Хари! Ами ако?

— Какво „ами ако“?

— Ами ако всички са прави за теб? Ами ако историите за теб са истина? Ами ако наистина си Острието на Тишал? — пита Делиан. — Ами ако наистина си Врагът Божи?

— И какво от това? Искаш просто да свия рамене и да се ухиля? Добре, сакат съм. Добре, заклаха Шана. Добре, просто лежах в димящата ѝ кръв. Добре, баща ми е мъртъв, добре, Фейт я няма и добре, мамка му, не ми пука за това. Нима очакваш просто да го преглътна?

— Не — настоява упорито той, клатейки глава, сякаш се опитва да размърда мозъка си и да го вкара на мястото му. — Не, не, не, не, не! Никой не трябва да преглъща нищо, не разбираш ли? Всичко, което се случва в живота ти — всяко едно нещо, — оставя белег. Незаличим белег. Не е нужно да го преглъщаш. Ако изтриеш белега, ще изтриеш част от същността си.

Той се приближава и се вкопчва с двете си ръце в мен. Трепери от треска; очите му се подбелват, бузата му потрепва в тик.

— Белезите са ключът към силата — казва той. Дъхът му мирише на ацетон и гнили плодове. — Белезите са карта на красотата.

Навежда се толкова близо, сякаш се кани да ме целуне, и прошепва:

— Всеки от нас представлява сбор от белезите си.

Отрядът пазачи започва бавно да се спуска по стълбата.

Отърсвам се от ръцете му и го отблъсвам назад.

— Вече идват. По-добре се скрий, докато още можеш.

— Ами ако — казва той — Хари Майкълсън всъщност е ролята? Ами ако сакатият мъж на средна възраст е ролята, която Каин играе, за да може да живее на Земята?

Отрядът слиза от стълбата. Разблъсквайки затворниците с тоягите си, пазачите се отправят към мен. Походката на офицера им ми е твърде добре позната: той очаква битка. Само че си няма представа колко сериозна ще бъде тя.

— Стига приказки, Крис. Махай се оттук — ръмжа аз и подкрепям съвета си със силно блъсване, от което той залита и пада на пода. Затварям очи, за да не виждам болката, която изкривява лицето му.

Когато отново ги отварям, отрядът пазачи вече е застанал пред мен. Орбек и момчетата му се намират на десет фута от подножието на стълбата. Т’Пас ме гледа напрегнато от десетина ярда, притиснала ръка към гърдите си в очакване на кимването ми. Офицерът вдига забралото си, изважда две ръждясали окови и казва:

— Докладваха ни, че създаваш проблеми тук долу.

Ох. Ох, мамка му, ясно.

Сега вече разбирам.

Не става дума за Фестивала на Възнесението; до него има още няколко дни. Става дума за мен. Аз създавам проблеми, твърдят те, и честно казано, ми е трудно да оспоря това.

Проблемите в Ямата ги изпращат в Шахтата.

Сега вече животът ми е пълен.

Поглеждам към Делиан.

Ако, мълвят изпълнените му с болка очи.

А наоколо стоят хората, които са готови да умрат за мен…

Протягам ръцете си напред, обръщам китките си нагоре и въздъхвам, докато офицерът ми слага оковите.

— Да, добре, все тая — казвам аз. — Да вървим.

8.

Двама пазачи са застанали от двете ми страни и ме влачат по стълбата, подхванали ме под мишниците. Чувам как краката ми се удрят във всяко стъпало, но не ги чувствам.

Затворниците в Ямата ме изпращат с погледи в зашеметено мълчание. Никой не може да повярва, че им позволявам да ме отведат.

Винаги съм бил пълен с изненади.

Вече съм на балкона; започвам да говоря, докато все още могат да ме чуят.

— Не се отказвайте — казвам на затворниците. Пазачите ме повличат по мостчето покрай дългата редица от въоръжени с арбалети мъже. — Продължавайте да работите — продължавайте да танцувате. Бъдете нащрек. Трите правила все още са в сила.

Казвам го на всички; да се обърна директно към Орбек или т’Пас, означава да ги посоча на стражите и те ще се озоват заедно с мен в Шахтата.

— Когато се върна, трябва да сте готови за купон.

Спираме пред вратата на Шахтата. Изпод нея лъха на лудост и разложение, носят се безумни писъци.

Офицерът взима фенера от стойката му до вратата и запалва фитила му от пламъка на голямата лампа; двама от хората му правят същото. Докато дърпа резетата, офицерът ми се ухилва.

— Много си корав, а?

Не си правя труда да му отговарям.

— Знаеш ли какво? — продължава той. — Много мъже са корави на светло.

Той разтваря широко вратата. Въздухът, който се надига от Шахтата, е влажен и тежък, и толкова плътен, сякаш в устата ми се е наврял езикът на умряла преди седмица крава. Долу има не само мърша и застоял въздух; към тях се добавя и дъхът на хора, които са толкова полудели, че ядат собствените си лайна, докато зъбите им не изгният.

Прикованите към стените от двете страни на прохода затворници се извиват и крият лицата си от слабата светлина, която прониква от Ямата; някъде долу, в тъмното гърло на Шахтата, неколцина все още имат достатъчно сила, за да викат. Стените са покрити с конденз от дишането им; самите капки влага са посивели от мръсотията в изпаренията. Изсеченият на стъпала под се спуска надолу в безкрайния мрак и е мокър и хлъзгав от човешките фекалии.

Помня последния път, когато се бях озовал тук. Помня хората, които седяха до стените, докато двамата с Талан се спускахме по хлъзгавите стълби към клоаката, а аз носех Ламорак на гърба си. Повечето от тях дори нямаха сили да молят. Бяха принизени до положението не на животни, а на предмети: просто купчини от разбити нерви и гноящи рани, чиято единствена останала функция бе да преживеят бавното хлъзгане към смъртта.

Едва успявах да мина спокойно покрай тях — а тогава бях по-млад и много по-корав.

А сега вече не мога да вървя.

Добре, че не се налага да стигам до долу със собствени сили. Не съм сигурен, че бих успял.

Докато ме влачат навътре, мога да мисля единствено за гноясалите рани от изгаряния по краката ми и на какво ще заприличат те след неколкодневно въргаляне в нечистотиите на другите — но когато минаваме през вратата, виждам до резето тъмна цепнатина, широка около два пръста.

И си спомням:

Метателният нож от канията между лопатките на гърба ми ще свърши идеална работа. Измъквам го и го набивам в процепа под вратата, като го удрям с дръжката на бойния кинжал. Така навремето залоствахме вратите на апартаментите, в които живеехме — само че използвахме монета. Тя не можеше да спре полицаите, които идваха да ни търсят, но ги забавяше достатъчно и същевременно ни предупреждаваше — чувахме как се опитват да отворят вратата.

Протягам ръка над рамото на пазача и докосвам процепа, докато ме пренасят покрай него. Седемте години просмукване на влажните гнили изпарения на Шахтата го бяха потъмнили до същото зеленикавочерно като останалата част от дървото, но белегът, който бе оставил Каин, все още беше там.

Белегът, който бях оставил аз.

Офицерът се мръщи.

— Какво се хилиш, задник?

Обръщам се към него, като продължавам да се хиля.

— Майната ти.

Той ме шибва здраво през рамо; разцепва ми устната, разклаща два зъба и изпълва черната бездна пред погледа ми със звезди. Продължавам да се усмихвам. Боли ме, но какво от това?

Винаги ме е боляло.

— Когато се върна — произнасям завалено с изтръпналите си от удара устни, — ще те науча на първото правило.

Той сумти.

— Когато се върнеш, друг път. Няма да се върнеш. Ще си умреш тук, долу.

— Добре. — Извъртам главата си назад, за да уловя погледа на Делиан долу в Ямата. Спомням си как преди двайсет и пет години двамата седяхме един срещу друг на масата в кафенето. Спомням си думите му: „Забрави за това дали е възможно. Кажи искаш ли го?“ А след това като маймунска лапа взе отговора ми и ми даде повече, отколкото исках.

Кимнах му: най-старият ми приятел. И независимо дали ми харесва, или не, най-добрият приятел, който съм имал.

— Добре — повтарям аз. — Ако се върна.

Шестнайсет

Богинята по съвместителство си мислеше, че е мъртва. И беше права.

Убийствено права.

Но това бе времето на неспокойните мъртви, когато духове и трупове бродеха по земята заедно и разделени. Сред боговете смъртта и прераждането са естествен цикъл на битието. Когато човекът, който някога бе бог, призова духа ѝ, той бе сигурен, че тя ще отговори.

Убийствено сигурен.

Той владееше мощта на легиони: зад гърба му стояха хилядите, които беше завладял, милиардите последователи на бога на праха и пепелта и силата на самата богиня.

Срещу тях се изправи един-единствен мъж и той каза: „Не“.

И въпреки обединената си мощ боговете не успяха да го пречупят. Можеха само да се надяват, че ще успеят да променят неговото Не в Да.

Намираха се в безизходно положение.

1.

Време.

Дълго време.

Дълго, дълго време.

Усещане.

Усещане за отсъствие: нещо липсваше.

Всичко.

Всичко липсваше.

Всичко, което имаше име, всичко, което можеше да се опише с думи, го нямаше. Дори тъмнината. Дори пустотата. Дори отсъствието.

Само усещането.

И в полето на усещането се появи една-единствена мисъл:

Когато се появих, тук нямаше никакво „тук“.

И с тази мисъл се появи разбирането, а с разбирането се върна паметта, а паметта накара Палас Рил да поиска да има уста, защото ужасно, наистина ужасно ѝ се искаше да изкрещи.

Но устата и крясъкът си имаха думи, с които да се опишат, а наоколо такива нямаше.

2.

За една нощ се появи нова имерсионна игра, която плъзна като гъби след дъжд по всички сайтове в мрежата. Наричаше се „Сим-Река™“ и се явяваше продължение на класическа серия компютърни стратегии, като се отличаваше с няколко оригинални особености. В основата си оставаше все така обикновена: играчът получаваше ролята на всевиждащия бог на речна долина в Отвъдие. Целта беше да се подпомогне израстването на дребните симулации на фермери и миньори, съставляващи населението на долината, до висша цивилизация. Пътят на израстването обаче бе осеян с опасности, от обикновените цикли на засушаване и наводнения, до природни бедствия като торнадо, земетресения и дори вулкани; от болести по посевите и повреди в инструментите, до нападащи дракони и нашествия на враждебни елфи и джуджета. Играчът влизаше в играта чрез симшлем за недиректно гледане, същия, който се използваше за гледането на кубове с Приключения, затова виртуалната реалност на играта беше изключително интензивна, детайлна и реалистична. Нищо от това не се отличаваше с особена оригиналност от десетките, ако не и стотици подобни игри.

Но точно оригиналните особености я направиха изключително популярна. Първо, тя беше интерактивна: всички, които се включваха в мрежата, играеха с останалите в реално време, като всички следваха заедно общата си цел. Действията на речния бог следваха общите предполагаеми ходове. Второ, колкото повече хора участваха в играта в определен момент, толкова по-могъщ ставаше богът — в замяна на намаляването на индивидуалния избор в определени действия.

И накрая, играта беше изградена въз основа на реконструирани оригинални студийни записи, копирани от Приключенията на истинска речна богиня от Отвъдие, Палас Рил. Играчът не само наблюдаваше резултатите от играта — той можеше да почувства могъществото на един бог.

Играта беше изключително обсебваща. Само за няколко дни най-упоритите от постоянните играчи вече си бяха измислили прякор: наричаха себе си божествата.

Всички я играеха. Марк Вило я играеше, докато се възстановяваше от имплантирането на устройството, което го свързваше с електронната групова личност, известна като Борда на директорите. Ейвъри Шанкс щеше да я играе въпреки замъгления си от теравила ум, ако охранителите ѝ от Социалната полиция я допуснеха до помещенията с нормално за Земята поле в Екзозеума. Може би дори Дънкан Майкълсън щеше да я играе, ако не беше с киборгски хамут, който прекъсваше висшите функции на мозъка му; сега той съществуваше просто като органичен превключвател за мрежовите кабели, свързани към сензорната кора на главния му мозък.

Съществото, наричано някога Артуро Колбърг, я играеше, въпреки че нямаше нужда от това; беше му забавно да се преструва, че е просто периферна част на огромно общо съзнание, а не възловата му точка. То, единствено сред всички играчи от Земята, разбираше каква е същинската функция на играта: да събере и съсредоточи вниманието на милиони хора едновременно. Да ги накара да мислят за едно и също нещо, с едни и същи термини, в едно и също време — да привлече и синхронизира намеренията им под един шаблон — и да прехвърли цялата тази ментална енергия в мрежата в изключително удобна за употреба форма. То, единствено сред играчите на Земята, можеше да почувства развитието на играта, без да използва технически приспособления.

Достатъчно му беше да затвори очи.

Но не той беше потребителят на тази енергия. Енергията на съсредоточеното внимание по същността си е магическа; по-добре да бъде оставена на експертите. Тя бе насочена с хирургическа точност към изпълнението на една-единствена цел: да подхранва и засилва една мъничка бяла звезда на челото на мисловния образ на Фейт Майкълсън, която виждаше Тан’елкот.

Поначало беше трудно да се предава енергия през границата между зоните с нормално за Земята и Отвъдие поле; Тан’елкот трябваше да се намира в секторите с нормално за Отвъдие поле в Екзозеума, за да могат магическите му сили да функционират, но за да получава енергията, той трябваше да бъде свързан и с мрежата.

Затова, докато седеше коленичил в медитативна поза до леглото, към което лежеше привързана Фейт Майкълсън, Тан’елкот потриваше от време на време обръснатото до голо петно на черепа си, което се намираше точно зад лявото му ухо, напипвайки спретнатия полумесец от шевове. Под тях имаше мислопредавател: технология на Студията, чието предназначение бе да прехвърля данни и енергия между различните полета на Земята и Отвъдие.

Дни наред той седеше неподвижно, крайно съсредоточен; не можеше да позволи на обикновеното изтощение да го ограничава. Детето, лишено от способностите си, трябваше да се поддържа с медикаменти: цикълът от стимуланти и хипноза я поддържаше в състояние на полусън. Периодичните инжекции ѝ позволяваха да навлиза в състояние на „осъзнат сън“ за половин час, а понякога и повече — от гледна точка на Ма’елкот състоянието в REM сън малко се различаваше от бодърстването, — но да ѝ позволят да потъне в по-дълбок сън, щеше да означава да рискуват всичко, което бяха постигнали досега.

Тя не успяваше да си почине напълно, но това се отнасяше и за него.

Всичко щеше да си струва усилията, ако той успееше да се докосне до силата на реката. От време на време иронията от това, че се изтощаваше до такава степен само за да призове сянката на Палас Рил, караше Тан’елкот да се усмихва; но в края на краищата не бяха ли и двамата богове? Той не беше говорил за това с никого; дори не се осмеляваше да мисли за това. Но в сърцето си знаеше, че щом се обедини с речния бог, всичко щеше да е различно. Нямаше да има повече побои и унижения от ръцете на Колбърг.

Колбърг — помисли си той с леко презрение — смяташе, че Палас Рил ще ни донесе проблеми.

Това злобно човече нямаше никаква представа какъв беше същинският проблем. Щом връзката с речния бог се осъществеше, Тан’елкот непременно щеше да му го обясни.

3.

Тя помнеше как острието на Косал се забива между очите ѝ, помнеше звука от разцепването на челната ѝ кост, помнеше кратката вибрация, която накара цялото ѝ тяло да пламти, докато забвението я поглъщаше.

Но нещо се беше променило. Нещо я беше докоснало в необятната празнина на смъртта ѝ; иначе възприятията ѝ нямаше да се възстановят. Усещането проникваше в нея бавно и чисто, както изворна вода се процежда през варовикова скала: тя не беше сама.

Едно тяло, живо, дишащо, с кръв и кости — тяло, което беше нейно, но същевременно не беше: стегнато и слабо, щавена кожа и въже на възли, ръка, която стиска стомана, увита в мокра от пот кожа, бръснат череп…

Тя се вкопчи в тялото и с радостен вой се вля в него. Но то не представляваше празен съд; нечие его вече се беше вкопчило в него, его със същия свиреп копнеж за съществуване — дисциплинирано и насочено съзнание, което се нахвърли върху нейното със силата на абсолютен ужас: отхвърлянето беше толкова яростно, че тялото в мисловната ѝ хватка я опари толкова силно, сякаш се бе потопила в сърцето на слънцето.

Но тя не можеше да го пусне.

След абсолютната празнота дори агонията бе добре дошла.

Тя изкрещя от ярост и болка и другият също изкрещя от ярост и болка, и битката започна.

4.

Морякът най-накрая го откри сред товарните сандъци, два дни след като бяха отплавали надолу по реката от Анхана. Още след потеглянето на баржата точно този моряк беше преследван от странно, неравномерно жужене в ушите. Чуваше го само когато заставаше на вахта в най-тихата част от нощта; и най-слабото полъхване на вятъра го заглушаваше, а какво оставаше за дневната глъчка на екипажа и монотонното припяване на гребците, което им помагаше да се движат в синхрон.

Най-накрая в една безлунна нощ, когато вахтата му приближаваше края си, морякът не издържа; той взе фенера си, напусна поста си и тръгна да оглежда палубата. Търсенето не беше нито бързо, нито лесно, особено след като първоначално смяташе, че жуженето сигурно идва от вътрешността на някой от сандъците; той прекара почти час в притискане на ухото си към разсъхналите дъски.

Накрая потреперващия пламък на фенера освети една фигура, свита в тесния тунел между най-мръсните сандъци. След като хвърли един поглед върху вдървеното тяло на младия мъж, който лежеше на палубата с изпъкнали на шията жили, стиснал здраво в ръцете си меч — чието острие сякаш се разтваряше по краищата в пълна невидимост, — морякът веднага се върна и събуди младшия помощник.

Той не беше чак толкова предпазлив. Пропълзя до младия мъж и го огледа намръщено. Седна до него и огледа намръщено мъчително извития му гръб, който се издигаше над палубата. Гледаше навъсено гримасата на ужас, която изкривяваше лицето му, и побелелите кокалчета на стискащите дръжката пръсти.

— Може би трябва да го ритна — каза той на моряка. — Да видим дали ще се събуди.

Морякът поклати глава.

— Ами ако не иска да бъде ритан?

Помощникът се намръщи още повече.

— Какъв е този дразнещ шум?

Той имаше предвид особеното жужене, което идваше откъм младия мъж, същото, което бе привлякло вниманието на моряка.

— Според мен — отвърна колебливо морякът, — мисля, че идва от меча…

Младшият помощник се оттласна назад, притискайки гърба си към един от сандъците. За никого не беше тайна какво бяха превозвали от Хараха до Анхана. Морякът може би беше прав. Възможно бе това да е Мечът на свети Бърн.

— Доведи тук един гребец — нареди той. — Веднага. Всъщност доведи двама и разместете малко сандъците. И гледайте да работите тихо, мамка му — ако събудите капитана, ще ви пратя да плувате до Терана.

Гребците бяха огрета; двама от тях успяла бързо и тихо да разчистят достатъчно място около лежащия млад мъж. След това помощникът накара единият от тях да сръчка младия мъж с греблото си — трийсет фута здрав дъб, широк колкото мъжко коляно. Гребецът смушка колебливо младия мъж в рамото.

Той се сгърчи и за миг жуженето се засили, стана по-пискливо, а греблото изведнъж се оказа само двайсет и седем и половина фута. Последните трийсет инча се търкулнаха бавно по палубата и се спряха в краката на младшия помощник.

Той си спомни как бе смятал да ритне младия мъж и си представи какъв би бил животът му, ако кракът му се беше скъсил с трийсет инча.

— Иди събуди капитана — каза мрачно той. — Кажи му, че трябва да изпратим някой обратно в Анхана, в Посолството на Манастирите. Веднага.

5.

Гибелта на Каин се бореше за живота си в толкова пълна тишина, че дори бе изгубил спомените си за звуците.

В основата си това бе битка за физическата същност на нервната му система. От плацдарма си, на дланта на лявата му ръка, тя завладяваше нервите му като проказа: дребни откъслеци смърт, които пропълзяват под кожата му. Той се съпротивляваше, поддържайки отчетлив образ на тялото си в менталното си зрение, но…

Вече не можеше да си представя лявата си ръка.

С разума си помнеше всички детайли: извивката на забелената кожичка на кутрето му, извитият белег на едната става, отчетливият боен кръст в средата на дланта му — но това бяха просто описания, абстрактни и безжизнени. Вече не можеше да ги вмъкне в образа на лявата си ръка. Достигаше единствено до китката; всичко след нея имаше просто неясна форма… която беше слаба и издължена, очевидно женска. Гледана с очите му, ръката изобщо не се беше променила, но жизнените сили в нея отекваха в ритъма на чуждо сърце.

Тя беше завладяла ръката му и я беше направила своя.

На по-високо, метафизично ниво битката се водеше с помощта на символи. Гибелта на Каин се беше завързал на възел: плетеница от спомени и намерения, от любов и ярост, омраза, страх и копнеж. Тя беше обгърнала възела, въртеше го насам-натам, дърпаше разплитащите му се краища и постепенно го развързваше. При всяко нейно докосване той се свиваше в себе си: този възел представляваше неговата същност, структурата на съзнанието му, поддържана от резонанса на нервната му система. Поддържана от руните върху острието, което сега държаха и двамата. Развързването означаваше да се разтвори в хомогенния Поток. Означаваше смърт.

Окончателна смърт. Изчезване на съзнанието и същността.

Абсолютно нищо.

Битката между тези две крайности се вихреше из целия спектър, а основното им оръжие беше логиката на болката: Това боли, нали? А това? Не знаеш ли колко е лесно да спреш болката? Просто се откажи…

Той я удари с юмрука на баща си; тя разкъса корема му с раждането на дете; той я изпепели с унижението от презрението на Дала, когато жената, която бе отнела девствеността му, през смях го бе нарекла дете в присъствието на новия си мъж; тя го задуши със смазващата болка от осъзнаването, че винаги ще бъде на второ място в сърцето на съпруга си. В споделянето на болката той я опозна, а тя опозна него; станаха по-близки, отколкото съпруг и съпруга, отколкото майка и дете, и тази близост ожесточи още повече борбата им. Те се биеха със страстното безумие на предадени любовници.

И Гибелта на Каин губеше.

Той потъваше в мрака…

Погълнат от Кралицата на актирите.

Но противниците бяха абсолютно съгласни за едно. Когато усещаше някакво приближаване, той се хвърляше лудо напред, а тя направляваше ръката му. Ако концентрацията му се разпаднеше, тя щеше да го погълне целия. Ако нейната се разколебаеше, той щеше да я запрати обратно в тъмнината. Гибелта на Каин постепенно започна да осъзнава, че е стиснал здраво очи, че сетивата, които използва, за да усети чуждото приближаване, не са негови, а нейни: някакво зловредно възприемане на живота, което съживяваше месото около него и го превръщаше в хора.

И тогава той разбра, че тя е завладяла твърде голяма част от него. Ако случайно зърнеше някаква възможност за оцеляване, той щеше да се вкопчи паникьосано в нея, но такава не съществуваше. В него се възцари спокойствие. Дори ведрост.

И в тази ведрост той откри сила.

Щеше да потъне в мрака, но нямаше да си отиде без бой.

Собствените му умствени сили му осигуриха неочаквана подкрепа: точно както тя се бореше, за да накара нервите му да резонират в тон с нейния разум, така той настрои собствения си разум в тон с нейния. Насочи вниманието си към празнината, където някога се бе намирала лявата му длан, и откри там нейните сетива. Почувства капитана на баржата, моряците и гребците, и широко разпространилата се болест, и буйстващото безумие в града, който се намираше нагоре по реката; почувства рибата във водата и тревите, и водораслите, с които тя се хранеше.

Сега вече я разбираше. Целта ѝ не бе обсебването на тялото му, то беше само поредното стъпало, междинен етап. Тя искаше реката и дори повече; искаше всичко, което реката докосваше и което се докосваше до реката. Искаше Потока на живота, който се изливаше в него. Искаше да го задържи под реката, докато не бъде отмито всичко, което представляваха двамата.

Сред животите, които вече можеше да почувства, той търсеше някой, който можеше да отвлече за миг вниманието на Кралицата на актирите: нещо, което можеше да притъпи острието на мисълта ѝ. И някъде далеч — приглушен, но мъчителен, като тресчица, забита в премръзнал пръст, — толкова отдалечен и слаб, че Кралицата на актирите едва ли би могла да го долови без помощта на концентрираните му умствени сили, се долавяше сподавеният стон на безкраен ужас.

Едно малко момиче зовеше майка си.

6.

Досейн от Джантоген Блъф, Главен говорител на посолството на Манастирите в Анхана, нагласи артанското огледало върху обкования с месинг сандък, в който обикновено го съхраняваше. Навесът на кърмата на баржата, изграден от дървени летви и насмолена хартия, се съединяваше с друг подобен, който моряците бяха стъкнали, за да предпазят неподвижното тяло на Посланик Рейт от есенните дъждове.

Около Рейт бяха застанали четирима Посветени, въоръжени с тояги; от време на време някой от тях протягаше оръжието си към лежащия, но щом върхът на тоягата се доближеше на една ръка разстояние, звънтящото острие проблясваше и го отсичаше. Очите на Рейт продължаваха да стоят затворени и тялото му не променяше позата си, с изключение на лекото потреперване, съпровождащо всеки удар.

Палубата беше покрита с малки парчета дърво. От вътрешната страна на вратата стояха други двама монаси със запаси от нови тояги. Отвън имаше още четирима, които с мрачни лица охраняваха входа към навеса от любопитния екипаж и капитана, който с всяка изминала минута изпадаше във все по-войнствено настроение.

Досейн навъсено погледна към двамата си лейтенанти — братът пазител и братът четец, — които отвърнаха с неуверено повдигане на рамене. Досейн разтърка уморено очите си; пътуването по неравните пътища от Анхана до мястото, където бе акостирала баржата, бе продължило повече от ден и той не можеше да се отърве от умората и треската. Подозираше, че може да е пипнал същата болест, която бе задържала Временния посланик Деймън в леглото, въпреки ясно изразеното му желание да пристигне лично тук, за да види със собствените си очи какво е положението.

Откакто преди няколко дни Посланик Рейт не се яви в посолството, Деймън стръвно издирваше трансдейския си колега. В разговор на четири очи с Досейн той бе изразил убедеността си, че нещо в Анхана и в цялата Империя ужасно се е объркало и че Рейт стои в центъра на това. Беше говорил несвързано за Каин и Патриарха и за това, че усеща потайното събиране на врагове около Манастирите и лично около себе си, а магистър Досейн беше приел думите му като трескави брътвежи — до момента, в който не се беше озовал на баржата.

Не вярваше, че историята на моряка може да се окаже вярна. А сега бе започнал да се притеснява, че в несвързаните приказки на Деймън може да се крие истина, която един здравомислещ човек трудно би приел.

Досейн вече се бе свързал чрез Огледалото с посолството и бе получил уверения, че при следващата връзка ще разговаря лично с Деймън.

Той неохотно започна с дихателните упражнения, които настройваха Обвивката му към енергията на вградения в Огледалото грифонов камък; секунда по-късно Обвивката му настрои енергията си към специфичния цвят и форма на Обвивката на Артанското огледало в посолството в Анхана. Собственото му отражение в Огледалото бе заменено от лицето на брата говорител от Анхана; Досейн го поздрави официално и поиска да разговаря с Временния посланик Деймън.

Косата на Деймън беше разрошена, а челото му блестеше от пот; очите му приличаха на попарени стриди и той като че ли нямаше желание да гледа Досейн в очите.

— Направихме предварителния оглед, магистър Посланик. Ситуацията е — Досейн се размърда смутено — точно такава, каквато я описа морякът. Посланик Рейт е изпаднал в някаква кататония. Не говори и не помръдна, освен когато замахва с меча, който държи в ръката си, към всеки, който се опита да го доближи. Антимагическата ни мрежа е безполезна и сега има нужда от поправка; при опита ни да го омотаем с нея той я разряза, преди да го обвие.

Деймън се закашля рязко и избърса устата си.

— А мечът?

Досейн се обърна към брата пазител.

— Временният посланик желае да чуе оценката ви за меча. Хванете ръката ми и погледнете в Огледалото.

Братът пазител се подчини и Досейн забеляза как погледът му се премести от собственото му отражение към образа на Деймън. При вида му мъжът потрепна в зле овладяна изненада и заговори смутено.

— Братът четец и неговият помощник са съгласни с първоначалната ми оценка — до по-подробното… ъъъ… изучаване на създалата се, ммм, ситуация. Това най-вероятно почти сигурно е омагьосаният меч Косал — който познаваме като Меча на свети Бърн — макар в историята му — която, както се досещате, е доста обширна — няма сведения за обсебване или, ъъъ, ефект на конвулсии. Това, само по себе си, е противоречие; освен това фигурите по острието, които приличат на някакво руническо писмо, което, както сам разбирате, не сме имали възможността да проучим отблизо… и все пак острието на Косал не е украсено с нищо. От друга страна обаче…

— Значи — отряза го Деймън със силен и суров глас, останал незасегнат от болестта, — вие не знаете какво се случва с монах Рейт и не знаете какво да направите, за да го спрете, нито дали изобщо можете да направите нещо.

— Аз, ъъъ, ами… — Братът пазител преглътна. — Ммм, не. Но… — Той махна леко с ръка към мястото на палубата, където лежеше неподвижният Рейт. — Монах Рейт, ъъъ… неговият радиус на реакция постепенно се увеличава от момента, в който тази сутрин започнахме да го изследваме. Очакваме да се стабилизира на разстояние пет-шест фута — максималния обхват, който може да постигне с острието, освен ако някой не успее да го изправи на крака.

— А ако се изправи?

— Аз, ъм, ами…

Деймън се намръщи.

— Смятате ли, че това е някакъв магически ефект?

Братът пазител кимна.

— И двамата монаси, които са способни да влязат в ментално зрение, го потвърждават — въпреки че докладите им сами по себе си ни създават определени трудности. Макар Обвивката му да показва ясно необичайни промени — които предполагат вероятна магическа намеса, — в окръжаващия го Поток не се забелязват смущения; с други думи, ако има магическо въздействие, ние не сме способни да определим източника му.

Деймън въздъхна.

— Има само едно решение. Трябва да го затворим заедно с меча в трезора на посолството.

Досейн разбираше хода на мислите му. Трезорът беше отговорност на брата пазител: намиращата се в мазето стая бе построена изцяло от стоманени плочи, с дебела два фута врата. Тя беше защитена срещу проникване на Потока и в нея се съхраняваха опасни магически артефакти. Самият трезор и входът към него бяха доста големи; възможно бе Рейт да бъде внесен вътре, без да се задейства смъртоносният му защитен рефлекс. Веднъж попаднал вътре, Рейт щеше да е отрязан изцяло от Потока и може би щеше да успее да се изтръгне от властта на магията, която го контролираше.

— Но… но — възрази братът пазител — как ще го отнесем до посолството? Дори не можем да го свалим от баржата!

— Първо — заяви Деймън, — не е нужно да го сваляме от баржата; трябва само да преместим нея.

— Трудно ще успеем да убедим капитана, Деймън — промърмори Досейн. — Той вече нервничи и споменава за репарации от Манастирите за дните, които е изгубил. Мисля, че ако можеше, досега да е изхвърлил Посланик Рейт в реката и да е продължил към Терана.

— Купете товара му — каза Деймън. — Купете целия кораб, ако трябва. Докарайте Рейт обратно тук. Не знам какво става, но знам, че всичко се върти около него.

— Но… но разходите… — възрази братът пазител.

— Посланик Рейт е гражданин на Манастирите, попаднал в беда — процеди Деймън през зъби. — Правете каквото ви се казва.

— Но — рече тихо Досейн — ако предположим, че положението на Посланика остане непроменено до пристигането ни, пак трябва да търсим начин да го свалим от баржата.

— Това не е ваша грижа. Докарайте го тук.

Връзката прекъсна.

Досейн въздъхна.

— Добре тогава. Връщаме се в Анхана.

7.

В края на краищата Ханто Сърпа се обърна срещу Тях заради онова, което правеха с малкото момиче.

В неясния, мъглив безпорядък, който минаваше за мислене сред сенките, той реши, че е щял да разтопи проклетата корона на Дал’канит на метал, ако е знаел, че преобразявайки се в Ма’елкот, щеше да стигне дотук: призрак в собствения си череп и неволен участник в безкрайното, безпределно насилие над това невинно дете.

Понякога Ханто се чувстваше като част от една огромна лепкава паяжина — стъклена слуз, която залепваше по голото тяло на малкото момиче, стичаше се в очите ѝ, проникваше в устата ѝ, носа и ушите, а всяка капка търсеше отвърстие, през което да се влее в реката. Друг път се чувстваше така, сякаш коремът на детето беше разпран и той бавно изтегляше навън вътрешностите ѝ, претърсвайки всеки инч за някакъв намек за връзката ѝ с разума на Чамбарая. Понякога си беше чисто и просто изнасилване, болезнено проникване, опит чрез болка да се постигне капитулация: Пусни ни в реката.

Понякога имаше усещането, че детето е одрано и той е облякъл живата му плът като костюм, сякаш чрез тази гротескна измама щеше успее да спечели реката.

Ханто не беше точно в съзнание; имаше индивидуалност, но не беше личност, не и в истинския смисъл. Както повечето сенки, той представляваше група от свързани спомени и преживявания, отношения и навици, които Тан’елкот поддържаше за извършването на определени дейности, които иначе щяха да отвличат твърде много вниманието му. Конкретно Ханто беше специализирана подпрограма, която Тан’елкот използваше за достъп до свързаните с изкуството и етиката области на откраднатите от него спомени и умения.

Но всъщност беше и много повече от това: той бе основната линия, оригиналът, сърцевината на съществото, което се бе превърнало в бога Ма’елкот. Когато можеше да мисли, Ханто обичаше да мисли за себе си като за душата на Ма’елкот.

Ханто Сърпа никога не беше преследвал нито жени, нито мъже; похотта на тялото не означаваше почти нищо за него. Никога не се беше домогвал до богатство, защото то беше просто инструмент, но никога цел. Не беше любител на разкоша и спокойствието и животът в безкрайни развлечения никога не го беше привличал. Не търсеше власт над останалите.

Единствената му страст беше красотата.

Може би причина за това бяха обстоятелствата около раждането му с уродливо тяло, което пораждаше единствено жалост, с лице, което жените сравняваха с конска фъшкия; може би. Той никога не си бе правил труда да анализира корените на своята мания. Тя беше просто факт от неговото съществуване, също както слънцето, вятъра и изкривения му гръбнак. Никога не се беше интересувал от доброто и злото, правилното и грешното, истината и лъжата. Единствено красотата имаше смисъл в живота му.

Скоро след като бе направил огромната крачка от придобиването към същинското творчество, той дори създаде свое собствено аз; превърна се в икона на ужасяващата красота, какъвто беше Ма’елкот. Но дори и когато беше най-ужасяващ, в него нямаше нищо грозно. Досега.

Затова на Ханто Сърпа му беше толкова отвратително да гледа какво причиняваха Те на Фейт Майкълсън. Това беше грозно.

Поразително, непоправимо, фатално грозно.

Той не можеше да затвори очите си, защото нямаше очи; не можеше да извърне главата си настрани, защото нямаше глава. Заради специфичните особености на неговото съществуване той по никакъв начин не можеше да избегне мъчителните подробности от безкрайното мъчение на това дете. Ханто го намираше за непоносимо, но по никакъв начин не можеше да го промени; все пак беше просто сбор от отличителни черти, умения и спомени. Нямаше собствена воля. Той имаше индивидуалност, но не беше личност.

Всички сенки реагираха с омраза; горкият Ламорак не можеше да прави нищо друго, освен да плаче. Дори Ма’елкот — някогашен бог, а сега просто част от множествена личност, натоварена с осъществяването на връзката с реката — като че ли ненавиждаше целия процес, но той също нямаше никакъв избор.

Тук беше станало твърде многолюдно.

Вътрешният свят на Тан’елкот бе претъпкан до пръсване с безброй почти безсмислени животи: безлични следи от безличните земни маси, малки частици от практически безволеви умове.

Но практически не означава същото като изцяло; огромният им брой бе достатъчен, за да превърне общата им воля в непреодолима сила. Ханто бе сигурен, че Тан’елкот никога нямаше да продължи да тормози детето, ако не беше безкрайният им натиск; но каквито и скрупули да му бяха останали, те се бяха удавили от океана от хора — океана от хора, които Ханто бе започнал да нарича Тях.

Тан’елкот можеше да им се противопостави дотолкова, доколкото можеше да спре прилива.

Всеки от тях жадуваше за реката, за онова, което представяше тя: простор, място. Богатство. Земя. Чиста вода, чист въздух. Прясна храна — истински плодове, откъснати направо от дървото, истински зеленчуци, истинско месо. И Тях не ги интересуваше как щяха да се сдобият с това.

Поотделно може би всеки от Тях се отвращаваше от мисълта да нарани дете, което и да е то — но същевременно всеки от Тях можеше да прехвърли вината за страданията ѝ върху милиони, милиарди други като него, така че всеки беше готов да се прелее в това малко момиче, докато под натиска на общата им маса тялото ѝ не се пръснеше на кървави парчета.

Една десетмилиардна част от вината за страданията и ужаса ѝ можеше да се понесе лесно.

Затова, когато на челото ѝ, като самотна звезда в обширното нощното небе, се отвори мъничката обгоряла точица на връзката, Ханто откри, че човек не се нуждае от очи, за да заплаче. В яростта и отчаянието си, в любовта си към красотата, някъде отвъд стената между световете, той откри непозната сила. За пръв път откри силата да каже не.

Затаил тази мисъл в себе си, скрита от Ма’елкот и Ламорак, и всички останали сенки, и безбройните безлики милиарди Тях, той каза: Не.

Беше сам срещу милиардите, но можеше да почака и да наблюдава.

И когато възможността се появеше, щеше да действа.

8.

Два дни баржата пълзя нагоре по реката, тласкана от напяващите гребци и дърпана от впрягове с волове, които магистър Досейн наемаше по пътя. Сега се поклащаше закотвена край стената на Стария град, малко над Моста на рицарите.

Почти цял ден и половина мина, докато се сдобият с всичките нужни разрешителни от императорските власти; през последните няколко часа екип от Манастирски инженери набързо построи огромен въртящ се кран, който се извисяваше над градската стена. Въжето в основата на рамото му бе прекарано през двуролков полиспаст, а в края му бе свързано с единичен блок, от който висяха четири вериги. Към всяка верига бе привързана по една дървена кука; куките бяха заковани около онази площ от палубата, върху която все още лежеше сгърченият Рейт, който не изпускаше меча от ръцете си.

Палубният навес беше разглобен и сега един надарен с магьоснически сили монах обикаляше палубата и изрязваше онази част, върху която лежеше Рейт, използвайки една от най-ценните реликви на посолството: боен жезъл, изваден от реката шест години по-рано, за който се смяташе, че е принадлежал на Палас Рил.

Деймън надникна между зъберите на стената; до него стоеше Главният пазител на посолството. Деймън зачеса стръвно върховете на пръстите си, чиято кожа бе суха, напукана и кървеше. Той усещаше ко̀сите погледи на Главния пазител, но не му обръщаше внимание. Мъжът беше идиот и винаги се противопоставяше на Деймън — поредният незначителен глас, който заговорничеше зад гърба му. Двамата наблюдаваха мълчаливо как синкавобялото енергийно острие проблясва и се прибира отново във фокалния кристал на бойния жезъл.

Камъкът на стената беше хладен и влажен от росата. Деймън опря лицето си в него, за да охлади треската си. От сутринта беше пил съвсем малко течности; гърлото го изгаряше и му беше трудно да преглъща.

Наблизо стоеше капитанът на баржата, кършеше ръце и мърмореше нещо под носа си.

— Тромаво решение — промърмори Главният пазител може би за стотен път.

Деймън изсумтя. Да, решението не беше идеално; не беше и евтино. Но щеше да отведе Рейт в трезора, без никой да изгуби живота си.

— Аз казвам направо да застреляме кучия син — изръмжа капитанът на баржата, който стоеше зад тях. Покрай повредата на палубата му и принудата в продължение на четири дни да изпълнява командите на група монаси, които си мислеха, че владеят света, той беше изтърпял толкова унижения, колкото бе способен да изтърпи човек. — Двама стрелци с арбалети могат веднага да му видят сметката. Защо просто не го застреляте?

— Защото той е жител на Манастирите, изпаднал в беда — отвърна Деймън, без да се обръща, — и като такъв, той има правото да получи всяка помощ, която съм в състояние да му окажа.

— Ами моите права? — попита капитанът. — Аз също имам права!

— Нима?

Капитанът погледна към тила на Деймън, после към неколцината тежковъоръжени монаси, които стояха нащрек наоколо. Някой от тях отвърнаха на погледа му със смущаващо безизразни лица.

— Може би — предложи Деймън — ще проявите желание да ги изброите?

Капитанът наведе глава и отстъпи назад, мърморейки под носа си:

— Ами, хубаво, служете на своето проклето Бъдеще на човечеството, на кого му пука, че междувременно прецаквате сума ти народ.

Монахът, който се намираше на палубата, се изправи и отстъпи назад, размахвайки изпразнения боен жезъл три пъти над главата си. Мъжете, които държаха въжетата, започнаха да дърпат с всички сили и частта от палубата, върху която лежеше Рейт, се издигна във въздуха, като се поклащаше леко и потреперваше под лъчите на късното следобедно слънце.

Щяха да го издигнат, заедно с палубата, над стената и да го спуснат от другата страна, направо върху талигата, която чакаше долу, в уличката. След това щяха да потеглят бавно и внимателно по калдъръмените улички на Стария град към задния двор на Манастирското посолство, където десетина други монаси чакаха до товарната платформа; те щяха да понесат бавно и внимателно частта от палубата върху раменете си към трезора, без дори да се приближават достатъчно близо до Рейт, за да бъдат застрашени от смъртоносното острие.

Операцията бе събрала голяма тълпа от любопитни зяпачи на двата отсрещни дока и покрай каменния парапет на Моста на рицарите. Докато отрязаната част от палубата започна да се издига все по-високо и по-високо покрай стената на Стария град, на места избухнаха спонтанни ръкопляскания.

Деймън почти не ги чуваше. Той беше като омагьосан от неподвижността на Рейт — дори трупното вкочаняване отдавна щеше да е отминало.

— Той лежи така от дни — промърмори Деймън, без да се обръща конкретно към никого. — Как издържа? Изморявам се само като го гледам.

Главният пазител поклати глава. Те вече бяха обсъждали достатъчно състоянието му и така и не бяха стигнали до удовлетворяващ отговор.

— Подобни усилия за толкова продължително време — дори за половината от него — досега да са убили обикновен човек. Не мога да си представя откъде черпи сила.

— Откъдето и да е, той продължава да я използва — отвърна мрачно Деймън. — Отново се раздвижи.

Може би нещо в равномерното поклащане на палубата, която се издигаше покрай черните стени, бе пробудило спящия, а може би причината бяха смехът и аплодисментите на тълпата. Деймън бе готов дори да предположи, че по някакъв начин Рейт бе предусетил плановете им да го преместят в трезора.

Някои неща са обречени да останат загадка.

Деймън видя само, че нещо накара Рейт да се претърколи и да притисне острието на Косал към едната от веригите, приковани към палубата; тя се скъса със звучно хрррт, каквото се чува при търкането на шкурка по сребърна камбана.

— Дърпайте! — изкрещя Деймън. — Дърпайте, да ви изгният очите дано!

Платформата се заклати по-силно отпреди. Още двама монаси се хванаха за въжето и задърпаха отчаяно, за да я прехвърлят през стената, но Рейт се изтърколи до следващия ъгъл и Косал преряза още една верига. Тълпата се развика разтревожено, а платформата се люшна като капак в пода под бесилка и Рейт полетя надолу към палубата на баржата, която се намираше на около шейсетина фута под него.

Деймън проследи падането му с мрачен поглед.

Когато Рейт пропусна парапета с няколко инча и със силен плясък цопна във водата, тълпата отново заликува. Главният пазител размаха ръце и извика: „Гмуркачите! Гмуркачите!“ Монасите, които се намираха на палубата, затичаха към парапета, но Деймън надвика глъчта с изненадващо мощно: „По местата си! Това е заповед!“

Главният пазител се обърна към него.

— Магистър Посланик, не можете…

— Мога. Вие сте този, който не може. Тук аз съм властта. Никога не си позволявайте да издавате заповеди по време на моя операция.

— Но той може да е още жив! Може да бъде спасен!

— Не и от нас — отвърна Деймън. Той протегна ръка към непроницаемите тъмни води на Великия Чамбайген. — Би ли изпратил хора в това? И какво ще се случи с онези, които извадят късмета да го открият?

— Аз… аз… — В очите на Деймън Главният пазител можеше да види отражението на прерязаните вериги, които се поклащаха над палубата на баржата, и образът го остави без думи. — Съжалявам, магистър Посланик — изпъшка той, когато гласът му най-после се върна. — Не помислих за това.

— За тяхно щастие, аз помислих — отвърна Деймън и му обърна гръб. Наведе се през стената и се загледа надолу към мътните води на реката в търсене на някакъв знак, че Посланик Рейт може да е още жив.

Минутите минаваха, а пострадалият Посланик така и не се появи.

Деймън затвори очи.

След известно време Главният пазител попита със съвсем тих и покорен глас:

— Смятате ли, че вече можем да изпратим гмуркачи? Той сигурно се е удавил и вече можем да си върнем меча. Не можем да рискуваме той да попадне в непредпазливи ръце.

— Не съм съвсем сигурен, че е мъртъв — отвърна Деймън. — Трябваше да е умрял още преди часове, дни дори. Не знам какво го е поддържало тогава; не знам дали все още не продължава да го поддържа.

— Тогава какво да направим?

— Онова, което трябваше да направим в самото начало, ако не бях заслепен от собствената ми хитрост — рече флегматично Посланикът. — Ще чакаме, ще наблюдаваме и ще пазим.

— Ха — изсумтя капитанът от мястото си край стената. — Щеше да е по-лесно, ако просто го бяхте застреляли, както ви казах, а?

— По-лесно, да — съгласи се Деймън и въздъхна тежко. — Сега си вървете, преди да се поддам на изкушението да опростя проблема, който имам с вас.

9.

На дъното на реката той потъна в Кралицата на актирите.

Самата река не можеше да го нарани, защото Кралицата на актирите защитаваше тялото му със силата си; както е с дете в утробата на майка си, дишането не му беше нужно, докато живата вода течеше около и през него.

Той се бореше упорито и яростно, както винаги, макар да знаеше, че умира. Тя продължаваше да го измъчва, а той продължаваше да измъчва нея. Упоритостта му бе безкрайна, а нейната сила бе изумителна — но той можеше да черпи от силата, която я поддържаше, и да я използва за отбрана.

Затова убийството му продължи много дълго време.

Мина ден, после втори; чрез речните сетива на богинята той можеше да почувства бавното движение на слънцето. Може би дните бяха повече или по-малко; макар че можеше да усети дали светът е обгърнат от деня или нощта, той вече не можеше да си спомни дали смяната им е била извършена веднъж или три пъти, или пет, или десетина.

Тя бавно белеше люспите на живота му.

Последният критичен момент настъпи, когато някаква изолирана част от мозъка му се зачуди поради каква причина точно той е решил да се подложи на това. Защо трябваше да живее?

За да види как Каин умира? Той си беше отмъстил. Беше го наранил толкова дълбоко, колкото самият той бе наранен; беше доказал на света, че Врагът Божи е просто обикновен човек.

Той откри, че смъртта на Каин повече не го интересува. Сега, когато тъмнината окончателно обвиваше разума му, той откри, че вече не се интересува от ничия смърт.

Може би вече не беше Гибелта на Каин.

Може би никога не е бил.

Спомни си ясно отчаянието на Каин, мечтите му за забрава, сладките и примамливи видения за смъртта. Спомни си как Каин бе копнял за празнотата и края на болката. Кълбящите се тъмни облаци, които ще избледнеят, когато светлината и тъмнината останат просто спомен…

И тогава, достигнал последната брънка на дългата заплетена верига на своята съдба, той неочаквано откри, че може да избира.

И избра.

Така е по-добре, помисли си той и се остави да потъне в безкрайното нищо.

10.

В късната тъмна есен, под стоманеносивите облаци, които придаваха на слънчевите лъчи пепеляв цвят, по бреговете на Великия Чамбайген израсна нова зеленина. Сред високата до глезените джунгла от сияйна зеленина минзухари надигнаха глави и разцъфнаха като топли снежинки, обръщайки лицата си към невидимото слънце. Дърветата проскърцваха и трепереха, докато новите им листа се отваряха като юмруци, които се бяха свили в очакване на зимата.

В хълмовете под Седлото на Хрил отекваше ревът на биещи се диви овце, птиците с песни обявяваха териториите си; покрай реката препускаха и се перчеха коне, мяукаха котки, кучета се гонеха под невероятно топлия вятър. Дори по-бавните, тъповати твари, като хората, чувстваха как кръвта им кипва; главите им се замайваха в опиянение, което подсказваше: Дойде пролетта.

И наистина беше така: цялата пролет в един ден.

По улиците на Анхана избуяха млади царевици, прораснали от конските фъшкии; каменната настилка се напукваше от корените на плъзналата зеленина. От семената, които би трябвало да са потънали в реката, израснаха дъбове и ясени, кленове и тополи. Клоните им се извиваха край външните стени на Стария град и обвиваха колоните, които поддържаха мостовете на Анхана. Прозорците се скриха зад млада зеленина, дървените решетки се изгубиха под внезапно разпрострелите се лозници. За миг Анхана се превърна в град, който сякаш е бил изоставен преди десетилетия и се е превърнал в джунгла: скелет, който придава форма на погълналата го зеленина.

И това беше истинска пролет; защото пролетта е точно земното ехо, оставащо след гласа на богинята, когато тя провъзгласява:

— АЗ СЪМ ЖИВА!

Седемнайсет

Мракът е най-добрият учител.

Едно племе в Тихата земя имало ритуал на посвещението, в който кандидатът бил погребван жив дълбоко в земята, където светлината не можела да го достигне и никой не можел да чуе плача и виковете му. Това бил последният ритуал; след няколко дни, прекарани в този ковчег, кандидатът бил освобождаван и оттогава се считал за един от мъдреците на племето.

Те постъпвали така, защото знаели:

Мракът е нож, който изрязва кората на твоите представи за себе си. Сенките на твоите претенции, багрите на твоите илюзии, пластовете на измамите, с които гланцираш живота си в цветовете, които украсяват твоя свят — всичко това няма никакво значение в мрака. Никой не може да ги види, дори самият ти.

Мракът скрива всичко освен истинската ти същност.

1.

Те ме носят надолу по стъпалата, докато не намират една затворничка, която не помръдва, когато офицерът я рита; ако се съди по издутия ѝ корем, има голяма вероятност да е мъртва, но няма как да съм сигурен. По кожата ѝ има толкова дебел слой мръсотия, че на светлината на фенера не може да се види смъртната бледност. Тя може просто да е изпаднала в кататония. Те измъкват ръката ѝ от оковите, които я придържат към стената, и я повличат към канала в дъното на Шахтата.

Офицерът забелязва, че я следя с поглед, и се подсмихва.

— Да, чух за това — изрича самодоволно той. — Така си се измъкнал оттук последния път. Сигурно и сега ще излезеш по този начин, само че този път в камъка е вградена желязна решетка. С ей такова разстояние между прътите. — Той ми показва с едната си ръка, сякаш стиска парче от невидима франзела. — Освен това се сдобихме и с нова машина, точно до канала: една месомелачка. От ония, големите. Купихме я от Майло коняря. Може да поеме тежащо половин тон прасе. Достатъчно голяма е за теб.

Почернялата фигура на месомелачката улавя светлината от фенерите по-рано, отколкото би ми се искало: каменен идол, раззинал устата си за жертвоприношения. Пазачът набутва жената вътре с главата напред, завърта колелото, за да захапе косите ѝ, след което пуска тялото и започва да върти ръчката с всички сили. Ножчетата са поставени ниско долу, за да може да се използва от един човек, затова се налага да повърти доста колелото, преди от долната ѝ част да започне да излиза смляното месо и да пада в канала.

Парещата смрад, която се носи на вълни към Шахтата, всъщност дори ми действа успокояващо: поне знам, че вече е мъртва.

Офицерът отключва оковите ми и казва:

— Събличай се — и ми удря един юмрук, след като отново му предлагам да ходи да се шиба. Разрязва ризата ми с малък закривен нож, който може да е направен точно за тази цел, а после си устройваме малък фарс с опитите на пазачите да събуят от безполезните ми клатушкащи се крака панталона, докато накрая офицерът не избутва ръцете им настрани и се захваща да реже крачолите с ножа си. Ако ми беше останало някакво чувство за хумор, щях да се изхиля на изражението на лицето му, когато открива под панталона втори слой — потъмнелите и вкоравени от засъхнала гной конопени превръзки на Делиан. Офицерът разрязва и тях и нарежда на един от пазачите да ги отнесе.

— Левак или десняк?

Този път дори не се налага да говоря: изразът на лицето ми е достатъчно красноречив, за да ми спечели нов удар.

Хвърлят ме в мръсотията на мястото на мъртвата жена, закопчават стенната окова около дясната ми китка и тръгват нагоре по широките стъпала, отнасяйки със себе си оскъдната светлина на фенерите. Горе изчезват и последните проблясъци, оставяйки ме в тъмното заедно с плача, писъците и тихото, дрезгаво хихикане.

И миризмата.

Познавам тази миризма.

И преди съм се потапял в нея.

Това е миризмата на апартамент 3F в гетото „Мишън“: трети етаж отзад, най-далеч от стълбището. Три стаи и малък килер, където едва се събираше леглото на осемгодишно момче.

Това е миризмата на химическата тоалетна под седалката на Роувър.

Това е миризмата на татко.

Бавното плъзгане надолу…

Кошмарът ми ме поглъща.

Устата на Ада се разтваря под краката ми и аз ще продължа да падам вечно.

2.

Представям си очакващите ме тъмни часове и дни, които по нищо не се различават от вече отминалите часове и дни: няма светлина, която да очертава контурите на света, няма тишина. Вечна нощ, пронизана от напрегнати погледи. Понякога хората ме заговарят, понякога аз им отговарям.

Не хора. Шахтъри. Никой от нас вече не е човек. Мъжът, който седи над мен, има дизентерия и всеки път, когато изпуска поредната смрадлива порция, той плаче. Не спира да ми повтаря колко съжалява.

Отговарям му, че всички съжаляваме.

Не казвам на никого кой съм. Кой бях.

Как бих могъл?

Та аз сам не знам.

Никакъв сън. Никога повече сън: писъците не спират. Те ще продължат да звучат, докато страданията им не съсипят докрай психиката ми. Поне така си мисля, но знам, че заспивам…

Защото понякога се събуждам от светлината, която виждам в съня си.

Събуждам се от докосването на ръката на дъщеря ми, от аромата на кожата на жена ми. Събуждам се и се озовавам в безкрайната нощ, във вонята и писъците. Понякога до мен има дървена копаня с парче сирене или накиснат в бульон хляб, която откривам с напипване. Ям с мръсните си ръце.

Веднъж или два пъти се събуждам, когато по стълбите слиза, стиснал в ръката си фенер, затворникът, който се грижи за Шахтата; той е някакъв идиот, с кривогледи увиснали очи, а от леко поотворените му устни се точи лига. Той ни гледа, но аз не мога да си представя, че недоразвитият му мозък разбира какво вижда.

Тук, в Шахтата, мога да прекрача границата между живота и смъртта, без дори да усетя; че с какво е по-различна смъртта? Странното е, че общо взето, нямам нищо против. Дори ми харесва.

Това не е вцепенението на душа, погълната от демони. Не е дори стискането на зъби при мисълта: „Ще се справя.“ Това е чувството на топлина и студ, сърбеж по кожата и сладък вкус в устата, разширяване на сърцето в гърдите ми, което ми е толкова непознато, че минават часове или дни, или години, преди наистина да разбера какво е то.

Като че ли това е щастие.

Не помня кога за последно съм се чувствал толкова добре.

Точно сега — докато лежа гол в мръсотията на мъртвата жена, прикован към камъка, докато гангрената разяжда мъртвите ми крака — съм щастлив както никога преди.

Сигурно миризмата е виновна.

3.

След като вонята на Шахтата — на живота ми — се е заселила в носа и устата ми, след като се е просмукала в порите на кожата ми и около мозъчните ми гънки, вече не ми прави толкова силно впечатление.

Тя ми напомня…

Не мога изведнъж да изтегля всички спомени. Измъквам ги парче по парче. Минава ден, а може би месец, и успявам да ги събера всичките. Спомням си за какво ми напомня миризмата.

За деня, в който се прибрах у дома със странна походка.

Това е миризмата на 3F в онзи ден, когато се промъкнах през вратата с жестоко разранен ректум и пълни със сълзи очи.

Това бе един от добрите дни на татко и той се опитваше да почисти стаята до кухнята, в която спеше. Известно време беше изпаднал в една от неговите параноидни халюциниращи фази, по време на които събираше изпражненията си в найлонови торбички, защото се страхуваше, че „враговете“ му са поставили капан в тоалетната, която деляхме заедно с апартаментите 3A, B, C, E и G. Вярваше, че тези въображаеми лоши момчета могат да отделят фекалиите му и да ги анализират с някаква фантастична машина, докато не разчетат мислите му; беше убеден, че ще откраднат идеите му за някаква книга, която тайно пишеше.

Но в онзи ден беше абсолютно на себе си: смъкваше всички торбички долу до канавката в уличката под прозореца ми. Предполагам, че дори въображаемите му лоши момчета щяха доста да се озорят, докато определят кои са неговите лайна, след като потекат в канавката.

Във всеки случай едната от торбичките се скъсала и съдържанието ѝ се изсипало на пода в кухнята; когато влязох вътре, той се опитваше по своя замаян, неумел начин да събере всичко в лопатата за смет и да го изсипе в друга торбичка. Единственото, което исках в онзи ден, бе да се добера до малкия си килер, да се свия на леглото и за известно време да забравя колко бях уплашен, но на мен никога не ми върви.

А може би ми върви повече от нормалното.

След толкова години вече не мога да определя.

Татко ме хвана, когато се опитах да се промъкна покрай него, и ми каза, че трябва да му помогна да почисти. Спомням си ясно болката от опита да коленича на пода и колкото и да беше луд татко, изкривеното ми лице и бавните движения събудиха нещо в него. Той ме прегърна и ме притисна към гърдите си, след което ме попита какво се е случило със спокоен, нежен глас, сякаш наистина искаше да узнае, а аз избухнах в сълзи.

Имаше едно момче на име Фоули. Фоули Клечката. Едро хлапе, шестнайсет– или седемнайсетгодишно, два пъти по-голямо от мен. Работеше като куриер за един черноборсаджия на име Юрчак, заради което всички в квартала го смятаха за голямата работа. Край него винаги се въртяха две момчета, които се опитваха по незаконен начин да изкарат достатъчно за храна и пиене.

Тогава смятах, че Фоули има добра работа; аз издържах себе си и татко с кражби по домовете, защото бях дребен и бърз, не се интересувах особено от защитата на личната собственост, но няколко разминавания на косъм с големи, злобни, пияни Работници, които влизат през входната врата, докато ти се измъкваш през задния прозорец, са достатъчни, за да накарат човек да се замисли дали няма по-лесен начин да си изкара прехраната.

Затова отидох да работя за Юрчак. През целия ми живот никой не ме е наричал мързелив; скъсвах си задника от бачкане за тоя тип и той започна да ми прехвърля някои от екстрите, които преди това получаваше Клечката, и на него това не му хареса.

Заедно с двама от неговите момчета ме сгащиха в една уличка и ме събориха на земята.

Не си спомням първото име на Фоули. Всички му викаха Клечката — мисля, че е заради тънкия му къс член, но нямаше как да знам със сигурност. Когато осъзна, че никога няма да успее да се отърве от тоя прякор, той реши да го прехвърли върху нещо друго: започна да носи със себе си един грамаден нож с острие около десетина инча и започна да го нарича своята клечка.

Точно него се опита да натика в задника ми.

Не си направи труда да ми свали панталона; това бе само предупреждение. Докато момчетата му ме държаха, той хвана ножа си, без да го вади от ножницата, притисна го към задника ми и просто се отпусна върху него. Болката е неописуема.

След това ми обясни с едносрични думи, че ако не се разкарам от екипа на Юрчак, следващия път, когато ме види, ще го натика до дръжката.

Без ножницата.

Не съм сигурен, че успях да разкажа всичко на татко. Не оставаше време между хлипанията ми, а и не ми стигаха думите да обясня колко бях уплашен. През цялото време, докато куцуках към дома, мислех само за това как хладната стомана прониква в задника ми и ме разрязва отвътре…

Никога през живота си, преди и след това, не съм бил толкова уплашен.

Татко просто ме прегърна и ме залюля във вонящите си, омазани с лайна прегръдки, докато почти не се успокоих. След това ме попита какво смятам да правя. Казах му, че ще се махна. Какво друго можех да направя? Трябваше да напусна, иначе Клечката щеше да ме убие. Онова, което ми каза татко, промени живота ми.

— Той, така или иначе, може да те убие.

Замислих се върху думите му и започнах отново да треперя. Едва намерих сили да го попитам какво да правя.

— Направи онова, което трябва, Хари — отвърна татко. — За да може след това да се погледнеш в огледалото и да харесаш онова, което виждаш. Това момче може и да те убие. А може и да не успее. Докато довечера се прибира у дома си, някоя сграда може да се срути върху него. Утре може да попаднеш в престрелка и повече да не се налага да се тревожиш за Клечката. Не можеш да контролираш бъдещето, Трепач. Можеш да контролираш само собствените си действия и единственото важно нещо е после да не те е срам. Животът е достатъчно тежък и без да се срамуваш от себе си. Направи нещо, с което ще се гордееш, и не го мисли повече.

Думи на един луд човек.

Но той ми беше баща и аз му вярвах.

На следващия ден отидох при Юрчак както обикновено. Това беше най-трудното нещо, което бях правил в живота си. И вместо веднага да изчезна по работа, аз се повъртях там няколко минути, докато не се появи Клечката.

Никога няма да забравя изражението на лицето му.

Той ме гледаше, блед като луна. Не можеше да проумее онова, което вижда. Беше с четири години по-голям от мен, по-тежък с четиристотин фунта и само ден по-рано беше видял ужаса на лицето ми. Просто не можеше да си представи, че не бягам от него.

Докато стоеше там и се опитваше да разбере какво, по дяволите, става, аз измъкнах една дълга два фута и половина месингова тръба от панталона си и го изпращях през коляното.

Той се строполи с писък на пода; Юрчак веднага дотича с викове; хората му се нахвърлиха върху мен; аз се въртях и размахвах тръбата, крещейки, че ако някой се приближи, ще го отнесе. Клечката успя да извади ножа си и се хвърли към мен, накуцвайки върху здравия си крак. Цапардосах го по главата и той рухна на земята, като стенеше и се гърчеше, плискайки кръв навсякъде. Юрчак най-после успя да изтръгне тръбата от ръцете ми и силно ме удари с нея през корема, принуждавайки ме да се превия на две.

— Майкълсън, дребен откаченяк такъв — рече задъхано той, — какви шибани глупости се въртят в безмозъчната ти глава?

Когато успях да си поема дъх, му обясних:

— Клечката каза, че следващия път, когато ме види, ще забие ножа си в задника ми. И аз му повярвах.

И Юрчак си поговори с Клечката; в хода на разговора им обувката на шефа няколко пъти се стовари върху разбитото му коляно и Фоули, заливайки се в горчиви сълзи, точно както аз предишния ден, накрая си призна.

— Но това беше шега — хълцаше той. — Ние просто се майтапехме.

— Нима? — казах аз, мислейки си: „Питай задника ми колко му беше смешно.“ — Хей, аз също. Просто се майтапех, Клечка. Без лоши чувства, а?

После Юрчак се обърна към мен, претегляйки в ръка парчето тръба.

— Няма да кажа, че не си имал причина — призна тъжно той, сякаш се извиняваше предварително за боя, който щеше да ми хвърли, — но това не означава, че ще ти се размине. Знаеш правилата, Майкълсън: ако две от момчетата ми се скарат, те се обръщат към мен.

Всичко, което можеше да ми направи Юрчак, ме плашеше далеч по-малко, отколкото случилото се в уличката. Затова го погледнах в очите и казах:

— Ами нали аз точно това направих?

Той се замисли за миг и кимна.

— Да, предполагам, че можеше да му пръснеш главата. Но защо с тръбата, момче? Защо не ми каза?

— Моята дума срещу неговата? — попитах аз. — Щеше ли да ми повярваш?

Той не отговори, но и не беше необходимо.

— Тръбата — казах му аз — беше, за да ти покажа, че съм сериозен.

Работих за Юрчак почти цяла година, преди той да настъпи по мазола погрешния човек и сопитата да разбият бандата му и да му сложат хамута. Междувременно проблемът с Клечката приключи. Медтехничката в Работническата клиника в район „Мишън“ — същата, където умря майка ми — била толкова улисана в опитите си да му възстанови коляното, че пропуснала бавния вътрешен кръвоизлив в черепа му. Около три часа на следващата сутрин Клечката напуснал грешния ни свят.

Фоули Клечката беше първият човек, когото някога съм убивал. Дори не го направих нарочно; просто така се случи. Ударих го по главата и няколко часа по-късно той умря. Както обичат да казват каинистите, не можеш да върнеш звука в камбаната. А и не ми се искаше.

Господи, колко силен бях в онези години.

Какво се случи с мен, по дяволите?

4.

Статуята не напуска мислите ми: онзи Давид. Колкото повече мисля за нея, толкова повече усещам логиката ѝ. Все пак Давид е бил Любимо божие чедо, което изгубило благосклонността му…

Заради една жена.

За никого не е тайна, че Тан’елкот винаги си е падал по мен.

Не в сексуалния смисъл — почти съм убеден, че сексът е едно от онези неща, като яденето и спането, от които той се е отказал, за да стане Ма’елкот. Но знам, че е способен на любов; обичаше Бърн. И преди много години ми намекна, че е избрал него, защото не могъл да ме намери. Намекна ми, че през цялото време съм бил първият му избор. И, бога ми, Шана се държеше с него така, сякаш… ревнуваше. А той я презираше, без дори да се опитва да го прикрие.

Нима това е причината за цялата гадост, която се изсипа върху мен? Един проклет любовен триъгълник?

Има някаква логика в това.

Можете да го откриете дори в „Заради любовта на Палас Рил“: той се опита да ме накара да избера него, вместо нея — вместо който и да било друг. А на Земята пое ролята на Другата жена в нашия живот…

Сега, като се замисля, той може да е отговорен за всичко. Нещата, които Гарете четеше от онези картончета, звучаха като излезли от устата на Тан’елкот. Може да го е направил от ревност и за отмъщение. Всичко се връзва.

Но знаете ли какво?

Всичките истории, които си разказвам, опитвайки се да разбера причините за всичко, което се случи; единственото, което е останало от живота ми…

Всички те са свързани.

Колкото повече мисля за това, толкова повече начини откривам да разкажа една и съща история. Точно като онова, за което говореше Рейт: той бе намерил начин да свърже всичко, което се бе случило в живота му, добро и лошо, с Каин. Със същия успех можеше да извърти нещата и да свърже всичко с Ма’елкот или с Палас Рил, или с това какво е било времето в неделя преди двайсет и седем години.

Да, всичко това може да се е случило, защото грамадното копеле се е влюбило в мен. Аз също мога да подредя фактите по различен начин и да докажа, че причината за всичко е решението ми да си поиграя на Каин. Или защото Рейт е решил да отмъсти за родителите си. Или защото група проклети идиоти е решила, че Каин наистина е Дяволът, или защото Крис Хансен е поискал да се превърне в проклет елф.

Мамка му, ако се постарая, мога да изкарам, че всичко се е случило, защото Фоули Клечката някога ми разкървави задника.

Също като тази статуя: тя е обида. Съвет. Любовно писмо. Тя представлява моето отражение в момента, в който я погледна.

Смисълът на всичко зависи от начина, по който разказваш историята.

5.

Господи, спомням си…

Помня как клечах в шкафчето за санитарни принадлежности в клозета на лингвистичния корпус, очаквайки Крис да примами Болинджър. Помня колко беше тъмно — само под вратичката се виждаше една тънка светла черта от флуоресцентните лампи в клозета — и миризмата, различна от тази в Шахтата: остра химическа смрад на почистващи препарати, която се издигаше от метлите, парцалите и кофата с вода. Помня как трябваше да стоя напълно неподвижно, за да не съборя или ритна нещо и да издам номера; нямаше как да си разчистя място, защото празното пространство в претъпкания шкаф щеше да изглежда подозрително на следователите. Помня колко трудно дишах в тясното пространство и как започнах да прикляквам бавно, за да не ми се схванат краката.

Спомням си бодливата топка, която премина през цялото ми тяло, щом чух гласа на Болинджър, и паренето в стомаха ми, когато осъзнах, че си води подкрепление.

Помня как си мислех: И така, че са четирима. Добре. Четирима Бойни пещерняци срещу двама бъзливци от Кочината; сигурно щяхме да умрем, но на кого му пукаше? Нищо от онова, което щяха да ми причинят, нямаше да е толкова лошо, колкото проникването на ножа на Клечката в задника ми. И знаех, че ако останех в тоя шкаф да слушам как умира Крис, повече никога нямаше да мога да се погледна в огледалото и да харесам онова, което виждам там.

Ако ми се удаде възможност, трябва да разкажа на Крис как баща ми и Фоули Клечката му спасиха живота. Мамка му. Ще ми се да можех да го разкажа и на татко.

Ако никое от останалите неща не ми се беше случило — ако баща ми не беше полудял, ако майка ми не беше умряла и не ме беше оставила да се скитам по улиците на гетото, ако татко не ме беше пребивал от бой всеки божи ден, ако Клечката не ме беше нападнал, общо взето, ако не се беше случило всичко в прецакания ми живот, — щях да си остана в шкафа. Всичките гадости в живота ми ме бяха превърнали в деветнайсетгодишно хлапе, което можеше да скочи на четири момчета, без дори да се замисли.

И аз го знаех. Още тогава го знаех. Дори веднъж казах на Крис: „Имах невероятно детство.“ За това ми говореше той — точно за това говореше Крис. Белезите са ключът към силата.

Всеки от нас представлява сбор от белезите си.

Защото ако някой от тях беше по-различен, аз никога нямаше да получа възможността да бъда Каин.

Крис беше прав. Трябваше да послушам собствения си съвет. Всъщност никога не съм искал да бъда някакъв шибан Актьор. Винаги съм искал да бъда Каин.

Каква ирония, а? Вече виждах, че Каин е истинската ми същност.

Онази сцена с Юрчак и Клечката? Чист Каин, до последната дума. Крис го беше забелязал още в Консерваторията: „Защото, когато искаш да нараняваш хората, когато наистина искаш да се отдадеш на страстта си, искаш да го направиш със собствените си ръце.“

Той ме познаваше по-добре от самия мен.

Сигурно все още е така.

Интересно дали копелето изобщо някога греши?

„Не, не, не. Озова се тук, защото се опита да не бъдеш Каин.“

„Ами ако Хари Майкълсън всъщност е ролята? Ами ако сакатият мъж на средна възраст е ролята, която Каин играе, за да може да живее на Земята?“

6.

По дяволите.

Дяволите да го вземат.

Тоя Крис е страшна работа.

Защото, като мисля за живота си по този начин, всичко ми е пределно ясно. Мога да видя точния момент, когато се ражда Хари Майкълсън.

Тъкмо бях излязъл от чесмод разбора: двуседмичен разпит от кръвопийците на Студията, покриващ всичко, което ми се беше случило през почти трите години на свободен режим в абатството Гартан Холд и на разни други места. Не бях първият Актьор, който се беше обучавал в Манастирите, но бях първият, приет в Братството. Бяха ме направили Посветен, макар хич да ме нямаше в менталното зрение. Нямах нужда от магия, за да крада разни неща и да наранявам хората.

Затова Студията реши, че за мен е по-добре да се издигна в Братството. Искаха да ме пробват в амплоато на наемен убиец. Това изобщо не ми харесваше; никога не съм бил добър в изпълняването на заповеди. Исках направо да започна с Приключенията, да обикалям, да видя странни същества, да търся съкровища и разни подобни глупости. Дори си мислех, че мога да стана пират — нали се сещате, бурни морета, йо-хо-хо и бутилка ром, островни девойки, такива неща. Но Студията искаше наемен убиец.

Почти бях готов да им кажа да ходят да се шибат. Наемните убийци са скучни. Познавах двама като малък и бях срещнал още неколцина, докато работех за Вило. Това е неблагодарна методична работа. Истинските убийци не са стилни или смели, или дори изобретателни. Те приличат повече на счетоводители с пистолети. Ако си свършите работата както трябва, в нея няма никакъв драматизъм. Кой би пожелал подобен живот?

Студията и Вило бяха инвестирали много пари в мен, затова реших, че това ми дава шанс да получа каквото искам. Тогава Вило ме откара на разходка в ролса си и ми обясни как стоят нещата.

Първо се опита да ме предразположи. Студията не искала да съм истински наемен убиец, казва ми той. Искали да бъда наемен убиец в холивудски стил: нещо като фентъзи Джеймс Бонд. Да, бе, сега казват така — мисля си аз, — но след пет години, когато заради тривиалните задачи на Манастирите рейтингът ми ще се сгромоляса главоломно, ще спрат да ми говорят за Джеймс Бонд. Изобщо няма да ми говорят.

В онези години бях изпълнен с енергия и не исках да се занимавам с това. Нека ме натирят; на кого му пука? Нарушаването на договора щеше да ме върне обратно като Работник, но това изобщо не ме плашеше. Мамка му, с уменията, които бях придобил в Консерваторията и абатството Гартан Холд, щях веднага да се върна в гетото и да изкарвам добри пари като свободен наемник, току-виж съм станал бос в квартала и няма да ми се налага да ближа задниците на ония в Студията.

Но Вило не беше станал Щастливия милиардер от глупост. Преди да се усетя, ме беше опаковал и ми беше лепнал етикет. Ролсът навлезе в едно приятно, тихо Работническо предградие, предимно блокчета с по шест апартамента и къщички с дворове — на светлинни години от гетата за временно настаняване като „Мишън“, — и ме откара до апартамента на татко.

Не го бях виждал от шест години, тъй като напуснах гетото на шестнайсет години, за да работя за Вило. Последния път, когато двамата бяхме заедно в една стая, тя представляваше пълна с хлебарки дупка, подът ѝ беше покрит с шестинчов пласт боклуци, едната стая беше превърната в личната септична яма на татко, а цялото място имаше само три стаи. Последния път, когато двамата бяхме заедно в една стая, той се бе опитал да ми пръсне черепа с тръбен ключ.

Сега живееше в спретнато апартаментче с боядисани в кремаво стени и рамки на вратите и прозорците от истинско, кълна се в Бога, дърво. Завеси. Мебели. Голяма маса в трапезарията. Хладилник с истинска храна в него, кухня, чиста като операционна зала. Баня — негова собствена тоалетна, вътре в самия апартамент, и дори душ кабина, която му пускаше по десет минути горещ душ всеки ден.

И татко.

Татко: избръснат и облечен в чисти дрехи, макар и не съвсем нови. Косата му беше напълно прошарена и късо подстригана, а в очите му проблясваше разум. Татко: който може да се ръкува с мен и да ми каже, че се надява да се опознаем сега, когато отново е с всичкия си. Който може да ме прегърне и да мирише на мъж, а не на кланица.

Дори не си спомням за какво разговаряхме онзи ден; не спрях да се чудя на този мъж, който едновременно беше баща ми и същевременно толкова чужд. Почти ме накара да се чувствам отново на пет, сякаш той бе нормален и мама всеки момент щеше да влезе в стаята и да ме прегърне.

След като си тръгнахме, Вило свали кадифените ръкавици.

Разбирате ли, той се грижи изключително добре за своите работници. Прочут е с това. Няколко месеца след като започнах да работя за него, той започна да се грижи и за баща ми. Оказа се, че болестта на татко, макар и нелечима, се поддава на терапия; с подходящата комбинация от лекарства той бе успял да си намери постоянна работа като помощник мрежови аналитик — можеше да плаща наема на апартамента и дори от време на време да излиза да се храни навън.

Вило ми обясни, че работата на татко зависи от моята. Ако го прецакам с договора ми, той ще отреже татко. Само за седмица той щеше да се озове обратно в 3F или на някое още по-гадно място.

Затова преглътнах гордостта си и направих каквото се искаше от мен. Само така можех да изгоня от мислите си онази воня.

Предполагам, че това е Хари Майкълсън: мъжът, който е готов на всичко, за да стои далеч от 3F.

Не, Хари е нещо повече. Мисля, че той е един добър човек.

Човек, който си мисли, че ако изпълнява онова, което се иска от него, хората, които обича, ще са добре. Той е онзи абсолютно нещастен човек, който седи пред бюрото си в три часа сутринта, когато в главата му се стеле горчивият пушек от изпепеленото му сърце. Той е мъжът, в който Шана искаше да се превърна.

Той е моделът на Давид.

Странно: Шана се влюби в Каин, но не можеше да живее с него. Можеше да живее с Хари. Обичаше ли го? Всъщност не си спомням.

Само ако можех да я попитам.

7.

Мъката, която си причинихме един на друг…

Господи, спомням си първия път, когато я видях: до масата в онази конферентна зала в Централата на Студията. Тъкмо се бях върнал от два поредни хита: „Измъкване от Бодекен“ и „Последен отпор в Серано“; и тъкмо с мен се беше свързал Ханто Сърпа, за да му намеря и отнеса короната на Дал’канит. Колбърг беше решил да пусне серийно Приключение с цяла група Актьори и аз в главната роля. Бяхме шестима и Колбърг дори ми беше включил любовна история — той винаги ми натякваше да вкарвам повече секс в Приключенията ми. От мен се очакваше да прекарвам свободното си време, флиртувайки с Олга Бергман, великолепна блондинка от скандинавски произход, която играеше рицар на Хрил на име Марад. Тя беше добро дете, изгряваща звезда с гръмогласен смях и впечатляваща физика на Мисис Олимпия, и беше повече от навита да ми съдейства.

Но Шана седеше в другия край на масата.

Тя беше доста срамежлива за Актриса, поне по онова време. Сдържана. Напрегната. Малко плашеща.

Сияеща.

Те всички ме познаваха, естествено; аз бях най-голямата звезда в цялата система на Студията. Всички бяха гледали „Последният отпор“ и един по един се изредиха да ми казват колко е бил страхотен. Обичайните приказки в бизнеса. По време на цялата среща те се смееха и се шегуваха, питайки се един друг коя е любимата им част. Всички, без Шана. Тя не каза нито дума.

Когато Колбърг най-накрая я принуди да се включи, тя каза тихо:

— Любимата ми част я нямаше в куба.

После се изчерви и наведе очи, сякаш се притесняваше. Колбърг обаче не се отказа. Най-накрая тя разкри срамната си тайна:

— Любимата ми част са мислите за жителите на Анхана — как си лягат вечер или стават сутрин, целуват се, прегръщат децата си. За всички, които никога няма да узнаят какво си преживял, за да ги спасиш.

— О, порасни най-после — отвърнах аз. — Не го направих заради тях, а заради рейтинга.

Шана сви рамене.

— Те никога няма да разберат — рече тя и ме дари с възпламенителната си усмивка, която накара гърдите ми да се стегнат и сърцето ми да затупти бързо, и вече горе-долу бях готов.

Най-гадното бе, че така и не получихме възможност. Ако бяхме поживели заедно стотина години, Шана никога нямаше да разбере какво е това апартамент 3F. Припомням си живота си с нея и не мога да повярвам, че така и не разбрах какво се случва с мен.

Исках да живея в свят, където няма такива неща като 3F — където това принадлежи на замръзналото минало, погребано под хилядолетен прах, неспособно да се надигне оттам. Исках завинаги да прочистя света си от тази миризма.

Затова построих своя собствена 3F и я нарекох Аби; после се заключих в нея и се опитах да се престоря на щастлив. Мамка му, в Аби беше още по-зле. Старата ми стая поне беше нещо, от което можех да избягам. Можех да се боря с миризмата.

Аби ме накара да се боря, за да остана в нея.

Сега, когато се намирам тук долу, когато вонящата Шахта превръща целия ми свят в апартамент 3F, аз съм толкова щастлив, че ми се иска да се засмея на глас. Вече не си спомням кога за последно съм бил толкова щастлив.

Не, почакайте: мога.

Спомням си…

8.

Няколко от костюмираните фалшиви веселбари ме забелязват и застиват на място, протягайки ръце към скритите в диплите на дрехите им оръжия.

Аз продължавам да вървя към тях бавно и им се усмихвам приятелски.

Златистият пясък на арената хрущи под ботушите ми. Слънцето прежуря; виждам го като алено сияние в горната част на полезрението ми, където се отразява от веждите ми.

Всичките ми съмнения, всичките въпроси отлитат в миг като гълъби от ръкава на фокусник. Адреналинът пее във вените ми — мелодията ми е позната и успокояваща като приспивна песен. Гръмотевичният пулс на кръвта в ушите ми заглушава всички звуци освен бавното и премерено хрущене на стъпките ми.

Сега вече ме вижда и Тоа Сител; бледите му очи се разширяват и устата му се раздвижва. Той побутва ръката на Ма’елкот и главата на императора се завърта към мен бавно и заплашително като танкова оръдейна кула…

Знаех, че ще умра там.

Но не смъртта ме развеселява; не мисълта за смъртта разтяга в усмивка разкървавените ми устни. А това, че ще умра в Отвъдие. Че не трябва да се връщам у дома.

Повече няма да се налага да се връщам у дома.

Мамка му, знаете ли какво?

Дори миризмата взе да ми харесва.

Мирише ми на мръсните улици на Сан Франциско в късна лятна вечер; мирише ми на стикбол и юмручни битки, на дрипави наркомани, които безпроблемно могат да бъдат пребъркани за дребни монети, и на тихи улички, в които лесно може да избяга човек на крачка пред полицията.

Затова съм щастлив.

О, Шана…

Само ако…

Точно на тази камбана бих искал да върна звука.

Само ако можех да разбера това, докато Шана беше жива. Само ако можех да го споделя с нея. Тя може би нямаше да ме разбере — мамка му, знам, че нямаше да ме разбере, — но ми се иска да си мисля, че щеше да се радва да ме види щастлив.

Ще умра свободен. Има ли нещо по-добро от това?

Аз съм свободен.

9.

Мисля си за Крис и приказките му за имената. Сега като че ли разбирам малко по-добре какво имаше предвид. Веднъж татко ми каза, че съм нещо повече от Каин, и беше прав. Но той не разбираше, че съм нещо повече и от Хари Майкълсън. Хари беше добър човек. Той обичаше съпругата си, обичаше дъщеря си, обичаше баща си и своя свят. Но не успя да се справи. И вината не беше негова. Просто нямаше талант за това.

Нямаше никакъв шанс.

Защото аз не му го дадох.

Ръбът на оковата около дясната ми китка не е най-добрият инструмент и на всичкото отгоре трябва да работя в тъмнина. От друга страна, разполагам с цялото време на света. Стената на Шахтата е от същия порест варовик, по-мек от желязото, което ме приковава към него. Работя бавно и се справям добре, макар да действам само по усет.

От време на време затворникът ми носи размекнат сухар, който тук минава за вечеря, и на мъждивата светлина от фенера му виждам как делото ми напредва.

Обикновен надпис:

ХАРИ МАЙКЪЛСЪН

И под него две дати.

Първата: това е денят, когато Вило ме отведе да видя татко.

И втората: по мои изчисления трябва да е днес.

Той заслужава епитаф, но аз няма да го изсичам в камъка.

Аз съм неговият епитаф.

10.

Светът иска да ме нарича Каин. Но това име не ми е достатъчно. Не трябва да забравям, че Каин е име за една част от мен. Някой ден ще се разрасне, за да ме обгърне напълно. Но засега покрива всичко, което ми е нужно. Каин е Актьор. Един Актьор.

Който играе роля.

Трябва ми нещо, върху което да работя. Нещо, което да се опитам да направя.

Това, че умирам, прикован към стената на Шахтата, е подарък: не ми се налага да губя време в избор на път. Остава ми само един път.

Крис ми каза, че черният Поток преминава дори през скалата на донжона. Че преминава през всичко; че ние го притегляме и направляваме, без сами да го осъзнаваме. Това е енергия в най-основната си форма. Енергията си е енергия, каза той. Предполагам, че няма причина Потокът да не може да преминава и по жици и микросхеми. Трябва просто да са настроени правилно.

Обръщам се към уменията, забравени от четвърт век. Сплитам ръце в Трипръста мудра[11] и се заемам с древните дихателни упражнения. Няма да вляза веднага в ментално зрение, но Каин може да го намери. Преди много години го бяха обучавали за това. Бяха обучавали мен за това.

Ще го намеря.

Този сакат мъж на средна възраст е просто част от ролята, която играя, за да мога да живея на Земята. Повече нямам нужда от него.

Проклетите ми крака отново ще заработят.

Осемнайсет

Богинята по съвместителство премина в земите на мъртвите и там се сражаваше с чудовища. Със себе си тя доведе рожбата на тъмния ангел и мъжа, който някога беше бог. Понякога те се сражаваха заедно с нея, понякога срещу нея, защото в земята на сенките и илюзиите невинаги може да се направи разлика между приятел и враг.

В земите на мъртвите можеш да си сигурен само в едно. В себе си. Затова легендите населяват тези земи с чудовища.

Писано е, когато някой се сражава с чудовища, рискува сам да се превърне в чудовище. Това не е вярно.

Истинският риск се скрие в това, че някой може да открие чудовището, което се крие в него.

1.

Анхана обгърна Деймън от Джантоген Блъф с джунгла от сънища.

Един дъб го изблъска настрани и се устреми нагоре от пукнатината в стената на дока. Деймън залитна назад и се озова във висок до главата му царевичак. В стъблата с трясък прорастваха млади филизи и се превръщаха в големи кочани пред очите му, докато той стоеше и ги наблюдаваше със зяпнали уста. По камъните пълзяха тиквени и динени стъбла и обвиваха глезените му с мустачките си. От Чамбайген израстваха нагъсто върби, прасковени и ябълкови дървета, които се развиваха толкова бързо, че скоро най-долните им клони опръскаха пламналото чело на Деймън с вода. Баржите, лодките и плаващите докове се блъскаха едни в други, клатеха се и се преобръщаха.

Само за няколко минути реката се превърна в блато, а високите стени на Стария град заприличаха на вертикална гора от листа и ярки цветове.

Аз направих всичко това, помисли си Деймън.

Жуженето във вените му — странно шипящо бълбукане, което пъплеше нагоре-надолу по тила му, промъкваше се в главата му и отново излизаше — започна като леко съскане, но щом зеленината започна да поглъща града, то кипна и експлодира. Той вървеше в съня си и знаеше, че това е сън; подобно нещо можеше да се случи само в сънищата.

Всички монаси, които Деймън бе изпратил да патрулират по пристанището в търсене на следи от магистър Рейт и Меча на свети Бърн, бяха Посветени: ветерани, експерти в редица тайни умения, които варираха от близък ръкопашен бой до магически контрашпионаж. При първите пропуквания и шумолене на зеленината, която оживя около тях, те се бяха пръснали и бяха потърсили укритие, както би направил всеки професионалист.

Той беше сам.

Деймън не можеше да види никого сред буйната преплетена зеленина и не беше сигурен, че иска да ги види. Не беше сигурен в нищо. Бях болен — помисли си той. — Имах треска. И сигурно още имам. Това трябва да е трескаво бълнуване.

Сигурно бе прекарал няколко дни на доковете. Не можеше да стои настрани. Беше разположил пазачи и наблюдатели, но всъщност не можеше да им вярва, че ще пазят и наблюдават както трябва; всеки път, когато се отдалечаваше от брега, го измъчваха видения, в които Рейт се изплъзваше като змия и успяваше да се измъкне.

А Рейт, знаеше Деймън, стоеше в основата на всичко, което се бе случило с Анхана; ако го изпуснеше, щеше да изгуби всякаква надежда да получи някакви отговори. Затова той винаги се връщаше край реката, крачеше по брега, взираше се във водата и чакаше, защото от цялата Анхана той имаше вяра само на себе си.

Защото това е моят сън.

Стомахът му беше създавал проблеми и сега, насред зелената буря, червата му се разбунтуваха и той повърна: от устата му бликна бяла течност с кафеникави жилки. От колко време не беше ял?

Какво беше ял за последно?

Жилките в повърнатото приличаха на кръв.

Той избърса устни с опакото на ръката си и при докосването го жегна остра болка. Устните му бяха напукани и сега се сцепиха и омазаха ръката му с кръв. Беше жаден, ужасно жаден… Коленичи, загреба шепа вода от реката и я поднесе към устата си, но езикът му превърна студената вода в пирони и натрошено стъкло. Усещаше как задира гърлото и разкъсва вътрешностите му…

Може би нямам нужда от вода.

Погледна отново към повърнатото, към кафеникавите жилки в него; след това погледна към омазаната си с ръка кръв. Кръв — помисли си той. — Кръв.

Време бе за лов.

С крайчеца на окото си забеляза бързо движение. Надигна се в дебнеща поза, разделяйки тръстиката с ръце, и бързо се шмугна в царевичното поле. Ето го отново — отново ли беше? Или за пръв път? Беше ли го видял преди, или просто си спомняше стар сън?

Мерна подметката на ботуш, който се скри зад ствола на един ясен; мигновеният изплашен поглед на жена — ококорени очи, които го погледнаха за секунда и се скриха сред шумолящата царевица; миризмата на немити подмишници и чатал; металическия вкус на кръв в устата…

Джунглата от съня му беше пълна с хора.

Той чуваше как зеленината бавно се пробужда към живот. От всички страни се носеха пръхтене и ръмжене, писъци и крясъци, рев и вой отекваха наблизо и далеч: звуци на хора, не на животни. Звуците на животните, каквито хората винаги са били.

Той тръгна след пропукващите стъпки, но го спря вик, който премина в тих стон. Мачкайки тръстиките, на речния бряг се бореха мъж и жена — в плетеницата от човешки тела проблясваше нож. Деймън не можеше да разбере кой от тях е нападателят и кой се защитава. Виждаше само яростните замахвания на ръцете, проблясването на острието и кръв.

Кръв…

Тя го привличаше към себе си и Деймън се запромъква напред, умиращ от жажда. Та нали това беше просто сън.

Той навлезе сред тръстиките и нещо го удари изотзад. Падайки на земята, Деймън почувства върху устните си лепкавата смола на начупената тръстика, която го шибаше по лицето, докато нещо с формата на нож се заби болезнено в гърба му и трескави ръце зашариха из дрехите му. Той лежеше, без да се съпротивлява, чудейки се разсеяно как това произшествие се вписва в неговия сън; внезапно нечии тъпи зъби се впиха в основата на тила му и загризаха плътта. Болката — истинска болка, твърде реална болка — го изтръгна от замаяността му. Това не е мой сън.

Деймън се пресегна и сграбчи с едната си ръка главата на мъжа, който го гризеше, като същевременно с пръстите на другата потърси очите му. Мъжът изръмжа, без да изпуска трапецовидния мускул, и започна безцелно да размахва юмруци. Пръстите на Деймън бавно дълбаеха очите на мъжа, докато най-накрая човекът престана да удря и се опита да се измъкне с блъскане и стонове. Деймън го пусна и миг след това чу глух удар, последван от влажно бълбукане. Той се претърколи настрани и видя един от своите Посветени. Той беше пресрещнал мъжа и му беше прерязал гърлото.

— Магистър Деймън! — изпъшка Посветеният, притичвайки до Деймън, без да изпуска ножа от ръката си. — Магистър Посланик, съжалявам — не успях да стигна до вас… всичко това… — Той показа с окървавения си нож обграждащото ги зелено изобилие.

Деймън не можеше да отмести очи от ножа: червените струйки се стичаха от острието по китката на монаха. Изглеждаха толкова топли, толкова… питателни…

Наложи се да си напомни, че това не е просто сън. Имаше да изпълнява задача.

— Ранен съм — рече разсеяно той. Свали ръката си, която затискаше раната на рамото му, и по робата му шурна кръв. — Трябва да се промие и превърже.

Младият монах ахна и посегна към рамото на Деймън, за да прегледа раната, но Посланикът се отдръпна.

— Ножът ти — каза той, извръщайки лицето си настрани.

— Магистре?

— Почисти оръжието си, братко — рече с хрипкав глас Деймън. — Първо си почиствай оръжието. Винаги.

Монахът се изчерви.

— Аз, аз… съжалявам, магистре — заекна той. — Просто… — Той махна отчаяно с ръка към заобикалящата ги джунгла, към катерещата се по градските стени гора, по лежащия на две крачки от тях труп с прерязано гърло, към мъжа на брега, от чието око стърчеше дръжката на нож, към кървавата пътека от смачкана тръстика, която водеше до няколко ярда по-нататък, където умираше жената — … всички ги е обхванало някакво безумие… Случващото се направо ги подлудява.

— Случващото се не подлудява никого. — Деймън се изправи уморено на крака; жуженето в главата му ставаше все по-силно. — То просто ни дава позволение.

— Всичко е като в сън — изрече безпомощно младият монах.

— Да — съгласи се Деймън. — Но не моят сън. Или твоят. — Жуженето в главата му премина в бучене, то пулсираше в артериите му, клокочеше в сърцето.

— Да, точно така — промърмори младият монах. — Точно това е. Ние дори не сме истински. Попаднали сме в капана на нечий чужд сън.

— Ставай. Събери останалите. Трябва да изпълним мисията си.

— Мисия? Че какво можем да направим в чуждия сън?

— Това е сън, но същевременно е истина. Това е сънят на някой бог, а когато боговете сънуват, всичко става действителност.

Жуженето се превърна в грохот, после премина в пронизителен вой.

— Какъв бог? — Младият монах се намръщи недоверчиво. — Кой бог би сънувал това… това безумие?

Вместо да отговори, Деймън посочи към реката.

Там, стиснал в ръка дългото сребристо острие, по реката вървеше Рейт от Анхана, сякаш бълбукащите струи бяха изсечени от камък. От туниката и панталона му се стичаше вода. Той вървеше непохватно, често се спъваше, краката му едва издържаха тежестта му. Вървеше нагоре по течението и лицето му представляваше гръмотевичен облак.

— Ето този — рече Деймън.

2.

— … Толкова красива…

Ейвъри Шанкс се извъртя настрани и стисна зъби, за да сподави стенанието си. Платформата от разширяваща се пяна върху студения теракотен плот на ветеринарната клиника, която ѝ бе служила като легло, беше достатъчно удобна, и от време на време Ейвъри потъваше в кратък сън. Но всеки път, когато се пробуждаше, се чувстваше така, сякаш ѝ бяха премахнали хрущялите и ги бяха заменили с едра шкурка.

Сънят ѝ бе наситен с кошмари: костеливи пръсти, покрити с гниеща плът, похотливо стискаха коленете и хълбоците ѝ; тълпа Работници я беше заобиколила и я опипваше по гърдите и чатала, отравяйки въздуха със зловонния си дъх, и на всяко лице тя виждаше злобната и похотлива усмивка на Колбърг. Ейвъри разтърка очи и се опита да си спомни какво я беше събудило.

— Никога не съм предполагал…

Това беше почтителният шепот на Тан’елкот. Ейвъри свали ръце от лицето си и затаи дъх.

Операционната се озари от нова светлина — по-мека, по-плътна и златиста, каквато на тази планета не бяха виждали от хиляди години; сякаш някой бе уловил първите утринни лъчи в някой майски ден на прединдустриалната епоха, беше ги затворил като бренди в бутилка, и я беше отворил едва сега, отлежала, смекчена и пречистена, — сияние, което не би трябвало да съществува извън сонетите и приказките. Това бе светлина, която се усещаше повече със сърцето, отколкото с очите, светлина, която издигаше духа далеч над мрачните окови на Земята. Това бе светлината, под която поетите пишеха стихове, описващи променящото се сияние на усмивката на любимата; това бе светлината, която художниците се опитваха да изобразят в бледото ехо, наречено ореол.

Тази светлина сияеше от лицето на Тан’елкот.

— Значи се получи? — прошепна Ейвъри, страхувайки се да говори на висок глас. — Приключи ли? Тя е в безопасност?

Погледът на Тан’елкот се рееше в далечината, която не можеше да се измери в мили: той се взираше в една различна вселена.

— Как бих могъл да предположа…?

Ейвъри се обърна към масата, където се гърчеше пристегнатата с ремъци Фейт. Тръбичките, излизащи от системата, я поддържаха в постоянен кошмар.

— Свърши ли се вече? — попита тя по-настоятелно. — Може ли вече да си почине? Тан’елкот, ще я оставиш ли вече на мира?

Погледът на Тан’елкот постепенно се върна от невъобразимите пространства и устните му се разтеглиха в удовлетворена, почти тържествуваща усмивка.

— Скоро, Бизнесмен — промърмори той. — Скоро.

3.

Единствената светлина в апаратната, която обслужваше Синхронизираната серийна програма, идваше от сърцето на самата Анхана и се преобразуваше в хладното електронно сияние на единайсетте екрана. В центъра на апаратната седеше съществото, което някога бе Артуро Колбърг; то сякаш поглъщаше с очи кипежа на необичайната пролет в Анхана.

Съществото не помръдна, когато вратата на апаратната се отвори зад гърба му. Социалните полицаи безмълвно избутаха вътре Тан’елкот и се оттеглиха, затваряйки вратата след себе си. Колбърг остана неподвижен.

Електронните екрани проблясваха в различни цветове: мъхесто зелено, небесносиньо и глинестокафяво.

— Готово е — каза Тан’елкот.

Съществото затвори за миг очи, наслаждавайки се на потока от сила, който се вливаше и изливаше от събеседника му.

— Добре, че ме повика точно сега — каза Тан’елкот. — Има толкова много неща, които трябва да обсъдим.

Една ръка, покрита със засъхнала мръсотия, махна към екрана, на който един кльощав млад мъж, въоръжен с проблясващ меч, вървеше, залитайки, по повърхността на река между стъблата на фиданки, които стърчаха изкривени като от болка над водата.

— Видя ли това?

— Да го видя? — изсумтя Тан’елкот. — Аз го създадох.

Очите на съществото се отвориха и отново се затвориха: то размишляваше.

— В това тяло крачи богинята — каза Тан’елкот. — Тя умря по моята воля и сега по моята воля живее отново. — В гласа му отекваше глухото ехо на триумф. — Мисля, че е време да предоговорим нашата сделка?

— Нима?

— Заклех се да неутрализирам Каин и Палас Рил. Направих го. В замяна на това ти се закле да ме върнеш при моите хора. Но не го направи. Вместо това бях отвлечен. Заплашван. Бит. И осакатен. Ако познавах същинската ти природа, никога нямаше да сключа сделка с теб. Но сега — сега! — Нотките на триумф в гласа му преминаха в мрачна злоба. — Сега богинята отново броди по полята на родния свят. Предупредена. Въоръжена. Непобедима. Единствената ти надежда е да се споразумееш с мен. Само аз мога да ѝ повлияя. Само аз мога да те спася.

— Къде е Ейвъри Шанкс? — попита съществото с равен тон.

— При детето. — Тан’елкот махна с ръка, отхвърляйки възможната заплаха. — Бизнесмен Шанкс няма да ти помогне с нищо. Единствената ти надежда за успех е връзката, която имам с богинята чрез детето. Тази връзка зависи изключително от благополучието на детето: тя е функция на определена конфигурация, физическа и химическа, на нервната му система. Ако Фейт заспи по-дълбоко, връзката ще бъде прекъсната; засилването на конвулсиите — които очевидно се причиняват при отделянето на момичето от Ейвъри Шанкс — може изцяло да унищожи връзката. Дори и най-малката психическа травма ще причини изменения в мозъка на детето и въздействието ѝ върху връзката ще бъде напълно непредсказуемо. Не можеш да си позволиш да нараниш когото и да било от нас.

Съществото не отговори.

— Не можеш да си позволиш допълнително забавяне. Връзката на богинята с реката също е функция на нервна конфигурация — точно сега тази връзка е слаба и ненадеждна, но ще се стабилизира прогресивно, щом богинята пренастрои тялото, което е обсебила. Със силата, която вече притежава, тя може да промени формата му или да създаде копие на предишното си тяло: дотогава вече ще е възвърнала цялата си предишна сила. Вероятно дори аз няма да мога да ѝ се противопоставя.

— Значи сега е моментът за действие.

— Сега или никога. С всяка минута закъснение изпълнението на задачата ти става все по-невъзможно.

— Добре. Убеди ме.

Тан’елкот се намръщи; като че ли не очакваше да спечели толкова лесно.

— В такъв случай моите искания са…

— Майната им на исканията ти — отвърна съществото и в гласа му се появиха похотливи нотки.

Тан’елкот поклати съжалително глава.

— Изобщо разбра ли нещо от онова, което ти казах?

Съществото се изправи и му предложи стол.

— Седни.

— Не си мисли, че можеш да продължаваш да ме тормозиш — започна Тан’елкот, но съществото отиде до един от контролните пултове в апаратната.

— Тогава остани прав — безстрастно отвърна то. — Погледни тук.

Тан’елкот погледна към ярката стена от екрани. Съществото докосна един контролен бутон и от всички екрани заструи заслепяваща светлина. Тан’елкот закри очите си с ръка, но под повърхността на черепа му, точно под късия полумесец на шевовете зад лявото му ухо, изригна сила, която разкъса мозъка му на парчета и той падна по лице на пода на апаратната.

Съществото погледна към потрепващото му тяло, сякаш искаше да му каже нещо, но не можеше да си спомни какво.

4.

Потрошен, накълцан и изгорен, скрит в тъмните и тайни дълбини на съзнанието си, Тан’елкот най-после започна да осъзнава истината.

Какъв съм глупак.

Имплантираният мислопредавател му въздействаше — правеше нещо с ума му, с душата му, — зовеше го, разкриваше едновременно себе си и него по начин, който ограничените му физически сетива никога нямаше да разберат. Светлинните остриета бяха ослепили очите му, но лишавайки го от зрение, те го бяха надарили с прозорливост.

Той видя смътно, като в позабравен спомен, Лицето в малката зала на двореца „Колхари“; Лицето, което бе най-висшият, най-чист израз на сънищата на един неспящ бог. Това Лице представляваше сложна скулптурна композиция, пъзел, съставен от глинените тела на Любимите му деца. Те бяха подредени в едно идеално цяло — прекрасно лице. И това бе Лицето на Ма’елкот, най-великата му творба: „Бъдещето на Човечеството“.

Сега, когато протегна метафоричната си ръка към символа на отнетата му божественост, той разбра, че този шедьовър не беше негово творение, а пророчество. И дори ръката, която протягаше към призрачното видение, не беше ръка от плът и кръв, а някакво подвижно скупчване на мънички фигури, хиляди на брой, голи и облечени, раждащи и умиращи, хранещи се, убиващи.

Тези мънички фигури се бяха превърнали в негова плът и кръв.

Той се бе превърнал в кошер на човечеството, в структурна основа, която организираше, оформяше и даваше цел на милиони дребни животи, които го подхранваха със своята преданост. Зашеметяващата промяна на перспективата го доближи с още един инч към истината: фигурите от пъзела бяха в реални размери. Самият той бе неописуем великан, построен от десетки милиони хора, двайсет милиона, повече…

Работници и Незаети, Инвеститори и Занаятчии, всички копнееха за хапка от Родината. Гладът им го смазваше, оставяйки го треперещ, задъхан, потящ се с капки от човешка кръв.

Очите му го бяха ослепили: този свят от сияещи стомана и стъкло, от токсични отпадъци и чуруликащи електронни гласове беше измама. Игра на ума. Капан за наивници. Узаконеното отчуждение, което се бе превърнало в метаструктура на съвременната Земя, го бе подмамило да мисли за себе си като за личност — измама, която не бе насочена специално срещу него, а срещу всички, срещу всеки от милионите, които заедно го превръщаха в онова, което беше.

Всеки от тези милиони, които живееха в тялото му, беше увил лицето си с бяло платно: Любовниците на Магрит, които се целуваха през качулки без дупки за очите.

Те дори не се досещаха, че са част от една много по-голяма фигура; качулките им пречеха да видят в какво са се превърнали. Платното бе увито около шиите им като примка за бесене. Тан’елкот почувства подобна примка около собствения си врат и изведнъж разбра, че главата му е увита в подобно платно.

Той повдигна слепените си ръце и разкъса плата пред очите си.

И откри, че също е малка част от едно огромно цяло — много по-голямо от него, както той бе по-голям от човека, който оформяше кожичката на палеца му: титаническа безформена планина от сляпо човечество, дори повече от планина. Самият Тан’елкот беше планина…

Тази безформена пулсираща маса имаше размерите на планета.

Размерите на Земята.

И в мътния си променящ се псевдоживот тя се оформи като свое собствено Лице, с безжизнени очи като езера от хора. Ноздрите му бяха по-големи от цели нации, устата приличаше на океан — широка и зейнала, като на малоумник.

Лице, което приличаше на Колбърговото.

А качулките на главите на милиардите хора, съставящи амебообразната опипваща Колбъргова маса, покриваха само очите им; милиардите усти бяха отворени и всяка от тях виеше за храна. Това бе общият глад за Родината, който гореше в него: не носталгия, а истински глад. Яркият красив свят, в който бе построил своето Лице, бе единствената храна за тази гладна маса.

Как боли да те измамят с такава лекота…

Беше вярвал, че той ги води напред; смяташе, че той ги е измамил; мислеше, че влиза в един взаимноизгоден съюз… А всъщност сам се беше предал още преди години, преди дори да дойде в този свят; той беше просто малко копие на Слепия бог. Представляваше просто връзка между това съставено от разнородни елементи същество и неговата храна; ръката му, езикът му…

Как така се случи, че аз трябва да нахраня чудовището, в което съм се превърнал, с моя свят?

Тан’елкот се изправи върху пръста на Слепия бог и се приближи към отпуснатата океаноподобна уста. Накрая се беше оказал — безспорно, възмутително — просто засъхнал сопол, който това същество бе извадило от носа си и сега се канеше да го погълне отново. Гаргантюанските гърчещи се устни се затвориха около него.

Слепият бог го облиза от пръста си, сдъвка го и го глътна.

Богът, който някога беше човек, отвори очите на новото си тяло, което лежеше на пода на апаратната. Колбърг беше приседнал на ръба на контролното табло, поклащаше босите си крака и беше притиснал събраните си длани между коленете на обутите си в изцапан с кръв и мръсотия дочен панталон.

Пророчеството на Тан’елкот най-после се беше сбъднало: Богът в него оживя.

Колбърг се загледа продължително в Ма’елкот и Ма’елкот също го погледна: слепият огледа замислено себе си, както човек оглежда отражението си в огледалото — но тук огледалото отвърна на погледа му.

5.

Подтиквана от виковете, Палас Рейт крачеше с неуверени стъпки напред.

Тя — защото Палас Рейт си оставаше жена в много повече отношения от обикновената анатомия на тялото — се хвана за миг за клоните на една върба, която само преди минути бе израснала насред реката и вече бавно се давеше. Палас отдалечи жужащото острие от откраднатото тяло и със свободната си ръка обгърна клона, за да запази равновесие в бързото течение на реката. Несигурната ѝ мелодия в Песента на Чамбарая залиташе болезнено в контрапунктния строеж на мелодията и ритъма; прескачаше от единични фалшиви ноти във всеобщ дисонанс, преминавайки на места в безпорядъчен шум, който оскверняваше музиката, повреждаше я и я изкривяваше.

Тя допря длан към ухото си и натисна силно, сякаш така щеше да прогони писъците от главата си.

Нейната пролет беше ускорила и развитието на вируса.

Тъй като всеки обитател на града имаше свой мотив в песента на Чамбарая, Палас Рейт усещаше всяко проникване на студена стомана в плът, всяко строшаване на кост под удара на чук, всеки затаен дъх зад барикадирана врата, всеки неравномерен удар на уплашено сърце. Болеше я за всеки от тях, а тя не можеше да помогне на никого. Всички писъци бяха човешки.

В симфонията на агонията на Великия Чамбайген те бяха просто шепот.

Някой може да възприема индивидуалното съзнание като специфичен радиосигнал в широкия честотен спектър на Вселената; изхождайки от тази метафора, всяка нервна система може да се счита за приемник, настроен още при раждането, и в процеса на живота да улавя само този сигнал. След като овладя тялото на Рейт, Палас успя да блокира нервната му система така, че тя да не улавя повече този сигнал; беше я пренастроила към собствената си честота, за да може да улавя само нея.

Като разстроено радио, в което едната станция се смесваше с другата, то приемаше сигнала ѝ зле, през статичен шум и смущения. Това в един момент я караше да проклина пищящия силен звук, докато в следващия се озоваваше в продължителни паузи, запълнени с „бял“ свистящ шум. Фоновите писъци бяха превърнали Песента на Чамбарая от величествен Бах в постмодернистично болезнено стържене.

Тя се откъсна от върбата и се устреми към близкия дъб, след което се шмугна в гъстата тръстика край брега. Падна на колене, притискайки стъблата на тръстиката към задъханите си гърди, и в гърлото ѝ се надигна жлъчка.

Мамо… мамо, защо не ми помагаш?

Нещо се случваше с Фейт, нещо, което Палас Рейт не бе способна да разбере. Сегашното ѝ тяло ограничаваше сетивата ѝ и тя едва успяваше да чуе гласа на дъщеря си.

Докосването до реката чрез Рейт приличаше на живо предаване по старинно гласово радио: информацията се обменяше по изключително ограничен начин. За да реконструира тялото му за широкия диапазон на широколентовата връзка, в която данните се предаваха с почти неограничена скорост, тя трябваше да премахне всичко, което определяше същността му, да замени всяка част със своя и да съчетае всички парчета в ново, жизнеспособно същество. По-просто щеше да е да си построи изцяло нов приемник.

По-просто — да си построи сама.

Все още коленичила във водата, тя зарови треперещата си ръка в калта. Направлявайки минералните вещества в прозрачната структура на костите, тя започна да им придава смътно женствена форма. Продължи да извлича амино– и мастни киселини от неестествено избуялия около нея живот. Водата на реката щеше да ѝ послужи вместо кръв, жлъчка и лимфа.

Косал съдържаше в себе си идеалния отпечатък на съзнанието ѝ в мига на нейната смърт. Умът и плътта се отразяват взаимно; отпечатъкът, съхранен в острието, можеше да се използва и като шаблон за ново тяло.

Устройството на човешкото тяло изглежда твърде просто в сравнение с цяла екосистема.

Тя изграждаше тялото отвътре навън, започвайки с мозъка и гръбначния стълб; с колкото повече правилно настроена нервна тъкан разполагаше, толкова повече енергия успяваше да изтегли, за да ускори създаването на личността си. Започна да изпитва ефекта на дублиране на възприятията: размазан паралакс, както при човек с перде на едното око.

Изострените възприятия на полуготовия ѝ мозък и нерви, които лежаха в своята кална люлка, ѝ помогнаха да почувства проникването на Слепия бог.

6.

Той се изля в нея като масло. Тя се задави от мазнината, която нахлу в ноздрите ѝ, плъзна се между устните ѝ и се изля като отрова в ушите ѝ, която обхвана гърдите ѝ и се промъкна в ректума и влагалището ѝ. Същевременно в корема ѝ като че ли се пукна огромен абсцес, който разпръсна жълтеникава гной; маста започна да се излива от устата и носа ѝ, потече между краката ѝ, заразявайки целия свят. И в това нямаше нищо изненадващо; тя веднага разбра какво представляваше тази гной. Познаваше Слепия бог и той също я познаваше. Каналът, който ги свързваше, беше неразделна част от нея; през този канал Слепият бог се вля в Песента.

Това беше причината за писъците на Фейт.

Слепият бог я изпълни; Палас извика, отваряйки очите на Рейт. Слепият бог погледна към джунглата, в която се бе превърнала Анхана, и промърмори в черепа ѝ с бароковия контрабас на Ма’елкот:

— Ммм, впечатляващо. Харесва ни какво си направила с това място.

В отговор тя изкрещя, изливайки агонията на реката.

— Моля те, скъпо момиче. — Усещане за потрепване: не от болка, а от отвращение. — Тази джунгла наруши реда; разбира се, че ще боли. Но това е просто болка, нищо повече. Само си представи какво щеше да се получи, ако вместо това бе действала умишлено.

В съзнанието ѝ се появиха образи, събрани в плътни гроздове. Всяка локва се превърна в оризище. Във всяко поле пораснаха царевица и жито. Реката буквално кипеше от риба и хората се редяха по бреговете, за да я ловят с голи ръце. Добитъкът и прасетата целогодишно раждаха здраво потомство.

— Нужен е дървен материал за строежа на домове? — Жълъдите, паднали в калта, се превърнаха в пораснали дъбове за броени дни, само за час в тази объркана пролет, създадена от нея.

— Мръсен ли е въздухът? — За една нощ израснаха милиард нови дървета — джунгла по поръчка.

— Само твоята река е достатъчна, за да поддържа милиарди живи същества.

— А ти ще избиеш милиарди, за да им дадеш това — отвърна Палас. Тя призова стряскащите образи на селото, пълно с раздути трупове, и ги допълни с убийствата в самата Анхана.

— Ах, да, болестта. Съжалявам за това.

— Съжаляваш? СЪЖАЛЯВАШ?

— Доста. Трябва да разбереш, мило момиче, че това беше инстинктивна — хм, да го наречем неосъзната — маневра от Наша страна. От дните, когато прозвището „сляп“ беше много повече от метафора. — В съзнанието ѝ се появи образ на новородено дете с още неотворени очи, което търсеше цицката на майка си. — Това бе огромното предимство да допуснем Ма’елкот в Нашия съюз: Неговият поглед придава на нещата зашеметяваща яснота. Мисли за болестта от тази гледна точка… — Тя видя един дъб, който израства от плодородната почва, видя как от фиданката израснаха четири клона и се разлистиха под слънчевите лъчи — листа, които засенчиха земята под тях, и когато фиданката се превърна в зряло дърво, всички останали малки дървета под клоните му бяха умрели от липсата на светлина. — Напълно естествено. В това няма никаква зла умисъл. От друга страна, нима успехът Ни не е неоспорим? С един размах разчистваме място за новия свят. Впрочем щяхме да върнем всичко назад, ако можехме — но тук се появява проблемът, който ти създаде, нали?

— И затова ме уби!

— Изобщо не е така. Убихме те, защото ни се противопостави. Убихме те, защото си егоистична и несговорчива. Убихме те, защото противопоставянето ти щеше да убие Нас. Убихме те напълно оправдано, при самозащита. Виж това: — в съзнанието ѝ се появи Земното кълбо, което се въртеше беззвучно в Космоса: мъничък остров в обширния враждебен океан; остров, претъпкан с четиринайсет милиарда души, които с всяка секунда се увеличаваха. — Земята премина ръба на екологичния срив още преди двеста години. Само екстравагантното хабене на незаменими ресурси позволи на човешката раса да оцелее досега; може да ни спаси само рязко намаляване на видовете с мащабите на онова, което се е случило през кредата. След пет, най-много десет години това намаляване ще започне. Затова те убихме: защото щеше да лишиш човешката раса от онова, което ѝ е нужно, за да оцелее. Можеш ли да кажеш, че бъркаме?

Тя не можеше дори да се надява, че това е лъжа. Истината нахлу като мощен поток в съзнанието ѝ. Дванайсет милиарда човешки същества щяха да умрат. Може би дори повече. Не можеше да си го представи дори със силата си на бог: планета, покрита с килим от човешки трупове.

— Сега погледни към Отвъдие: представи си една нова Земя, недокосната. Представи си Земята такава, каквато би била под грижите на една добра богиня. Под водачеството на теб и твоята сила Ние бихме могли да превърнем този свят в една вечна градина.

Тя дори не можеше да надигне главата си, за да му отговори.

Истината я задушаваше.

Единствената нишка на съпротива, в която се бе вкопчила Палас, бе далечният отчаян вик на дъщеря ѝ.

7.

— Ах, да, Фейт. Един писател от твоя свят — Нашия свят — някога е представил проблема по следния начин: Ако можеш да подсигуриш бъдещото оцеляване и щастие на цялото човечество, като позволиш едно напълно невинно, абсолютно безобидно същество да бъде измъчвано до смърт, ще го направиш ли? Това представлява главоблъсканица само за смъртните. За боговете отговорът е ясен. Очевиден. Можеш да го откриеш в различни истории, накъдето и да се обърнеш: Атис, Дионисий, Исус Христос — изкупителни жертви, както и да ги погледнеш.

— Но Фейт — Палас почувства как яростта отново я изпълва. — Тя ми е ДЪЩЕРЯ!

— Но, скъпо момиче, ти самата я предаде на това мъчение. Ние просто използвахме инструмента, който създаде за Нас. Фейт? Шшт, Фейт, тук съм. Всичко е наред.

Но Фейт не спираше да хлипа. Все пак тя беше просто едно малко момиче: поредното в безкрайната литания от невинни души, измъчвани от бог. От двама богове — помисли си Палас. — Слепия бог и мен.

Тя можеше да изпее на Фейт човешки живот, но вместо това ѝ изпя собствената си мечта: за пълен и идеален съюз с онзи, когото обичаше.

Никога не ѝ беше хрумвало колко жестоко бе постъпила.

Как бих могла да знам?

И сега в себе си съзря Ма’елкот в цялото му великолепие: изсечените скули, разкошната коса, гърди като бъчва и рамене като топузи; видя прозрачната яснота на очите му, съвършеното благородство на веждите му. А до него стоеше Фейт, гола, хлипаща; двамата бяха свързани по някакъв начин, който тя не успяваше напълно да разбере: сякаш двете ръце на Фейт се бяха разтопили в обятията на Ма’елкот.

— Не е нужно да страда така; ти си тази, която удължава и засилва страданията ѝ. Само ти можеш още в този миг да я освободиш.

— Мога ли да я спася?

Образът на Ма’елкот протегна другата си ръка към Палас в жест на помирение. На приятелство. На съединение.

— Единственото, което трябва да направиш — каза той, — е да поемеш ръката Ни.

Но Палас Рейт му обърна гръб.

Дори не знаеше защо.

8.

— Поеми я — настоя образът на Ма’елкот. — Нима страданието на дъщеря ти означава толкова малко за теб? Поеми ръката Ни и Ние няма да имаме повече нужда от детето. Няма да имаме причина да я нараняваме.

Може би беше живяла твърде дълго с Хари; може би това бе причината.

— И нямаш причина да Ни откажеш.

Образът на Ма’елкот се раздвижи, надипли се като отражение в кана с вряща вода. За миг под класически красивите му черти се показа друго лице: череп с набръчкана пергаментова кожа, покрит с бледи струпеи и тъмни гнили петна. Кривите зъби бяха покрити със сивкавокафяви петна, в очите му грееше безкраен, безграничен глад, който я ужасяваше.

— Да, част от Нас желае тя да страда. Любовта към жестокостта е също толкова човешка, колкото любовта на майката към детето ѝ. Но след като се присъединиш към нас, желанията ти ще придадат цвят на Нашите. Научила си това от реката; не придава ли волята ти цвят на Песента ѝ? Присъедини се към нас.

— Не мога — проплака Палас.

Слепият бог ѝ показа едно момиченце, свито в уличката зад Работническия квартал на Манхатън. Малката размаза течащите си сополи с мръсна ръка и се закашля хрипкаво под сивкавия дъжд, чиито едри капки се пръскаха върху голото ѝ вратле.

— Можеш ли да погледнеш това дете и да кажеш, че то няма право да диша чист въздух? Че няма право да яде прясна храна? Можеш ли да ѝ кажеш, че няма право да бъде свободна?

Момиченцето се зарови в планината от боклуци и извика радостно, когато намери мръсна кост от пилешко бутче с късчета месо по него.

— Аз служа на реката — отвърна колебливо Палас. — Това момиче не е моя отговорност…

— Напротив. Знаеш, че тя страда и че имаш силата да я спасиш. Какво престъпление е извършила тя, за да я обречеш на живота, който знаеш, че я очаква?

— Тя живее в света, който вие създадохте…

— И Ние поемаме отговорността за това. Борим се, за да го променим. А ти за какво се бориш?

Тя призова образа на извора на Великия Чамбайген преди появата на железопътната линия в Седлото на Хрил: кристално чист ручей над покрити с мъх камъни сред великолепието на Божиите зъби. Призова образа на девствената гора под планинските склонове, бавно реещ се орел, плясък на вода, причинен от мечка гризли, която лови сьомга…

— Хайде, мило момиче. Това е нелепо. Помисли си за миг за тази твоя мечка: трябва ли тя да застраши живота на малкото момиче, което си готова да убиеш без колебание?

— Няма да позволя на безличните ви милиарди да нахлуят в моя свят — рече отчаяно тя с настоятелна упоритост.

— Но те не са безлични, съвсем не. „Безлични милиарди“ е просто фраза. Това е лозунг, който ти си измисли, за да ги обезчовечиш: ако са някаква абстракция, ще ти е по-лесно да ги обречеш на ужасната им съдба. Но те не са абстрактни. Всеки е човешко същество, което обича и мрази, което плаче, когато е наранено, и се смее, когато е щастливо. Всички те са точно тук. Всеки има лице. Готова ли си да им обясниш със свои собствени думи защо трябва да се задавят до смърт с пепелта на Земята?

— Не се преструвай, че се тревожиш за тях!

— Знаеш, че се тревожим. Можеш да го почувстваш. Всеки от тях е част от Нас; как може да не се тревожим? Тревожим се точно колкото и те.

Тя не знаеше какво да отговори; дори в нов образ, логиката на Ма’елкот беше неоспорима. Тя не можеше да си представи, че ще позволи десет милиарда човешки същества да умрат заради мечките, лосовете и дърветата. И въпреки това се съпротивляваше, макар все още да не знаеше защо. Може би защото Отвъдие беше толкова красиво, а Земята беше толкова… грозна.

— Само защото Ние бяхме твърде млади — твърде слепи, — за да я оформим правилно. Отвъдие не трябва да има същата съдба. — Пред очите отново се появи видение: град, който надминава Атина в нейната Златна епоха; който надминава императорския Рим; град, който обхваща най-доброто от Лондон, Париж, Санкт Петербург; град с грацията на Ангкор Ват, с великолепието на Вавилон.

— Дори мечките, за които очевидно толкова те е грижа, и всичките дървета — всяко живо същество всъщност, което расте в земята или ходи по нея, плува във водите или се рее във въздуха — може да остане. — И навсякъде, където погледнеше тя, светът бе покрит с гори и градини, прерии и сребристите извивки на реки.

И точно това бе светът, за който бе мечтала, нали? Може би затова двамата с Хари не бяха намерили щастието заедно: този неин мечтан свят изобщо не го интересуваше. Той го ненавиждаше.

Казваше: „Вечно спокойствие? То е за мъртъвците.“

Казваше: „Вярно, за теб може да е град. На мен ми прилича на голяма ферма.“

— Разбира се — каза ѝ Слепият бог с лека насмешка. — В Нашия втори Рай няма място за Каин.

9.

Тя си спомни как седеше в симкреслото на Шермая Доул и гледаше куба със записа на „Заради любовта на Палас Рил“.

— Майната му на града — беше казал Каин. — Бих изгорил целия свят, за да я спася. — И тя така и не разбра как може да говори такива неща.

— И отговорът отново е много прост. Той е зъл. — От разпокъсаната памет на тялото, което тя обитаваше в момента, се надигна нов спомен: отново Хари, вече по-възрастен, със сиви кичури в косата, без брада, само с набола четина на брадичката, която заплашваше да стане двойна, свива рамене в носилката, която стои на ръба на кратер високо в Трансдейските планини, близо до Седлото на Хрил. „Бъдещето на човечеството — казва той бавно, с лека тъга, сякаш изрича грозна, но неизбежна истина — може да ходи да се шиба.“

Как можа да го каже? Наистина ли го вярваше?

— Виждаш ли? Ние не сме ти враг. Той е врагът. Той е превъплъщение на злото. Да ти изброим ли някои от престъпленията му?

Клетвопрестъпник. Тя видя лицето му в спомените на Фейт — как се гънеше в хватката на сопитата и се кълнеше, че ще я спаси. Както някога се бе заклел, че ще оправи всичко.

Лъжец. Засипаха я образи от „Заради любовта на Палас Рил“, как Каин лъжеше често и безмилостно, манипулираше дори Краля на Кант — най-близкия си приятел, — като го накара да рискува собствения си живот и живота на всичките си хора.

Убиец. Тя преживя отново онзи момент, когато го намери в задната уличка на Анхана, в края на „Слуга на Империята“. Отново държеше главата му в скута си, докато кръвта му изтичаше от грозната рана в корема, останала му от сблъсъка с пазача пред спалнята на принц-регента Тоа Фелатон. Отново изпита шок и отвращение, когато установи, че захвърлената наблизо парцалена топка е всъщност окървавената, омазана с фекалии глава на принц-регента, който бе убит в леглото си.

Не можеше да спори с тези обвинения, но въпреки това…

Въпреки това…

Каин…

Още щом си помисли за него, тя почувства ритъма му в Песента на Чамбарая: пулсиране на свирепа ярост и отчаяние, прикрити от мрачно веселие. Можеше да го усети на мястото, където се намираше в момента: прикован към влажна варовикова стена, гол и омазан в собствените си нечистотии, с разяждани от гангрената, безжизнени крака.

Видя сияйната бяла звезда, която беше виждала и преди в Желязната стая, където лежеше привързана към олтара, докато той се пазареше с един бог за живота ѝ. Той гореше: гореше със сурова бликаща енергия, която изпепеляваше всичко живо.

Тази звезда…

Палас си спомни как седем години по-рано се бе изправила срещу бога Ма’елкот в битката, която се вихреше в небесата над Стадиона на победата. Можеше да го смачка — реката бе изпяла невъобразима сила, — но тази победа щеше да бъде заплатена с цената на живота на десетки хиляди от Любимите му деца и щеше да съсипе милиони дървета и тревички, риба и видри, с живота на всички видове, които се хранеха от Песента на реката. Заради това безчислено множество тя му предложи своя живот и живота на Хари.

През всичките тези години тя го беше обвинявала, че се е отдръпнал от нея. „Но всъщност аз бях онази, която се отдръпна. Всичките онези същества, които никога не бях виждала и които не бяха виждали мен, бяха по-важни от него. Тогава как мога да твърдя, че съм го обичала?“ С любовта на богиня може би: любовта, която се отнася към всички еднакво и към никого в частност. „Това, че бях едновременно богиня и жена, ме направи лоша богиня и още по-лоша жена.“

Сега се беше изправила пред огледален избор; можеше да приеме протегнатата ръка — можеше да сътрудничи, вместо да убива — и така щеше да спаси не само милиардите на Земята, но и дъщеря си.

И въпреки това не се съгласяваше.

Не можеше да го направи.

Не можеше да забрави какво бяха причинили на Фейт. Не можеше да ги възнагради за това. Не можеше да се превърне в съучастник на мъчението на дъщеря си.

И най-сетне не можеше да направи онова, което искаха от нея, защото не ги харесваше.

Над нея се издигна сияние и в новата светлина тя видя кой ѝ пречеше да се съгласи.

Това беше Рейт.

Палас бе променила тялото му — а то бе променило нея. Оформяше начина, по който се изразяваше волята ѝ; оформяше дори представата ѝ за собственото аз и начина ѝ на мислене. Сега тя бе нещо различно от онова, което бе представлявала някога. Беше станала по-човечна.

Приличаше повече на Каин.

В Рейт също гореше звезда.

Сега вече разбираше защо Хари толкова се ядосваше, когато тя го караше да забрави за своето нещастие и да заплава заедно с реката. Помисли си изненадано: „Може би ако не е редно да си нещастен, човешките същества нямаше да са толкова добри в това.“

— Но това е просто рефлекс, скъпо момиче; артефакт от тялото, което си обсебила. Ако се прехвърлиш в друго тяло, отговорът ти може да се промени.

— Това е моето тяло. Това е моят отговор.

— Залогът е твърде голям, за да се остави решението на случайни биологични фактори.

— Нима? В такъв случай можете да го наречете просто — тя си позволи да се усмихне горчиво — лош късмет.

Тя отново извика в съзнанието си света Рим, който ѝ бе изпратил Слепият бог, онзи райски град на мира, който обхващаше цяло Отвъдие. Всевиждащото ѝ око се рееше из небесата и се гмуркаше сред лъскавите бели сгради, преминаваше над улиците и реките, надзърташе в градините и парковете, басейните и дърветата, в баните и спалните; тя претърсваше цялото прекрасно бъдеще на Слепия бог.

— Какво търсиш?

Палас срещна пекари и месари, писачи и боклукчии, фермери и лозари, учители, разказвачи, играещи деца и страстни любовници. Срещна резбари и бъчвари, каменоделци и мелничари; срещна домакини, грънчари, стъклари и ковачи. Намери всякакви видове хора, с изключение на един.

— Какво? Какво търсиш?

— Търся една бяла звезда.

— Не мисли за красотата; тя е съблазън. Тук са заложени много животи. Ами децата?

— Един мъдър човек веднъж ми каза, че сред смъртните състраданието е достойно за възхищение. И обратното, че у боговете се счита за слабост.

— Готова си да убиеш човешката раса заради един мъж?

— Не, предполагам, че не съм. — В сърцето ѝ бавно растеше и зрееше увереност, която постепенно се разпростря сред дърветата в новородената анханска джунгла. — Но кой ще раздели едното от другото?

— Ти служиш или на живота, или на смъртта.

— Какъв живот? Това не е битка между живота и смъртта, а между твоя живот и неговия. И знаеш ли какво? Неговият ми харесва повече.

— Той е зъл. Ти си виждала неговото зло и знаеш, че е истина.

— Друг мъдрец веднъж ми каза, че когато някой започне да говори за добро и зло, най-добре да си държа портфейла подръка.

Лъхна я тихо примирение, равнозначно на свиване на рамене:

— Ако не си с нас, значи си против нас. — В гласа звучеше безлична заплаха.

Тя потърси в себе си страхове и преоценки. Намери няколко от първите, но нито една от вторите.

— Така да бъде.

Настъпи продължителна, наситена с интензивни размишления пауза. После Слепият бог каза:

— Дъщеря ти е при нас.

— И тя е единственото ви оръжие — отвърна Палас с хладината, която струеше от ледения поглед на Рейт. — Няма да посмеете да я нараните.

— Вероятно. Но от друга страна… Можем да нараним теб.

10.

В другата вселена, седнало пред зеленикавото сияние на електронните екрани, на които един слаб млад мъж стоеше на колене в реката, стиснал меч в ръка, тялото, в което някога се бе намирал Ма’елкот, изръмжа:

— Така е по-добре.

Тялото, в което някога се бе намирал Артуро Колбърг, отвърна:

— По-забавно е.

— Да, забавно. Като в Работническата клиника.

— Да.

— Да.

И в идеален синхрон двамата промърмориха:

— Жалко, че няма как да кажем на Каин, че изнасилваме жена му.

11.

И в този миг Палас Рейт започна да умира.

Дърветата, тревичките и цъфтящите растения из цяла Анхана увехнаха, пожълтели и оклюмали, и започнаха да се разтичат в черна смърдяща слуз. Тя вонеше на химикали, на киселини, метали и изгорели масла и навсякъде, където капеше по камък и дърво, оставяше ярки, постоянни петна. Бръшлянът, който се беше изкатерил по стените на двореца „Колхари“, се спаружи и от него закапа черно масло; царевицата, която беше избуяла по градските улици, се сгърчи и се разтече по калдъръма. На местата, където маслото се стече в реката, то избиваше рибата и прогаряше тръстиките; в конюшните, където хранилките се бяха превърнали в процъфтяващи градини, то избиваше по устните на конете, които се давеха, повръщаха и падаха на земята, ритайки безпомощно с крака.

На местата, където черното масло се стичаше по кожата на Палас Рейт, то я прогаряше. Върху раните избиваха едри пришки, които почерняваха и се пукваха; от тях изтичаше ново масло, което отново я изгаряше и задълбаваше все повече в плътта ѝ. Тя се измъкна от гниещата тръстика и се върна в реката; потопи се във водата, но тя не успя да отмие киселината. Киселината не се събираше върху кожата ѝ; тя изтичаше през нея.

Отвътре.

Тя се вкопчи с треперещи ръце в умиращата върба. Черпеше сила от реката — своята сила, — за да изцели тялото, което заемаше, за да го изгради наново, да поднови плътта и костите му. Но усилията ѝ раждаха нови потоци от черно масло; то беше част от нея, част от реката, част от силата ѝ и разяждаше плътта на Палас Рейт по-бързо, отколкото тя успяваше да я изцели. Реката виеше от болка с гласовете на крещящи хора и птици, с ръмженето на котки и писъците на ранени зайци и само една мъничка частица от тази болка беше физическа.

Мога да се помоля за помощ — но на кого? От кого би поискала помощ една богиня? Какво да направя?

— … можеш да се бориш…

Гласът от спомените ѝ беше на Хари, разбира се; какъв друг съвет би могъл да ѝ даде? Целият му живот беше борба.

— … престани да се оплакваш, размърдай си задника и се БОРИ, мамка му…

Тя така и не успя да го накара да разбере, че с някои неща не можеш да се бориш; някои неща просто съществуват. Денят и нощта. Смяната на сезоните. Животът. Смъртта.

„Всичко това са конски фъшкии — спомни си тя думите му. — За какво тогава ти е къщата, мамка му? Ето така се бориш със сезоните. Лагерният огън за какво ти е? Така се бориш с нощта. Лекарствата за какво са? Така се бориш със смъртта. Любовта също е за това. Това, че не можеш да спечелиш, не е достатъчна причина да се откажеш от борбата.“

Добре — промълви изтощено тя на гласа в спомените си, подчинявайки се на настойчивостта му. — Добре. Но ти трябва да ми помогнеш, Хари. Нуждая се от помощта ти.

— НАЛИ ТИ ПОМАГАМ, по дяволите!

Това прозвуча съвсем като него и я накара да се усмихне, докато покритата с маслени петна река миеше сълзите ѝ.

Палас се измъкна от водата, без да изпуска Косал от ръката си, и се изкатери по клоните на умиращата върба. Мускулите я боляха от напрежението; дланите ѝ се покриваха с нови и нови пришки, които се издуваха до огромни циреи, пълни с черна гной. Тя се обърна към полуоформеното тяло, което си бе направила от глината на Великия Чамбайген.

Докато Палас трескаво се опитваше да довърши тялото, допълвайки го с глина, камък и речна вода, Слепият бог проникна още по-дълбоко в нея, използвайки съкрушителната сила на милиардите отчаяни животи. Щеше да ѝ позволи да си изгради тяло.

Той искаше от нея да го направи.

Чрез наполовина изградената нервна система на тялото на Палас Рил, което лежеше в калта до нея, богинята вече чувстваше изгарящата отрова на черното масло, което се разтичаше по реката. Колкото повече живот създаваше тя, толкова повече смърт сееше около себе си.

Вече можеше да вижда с очите на телата, които някога принадлежаха на Колбърг и Тан’елкот. Виждаше апаратната в Сан Франциско, чувстваше ненаситната похот на впитите им в екраните погледи и нарастващото като оргазъм предчувствие за победа, докато наблюдаваха, затаили дъх, как тя създава женско тяло от калта. Палас погледна към полуоформената глина, към извивките на гърдите и бедрата, и се извърна настрани.

Не можеше да причини това на своята река.

Вместо това можеше да насочи силите си към меча и с един бърз удар на волята си да унищожи едновременно себе си и него — но така отпечатъкът ѝ щеше да изтече от острието в реката. Унищожаването на меча щеше да напълни течението с нейното съзнание и Слепият бог щеше завинаги да остане в реката.

Беше ѝ сложил китайски капан за пръсти: всяко нейно движение затягаше неумолимата му хватка.

Трябваше да отстъпи: да се хвърли в празнотата, да се превърне в нищо в морето на небитието. Да се унищожи. Използвайки частичната нервна система, която бе създала на речния бряг, тя започна да пренастройва нервната система на Рейт към първоначалния ѝ резонанс.

Слепият бог изхъмка удовлетворено като шахматист, който е направил на противника си изключително апетитна вилица. През двата чифта очи в апаратната на Студията тя видя картината от Актьорската гледна точка и разбра причината за радостта му. Актьорите се приближаваха към нея, промъкваха се все по-близо и по-близо, задъхани, с втвърдени членове и овлажнени влагалища от похотта на Слепия бог. Тези Актьори вече бяха негови инструменти; когато от нея остане единствено отпечатъкът ѝ в магията на меча, тя нямаше да може да попречи на ръцете, които се протягаха към дръжката на оръжието, да я призоват обратно — но тя нямаше да се върне същата.

Друга ръка върху Косал щеше да призове различна богиня: подчинена на волята на Слепия бог.

Кръгът от Актьори се сгъсти около нея. Можеше да ги почувства чрез сетивата на Слепия бог: знаеше точно къде се намира всеки от тях, знаеше името му, историята му, всичко. Събра енергия в реката: можеше да ги унищожи с едно махване на ръката — и Слепият бог се засмя. Нека ги убие.

Той разполагаше с много, много Актьори.

И тази малка проява на сила бе достатъчна, за да ускори потока от отрова, която се изливаше от нея. Реката вече смърдеше на смърт в продължение на цяла миля надолу по течението; по дърветата в горната ѝ част бяха избили черни маслени капки пот, която оставяше по стъблата им петна от мъртва кора.

Моля те — помисли си тя. — Моля те само за малко вдъхновение. Тя се потопи дълбоко в Песента, умолявайки реката за някаква подсказка. — Дори да е само намек.

И оттам, откъдето се дочуваше хлипането на Фейт, един тихичък боязлив гласец, кисел от нервно изтощение, прошепна: Добре, щом се притесняваш само за актирите, мисля, че мога да ти помогна.

12.

Сянката на Ханто Сърпа не губеше време в опити да оформи мисли, думи и обяснения: той знаеше, че Те щяха да дойдат за него, знаеше, че числеността им бе океан, в който щеше да се удави. Вместо това използва познанията си за един от способите, които използваше Ма’елкот, и ги изпрати по връзката — лека, почти незабележима промяна в локалната физика, незначително изместване в резонанса на самата реалност, което можеше да извършва самостоятелни действия.

Той почувства недоумението ѝ, сякаш в отговор бе получил въпрос, но Те се приближаваха, задушаваха го и времето му стигна единствено за да ѝ предложи избледняващия си спомен за двореца „Колхари“ и напомнянето, че някога Ма’елкот също бе изпитвал проблеми с актирите.

След това морето от животи го повлече надолу и го погълна.

13.

Палас влезе в ментално зрение и запазвайки спокойствие в глиненото си тяло, тя проектира в съзнанието си образа, който ѝ бе изпратила сянката на Ханто: сферична конструкция, проблясваща във виолетова светлина. Това бе елегантен, прост вариант на Щит, настроен в почти лилавия спектър на честотите, за разлика от обичайното му златисто сияние. Когато насочи към него силата на реката, той изчезна от менталното ѝ зрение: беше достигнал честота, която тя вече не можеше да долови.

Центърът му се намираше на един инч над челото на глинената Палас Рил, на един инч над точката между очите ѝ. Тя вля мелодията му в Песента и той се разпростря като движеща се бавно шокова вълна, повличайки всичко, до което се докоснеше: доковете, складовете, пещерите под тях, Стария град, Лабиринта, Града на пришълците и дори Южния бряг от другата страна на реката: милион, два милиона, десет милиона пъти по-силен от полето, което Ма’елкот бе издигнал около двореца „Колхари“.

Глинената Палас се размърда и забълбука, от очите ѝ се издигна пушек. Недовършените нерви в глиненото тяло далеч не бяха ефективни, а пренатоварването на всяка верига водеше до загуба на енергия и отделяне на топлина.

Богинята се измъкна от тялото на Рейт и нервите му се сгърчиха от шока и болката. Междувременно тя презаписа отпечатъка си в меча, наслагвайки върху него и спомените, които бе споделяла с Рейт; ако някога отново се върнеше към съзнателно съществуване, щеше да си спомня всичко, което двамата бяха научили.

Не можеше да го върне изцяло към предишната му същност; не можеше да изцели изгарянията по тялото му, нито спомените, които бе прегорила в съзнанието му, но направи всичко друго, което ѝ беше по силите. И остави в него отговора, от който щеше да се нуждае, ако решеше да се изправи срещу Слепия бог в тази война: мястото, където се криеше оръжието ѝ. Това бе единственият начин, по който можеше да му се отблагодари заради това, че я бе спасил.

Тя вплете още една команда в съзнанието му, вгради я в съществото му като инстинкт…

Пази меча.

… след което вля в глината всичко, което бе останало от нея.

Последният изблик на енергията, която осигуряваше самозахранването на елегантния невидим Щит, взриви глиненото тяло на Палас Рил; експлозията остави на мястото му димящ кратер и подхвърли Рейт във въздуха, запращайки го на другия бряг на реката.

Мечът падна от ръката му, цопна в мазните води на Великия Чамбайген и изчезна в масления мрак; Рейт се блъсна в един от огромните варовикови блокове, които изграждаха основата на стената на Стария град, след което също падна в реката. Носеше се по повърхността ѝ по лице, неподвижен като увехналите листа на дърветата, които гниеха около него.

А черното масло, което се стичаше от тези дървета, гореше като нафта.

14.

На стотина ярда надолу по течението един мъж на име Дж’Тан — или Франсис Роси, в зависимост от това в кой свят се намираше — клечеше до планшира на заклещена в клоните на една умираща върба лодка. В тесния тухлен проход между склада на „Сухи храни Палнар“ и стоманолеярната фабрика една жена, също с две имена — Чолет или Тина Уелч, — се беше притиснала към стената, дишайки тежко. На покрива на същия склад двама опитни крадци от покрайнините на града — най-далечните покрайнини — застинаха, държейки в ръцете си въжето, по което смятаха да се спуснат до доковете.

Всички те — и още седем като тях — се промъкваха към мъжа, който стоеше в реката, гледаха напрегнато проблясващия в ръката му меч, приближаваха се все повече, докато около тях избуяваше свръхестествената джунгла, минаваха недокоснати от сълзящото черно масло, за да се доберат до целта си.

И всички те почувстваха пощипващата, гъделичкаща вълна, която мина над и през тях миг преди целият речен бряг да изригне в огромна енергийна експлозия, чиито пламъци плъзнаха по маслото — те алчно се протягаха към телата им и към черното масло, което капеше от джунглата. Всеки от тях се почувства така, сякаш се бе събудил от лош сън, който насила ги беше тласкал към този момент. Всеки от тях си помисли, в различни варианти според речниковия си запас: „По дяволите, КАКВО ПРАВЯ ТУК?“

И възвърнали собствената си воля, те побягнаха с всички сили.

15.

В апаратната, която обслужваше Синхронизираната серийна програма, Слепият бог разговаряше със себе си.

Той имаше две усти. Гласът, който излизаше от едната, беше плътен, равен и сладък, като мед; гласът, който излизаше от другата, се отличаваше с рязка дрезгавост. Нямаше никакво значение кой от двата гласа говореше, защото участникът в монолога бе само един.

— Неуспех — промърмори единият, когато екраните, които показваха картината на горящите, обрасли с джунгла брегове на Анхана, примигнаха, показвайки бял статичен шум. — Само временен неуспех.

— Който дори не е особено сериозен — отвърна вторият, когато друг екран, показващ горящата, покрита с черно масло повърхност на реката, побеля, последван от трети.

В апаратната ставаше все по-светло, докато екраните, предаващи картина от Анхана, постепенно бяха запълнени с електронен сняг. Слепият бог разбираше какво бе направила Палас толкова ясно, колкото Палас бе проумяла неговите стъпки, и в това нямаше нищо учудващо. Връзката с реката се прекъсна миг след като побеля и последният екран, и Фейт Майкълсън проплака някъде в дъното на съзнанието на Слепия бог. Уинстъновият портал към града беше запечатан.

— Трябват ли ни Актьори, за да се сдобием с меча?

— Бих казал, че не. Имаме отряди. Бойни отряди. Социалната полиция. Въоръжени мъже. Стига да поискаме, можем да завладеем града.

— Искаме.

— Да. Трябва ни история. Трябва ни история, която да ни осигури поддръжката на хората.

— Нищо по-лесно от това. Можем да им кажем, че трябва да нахлуем.

— Градът гори.

— Нямаме друг избор.

— Разбира се, че нямаме друг избор.

— Само така можем да спасим Каин.

— Вярно е. Само така можем да спасим Каин.

Към съскането от говорителите в апаратната се присъедини хрипкав задъхан кикот — безброй звукови файлове със записан смях от предаванията по цялата планета. Всъщност това бе смехът на Слепия бог, който се кикотеше на собствената си шега.

Деветнайсет

Може да се каже, че матрицата от истории, които ние наричаме История, сама по себе си е живо същество. Тя си има структура, която можем да смятаме за тяло; има определени стандартни процеси, които можем да сравним с движенията. Казваме, че историята настъпва или се връща назад, че си спомня това, а забравя онова; приемаме я като учител, като родител, като оракул.

Казваме и правим всички тези неща и въпреки това продължаваме да се заблуждаваме, че говорим метафорично.

Историята не само е жива, тя разбира.

Отговаря на всички изисквания за мислене. Историята предвижда. Историята планира. Историята повелява.

Нейните предвиждания, планове и воля са сбор от нашите; направлява се от нашите надежди, страхове и мечти, комбинирани с твърдата логика на неодушевеното. Има времена, когато историята вдига чука, и времена, когато се превива в поклон, а има и времена, когато дълбоко си поема дъх.

1.

Анхана се гърчеше под тежкото одеяло на внезапно появилата се джунгла.

Това бе неочакван празник, фестивал, карнавал: отмяна на обичайните правила на живота и обществото. Как можеше някой да отиде на работа или на пазар, когато улиците бяха задръстени с дървета? Хамбарите из целия град се пръсваха, докато мелниците бълваха филизи, а мъртвите семена покълваха. От дъските на вратите израстваха клонки, които се отрупваха с листа; сметищата се превърнаха в цветущи градини.

За някои това бе време за радост, почивка и детски игри, за танци сред вълните на новопоявилия се живот; за други това бе време за дълбоки размишления, време за възхищение пред безкрайната странност на Вселената. За повечето това бе време на ужас.

Повечето хора не можеха да живеят в свят без правила.

Тези правила на живота и обществото, срещу които толкова често се бунтуват, защото ги смятат за задушаващи и унизителни, имат дълбок смисъл: те гарантират моделите на поведение, които осигуряват на човек удобната вяра, че всички разбират правилата на играта. Без тези правила няма игра. Има само джунгла.

А точно тази джунгла беше пълна с тигри.

Човечеството е единственият биологичен вид, който се явява свой собствен природен враг. Вирусът, който разяждаше толкова много мозъци, беше погълнал вече повечето забрани и ограничавания, които правеха възможно съществуването на цивилизациите. Тази внезапно появила се джунгла разпръсна следите и на най-първичната животинска предпазливост, която можеше да послужи като последен удържащ елемент.

Настъпило бе времето на лова и кървавите пирове.

Два типа хора се справяха най-добре във внезапната джунгла. Първият тип бяха онези, за които правилата никога не се променяха. За един епископ от Църквата на Любимите деца на Ма’елкот например законите на неговия бог превъзхождаха всякакви временни фактори, дори смазваща трансформация като сегашната; за войниците заповедта да арестуват Херцог Тоа В’Лич си беше заповед, независимо дали бе издадена в гарнизона, в палатка, или под клоните на дъб, който бе израснал от земята само преди десет минути.

Вторият тип бяха хората, за които правила не бяха съществували никога: онези, които винаги бяха живели в джунгла.

Последните неколцина останали на свобода каинисти, които се бяха събрали заедно, за да защитят семействата си, в един склад в Индустриалния парк, чакаха с мрачни лица, въоръжени с копия, мечове и лъкове, прогонвайки всеки човешки тигър, който се осмелеше да ловува наблизо; Негово Сиятелство почитаемият Тоа В’Лич, Херцог на обществения ред — който някога бе Негово Величество Кралят на Кант, а преди това беше просто Лич, млад джебчия, крадец на дребно и амбициозен бандит — усети приближаването на ловците с инстинктивната си животинска предпазливост.

Той, заедно с останалите от втория тип, всъщност се чувстваше в по-голяма безопасност отпреди, когато непрекъснато трябваше да се преструва, че спазва правилата.

За останалите в Анхана тук имаше просто джунгла.

2.

Още щом зърна пехотинците, които си проправяха път през затрупаните с отломки улици на Града на пришълците, приближавайки се към импровизираната му крепост, Тоа В’Лич осъзна, че се е задържал твърде дълго там.

Крепостната стена, на която беше застанал, се издигаше над руините на някогашен склад на ъгъла на улиците „Мориандар“ и „Линадалин“. Над главата му беше опъната противоелфска мрежа, която сега бе увиснала под тежестта на бързо растящи конопени листа, от които капеше смола. Тоа В’Лич отмести настрани джунглата от поклащащи се въжета и се вгледа с присвити очи в приближаващите се войници.

Водеше ги офицер с униформата на Божиите очи.

Тоа В’Лич стисна зъби, за да преглътне напиращата да излезе ругатня. Той знаеше точно какво става и това никак не беше добре. Заповедите им сигурно бяха дошли от самия Патриарх и той имаше адски добра представа какви бяха те.

Лудото дърто копеле го беше прецакало.

Херцогът се обърна към Сивата котка алфа, който стоеше до него. Алфата, както и целият прайд, който командваше, беше оборудван с най-новата експериментална антимагическа технология: пълен боен костюм от застъпващи се стоманени пластини, изрисувани със защитни сребърни руни. Тази броня караше обикновено гъвкавите и пъргави Котки да се движат тежко като тромави мечки, но в близките сблъсъци по време на войната в пещерите под града пъргавината не се ценеше толкова, колкото защитата.

— Точно от това се страхувах — каза мрачно Тоа В’Лич. — По всичко личи, че елфите контролират тези офицери.

— Ваша Светлост? — отвърна алфата с приглушен от стоманения шлем глас.

— Никой не трябва да влиза тук, ясно ли е? Можем да вярваме единствено на себе си. Онези нещастни копелета навън сигурно си мислят, че сме повикали подкрепления. Може би дори си мислят, че изпълняват заповедите на самия Патриарх. Но каквото и да казват, не трябва да ги допускаме вътре в крепостта.

— Но, Ваша Светлост — рече неуверено алфата, — ако заповедите им наистина идват от Патриарха?

— След ден-два нещата ще се успокоят и тогава ще се разберем. — Тоа В’Лич махна с ръка към джунглата, която поглъщаше разрушения град. — Видя какво ни причиниха проклетите елфи. Не можем да поемаме повече рискове. Никой не трябва да влиза. Това е заповед.

Той се обърна и се спусна по стълбата, преди алфата да успее да отговори. Трябваше да даде същата заповед и на останалите трима алфи — командири на всяка стена, — и то адски скоро.

Изкатери се, мръщейки се, по натрупаните отломки, които запушваха входа към някогашната улица „Мориандар“. Никак не му беше приятно, че краката му трябва да докоснат земята; всяка крачка пораждаше нервна гримаса. Там долу шибаняците продължаваха да се бият. Откъде намираха сили? Хората му бяха заловили неколцина — самият той ги бе разпитал — опърпани и недохранени, с възпалени и гноящи рани, повечето от тях имаха треска и бълнуваха. Очакваше всеки миг калдъръмът под краката му да изригне под удара на ноктести лапи или улицата да се втечни под краката му и после да се затвори над главата му като плаващи пясъци, докато лапите го теглят все по-надолу и надолу…

Но щом излезе изпод балдахина от антиелфска мрежа, той започна да се притеснява не какво ще излезе от пещерите, а какво може да го нападне отгоре. Проклетите феи…

Мамка му, колко мразеше тези дребни копеленца.

От време на време дървесните духчета се измъкваха от скритите изходи на пещерите и нанасяха сериозни поражения с дългите си по един ярд копия от заострена като игла стомана. Нападенията на феите рядко имаха фатален изход, но това не беше кой знае каква утеха. Проклетите същества владееха Наметалото; дори не разбираш, че си нападнат, докато не усетиш как копието се забива в окото ти. Обикновено дясното. То бе любимата им мишена.

Тоа В’Лич се спря за миг, когато се озова пред развалините на „Залагащия пришълец“. Тук бе последният бастион на Лицата на Киърандел, преди да се изтеглят в пещерите. За повече от час въздухът около сградата се бе превърнал в огнен гръмотевичен ад, докато Магьосническият корпус нападаше, а елфическите магове отвръщаха на огъня. Накрая маговете взривиха сградата, за да запечатат входа към пещерите; сега, няколко дни по-късно, над отломките продължаваше да се издига пушек.

Връхлетяха го спомени, но не за битката, а за всичките щастливи часове и дни, които бе прекарал тук. Не разбирах колко ми е било хубаво — помисли си той. — Киър, ако си още жива, бих искал да ти кажа колко ми липсваш. Херцогът поклати глава и продължи напред.

Връщането към миналото нямаше да му помогне да оцелее.

Никой от войниците му не разбираше защо им беше наредил да построят укреплението. Някои се съмняваха в ползата от него; та нали враговете им бяха изтикани под земята. Кой щеше да ги напада от въздуха?

Херцогът не си направи труда да им обясни; както Патриархът обичаше да казва понякога, той не искаше от тях да го разбират, а да му се подчиняват.

Със сигурност нямаше намерение да им казва, че цялата Империя се е превърнала в един гигантски клозет. Със сигурност нямаше да им каже, че Тоа Сител е полудял. Със сигурност нямаше да им каже, че смята да се скатае долу за няколко дни и щом Тоа Сител рухне, да се появи и да поеме управлението. Но сега по всичко си личеше, че е бил твърде голям оптимист.

Още преди няколко дни трябваше да сложи край на загубите си и да се омете оттук.

Всичко това бяха напразни мечти. Той бе решил да остане и да оправи всичко, защото така искаше. Харесваше му да бъде Херцог; харесваше му да е довереник на Патриарха, да ръководи Божиите очи, да е богат и уважаван и да има такова влияние, за което повечето мъже на неговата възраст не можеха дори да мечтаят, камо ли да очакват. И наистина бе смятал, че може да свърши някакво добро. Имаше талант да внася ред в хаоса; беше го показал по време на Втората война за трона, която неговите Рицари на Кант бяха станали неофициална полиция на столицата. Когато цялата тази лайняна история най-накрая приключи, той може би щеше да е единственият, който да съгради отново разбитата Империя.

Затова избра да остане с надеждата за успех, докато всичко около него се стичаше в клозета. Не можеше да разчита дори на собствените си хора. Имаше сблъсъци с юмруци и с мечове; имаше предателски забивания на нож в гърба и дори една дива разпра между прайд Котки и двама магьосници от Магьосническия корпус, която завърши със смъртта на пет Котки и двамата магьосници.

Но въпреки това той остана. Може би щеше да се окаже единственият здравомислещ мъж в правителството. Ако побегнеше, кой щеше да се погрижи за Империята?

Но светът — напомни си той, докато се скриваше под противоелфската мрежа, покриваща северната стена на укреплението — не дава трофеи за добри намерения. През целия си живот Тоа В’Лич беше спазвал едно правило, което неведнъж го бе спасявало в опасни времена: когато наградата е оцеляване, второто място е за мъртвец.

Докато тези думи отекваха в главата му, той чу нечий важен глас, който гръмко обяви отвъд стената, че Патриархът е подписал имперска заповед за ареста на Тоа В’Лич, бивш Херцог на обществения ред, по обвинения в предателство, заговор и престъпления срещу Империята.

— Мамка му — промърмори той. — Трябва да изчезвам.

Нямаше смисъл да обикаля всички стени; това, очевидно, бе координирана операция. Оставаше му само една посока.

Надолу.

Без да каже нито дума повече, той побягна.

Инстинктът му подсказа, че може би ще успее да се споразумее с Киърандел и нейните нехора; същият инстинкт го предупреди да не преговаря с войниците, да не ги заплашва, да не блъфира и да не спори. Затова, когато изпратените за него пехотинци се срещнаха в средата на укреплението, той отдавна беше изчезнал, потънал в пещерите, които някога бе владяла бандата му: заекът се беше скрил в хралупата си, на пет крачки пред хрътките.

3.

Над Анхана се спусна мрак.

Беше безлунна нощ и гъсти облаци скриваха звездите. На места из града, зад малкото прозорци с незатворени капаци — и още по-малкото отворени врати — проблясваха жълтеникави светлинки на фенери, но единствената истинска светлина в спускащата се тъмна нощ бе кървавото зарево над доковете.

Под адското му сияние мъже и жени се нападаха и бягаха, биеха се и умираха; под адското му сияние полицаи удряха глави и гърбове и понякога се удряха един друг. Под адското му сияние войници, сменили пиките с ведра, маршируваха през умиращата джунгла.

Реката гореше заедно със сградите и водата беше безполезна: тя само помагаше за по-бързото разпространение на маслото. Войници с лопати се опитваха да загасят огъня с пясък и кал. Скоро офицерите им се отказаха да дават заповеди и да подвикват окуражаващо и сами грабнаха лопати и кофи.

Шестнайсет километра нагоре по реката, на стотина метра северно от брега на Великия Чамбайген, във въздуха се появи проблясващ в разноцветни лъчи куб. Изведнъж той избухна в ярки цветове и изчезна, оставяйки след себе си дванайсет мъже, облечени в подсилени с метал противокуршумни комбинезони, подсилени със сорботан и полутвърда въглеродна керамика. Шлемовете им бяха направени от подобна въглеродна керамика и всеки бе оборудван с визьор от потъмнено бронирано стъкло, покрит със сребърна мрежа с дебелината на човешки косъм.

Те веднага закрачиха към реката, а кубът отново проблесна във въздуха.

Първият мъж, който стигна до реката, остави микрофибърната си раница на брега, дръпна ципа ѝ и белия найлонов шнур. Раницата със съскане се разгъна, разду се и се превърна в голяма лодка, в която останалите започнаха да товарят снаряжението си. Точно пет метра нагоре по реката водачът на втората дузина отвори ципа на своята раница. Трета дузина крачеше към точката на още пет метра нагоре по реката, докато кубът проблесна, прехвърляйки четвърта дузина.

От всички мъже, които стояха на брега на реката тази нощ, четирима носеха различна броня. Тя се различаваше от останалите единствено по това, че не беше подсилена с метал, а на потъмненото бронирано стъкло на визьорите им не се виждаше сребърна мрежа. Лодките бяха завързани в групи по три; четиримата мъже заеха кърмовите пейки на водещите лодка и потопиха жезлите си във водата, използвайки ги като рул. Всеки от тях извади по едно голямо парче полиран кварц и се съсредоточи върху него. Лодките се плъзнаха тихо в тъмнината.

В града, който бе тяхната цел, монасите се давеха и умираха в реката, докато се опитваха да извлекат тялото на падналия Посланик.

А под града, в тъмните подземни пещери с ниски каменни сводове…

… един убиец, прикован към варовиковата стена, се взираше в нищото, докосвайки с ума си нишките мрак, който бе по-гъст и всепоглъщащ от вечната нощ, която обитаваше.

… един човек, който беше принц на Първия народ, се гърчеше в смъртоносна треска и от смъртта го деляха само няколко часа.

… един бивш Херцог се скиташе, изгубен, в постоянната, непроницаема чернота.

И един мъж на име Хабрак — който дванайсет години бе служил като сержант в Стражата на донжона и имаше само едно петно в досието си; който беше човек от първия тип, за който правилата никога не се променяха; който противопостави на внезапно израсналата джунгла, на вълните от черно масло и пожара, заплашващ да унищожи града, своята безстрастна и непоколебима вярност към дълга; който вярваше в сърцето си, че за своите трийсет и седем години военна служба е направил толкова много и е видял такива неща, че вече нищо не можеше да го изненада — сега гледаше със зяпнала уста как Негова Сияйна Светлост, самият Патриарх Тоа Сител, се спуска бавно с накуцване по стълбата от Съдебната палата към караулното помещение на донжона.

4.

Кожата на Патриарха изглеждаше отпусната и бледа като на труп, с черни торбички под хлътналите очи. Устните му бяха напукани и от тях по брадичката му се стичаше кръв. Официалната му роба беше разкъсана, изцапана с храна, кръв и повърнато, а ръбовете ѝ бяха подгизнали от черно масло и леко обгорели. Придружаваха го шестима нервни, потящи се, облизващи сухи устни Божии очи, които носеха ризници и метални предпазни мрежи под шлемовете си, а в ръцете си държала голи мечове.

Хабрак най-накрая се опомни и скочи от стола, за да отдаде чест. Патриархът се облегна на вратата, сякаш само металните ѝ пръти успяваха да го задържат на крака.

— Сержант — изграчи той. — Време е.

После го погледна, очаквайки реакцията му.

— Ела насам, човече. Не ме карай да викам. Боли ме гърлото. Не ме ли чу? Време е.

Хабрак преглътна. Приближи се съм вратата, спирайки почтително на една ръка разстояние.

— Време за какво, Ваше Сиятелство? — попита предпазливо той.

— Време е да убием Каин.

— Ваше Сиятелство?

Патриархът избърса потните си вежди с трепереща ръка.

— Заради пожара, сещаш ли се? Така разбрах. Глупак. Постъпих толкова глупаво, а се мислех за голям умник. Мислех си, че ще мога да го използвам, а накрая той използва мен. Точно както някога. Градът гори. Гори — гори както преди. Спомняш ли си? Спомняш ли си как беше преди? Спомняш ли си града в пламъци?

— Да, Сиятелство — отвърна мрачно Хабрак.

— Отивай, тогава. Справи се с него. — Треперещата ръка се протегна между прътите и сграбчи рамото на Хабрак. — Ти си добър човек. Мога да ти се доверя. Винаги съм знаел, че мога да ти вярвам.

— Благодаря ви, Сиятелство.

— Как… — Очите на Патриарха се затвориха и Хабрак си помисли, че човекът може всеки момент да припадне, но докато протягаше ръка, за да подхване своя суверен, мътните очи отново се отвориха и го пронизаха с нечовешки, орлов поглед. — Как ти беше името?

— Хабрак, Сиятелство. Сержант Хабрак.

— Не се опитвай да хитрееш, Хабрак. Прави нещата просто. Това ми беше грешката. Мислех се за достатъчно умен, че да не се налага да ги правя по простия начин.

— Кое да направя просто, Сиятелство?

— Убийството на Каин.

— Господине?

Тоа Сител сграбчи и другото рамо на Хабрак и го придърпа към решетката, която стоеше между тях. Дъхът му вонеше на разложение.

— Направи го сам, Хабрак. Направи го. Вземи си тоягата. Слез долу в Шахтата. Строши му черепа. Разбираш ли?

Хабрак се вцепени. Никога през живота си не се беше противопоставял на заповед.

— Да, господине.

— И когато приключиш, хвърли тялото му в мелачката.

— Да, господине.

— Пребий го. Без капчица жалост. Смели го. Пребий го и после го смели. Ще го направиш ли? Първо да го пребиеш, а после да го смелиш?

Хабрак отдаде чест.

— Да, господине. Но, господине…?

— Да?

— Ами Денят на Възнесението, господине?

— Забрави за Деня на Възнесението — промърмори кисело Патриархът. — Всички вече са го забравили.

— Да, господине.

— Ти си добър човек, Хабрак. Ще запазиш Империята. И главата му. Запази ми главата му. Точно както Империята.

— Господине?

— Нуждаем се от главата му. За ко̀ла.

— Да, господине.

— Няма да напускаш донжона без главата на Каин. Дай му ключа си — рече Патриархът, посочвайки един от Очите. — Ключа за тази врата.

Хабрак послушно го свали от огромната желязна халка и го подаде през решетката на Окото. Офицерът го стисна здраво.

— Следващото нещо, което ще излезе през тази врата, трябва да е главата на Каин, разбираш ли ме? — каза Патриархът на Окото. — Никой няма да влиза. Никой няма да излиза. Тази врата няма да се отваря, докато някой не се изкачи по тези стъпала и не ти подаде главата на Каин. Разбра ли?

— Да, господине — отвърна офицерът.

— Ако тази врата се отвори по някаква друга причина, вашите глави ще бъдат набити на колове. Не ме интересува, ако ще самият Ма’елкот да ви заповяда да я отворите. Той може да ви накаже в следващия ви живот, но аз мога да ви убия в настоящия.

Офицерите се спогледаха нервно.

Той се обърна към Хабрак.

— И не се надявай, че ще се разколебаят или че някой друг ще отвори вратата. Разпуснах стражата на Съдебната палата. Не може да им се вярва. Над теб сега стоят само Божиите очи. Те ще те наблюдават.

Патриархът кимна, сякаш се съгласяваше с някакъв едва доловим коментар.

— Ще бъда в параклиса.

После се обърна и закуцука нагоре по стълбите.

Известно време Хабрак гледаше след него; след това погледна към Божиите очи, които го погледнаха в отговор, а след това се спогледаха. Изглеждаха ужасно уплашени. Той хвана халката с ключовете в едната си ръка, наниза на китката на другата ремъка на тоягата си и отключи желязната врата, зад която се намираше стълбището към подземния затвор.

— Хм — промърмори под носа си. Без малко да тръгне без ножа си. — Не можеш да отрежеш главата с тоягата си, нали? — От чекмеджето на бюрото си извади един дълъг остър кинжал и го затъкна в колана, който препасваше ризницата му.

След това заслиза надолу по стълбището, за да изпълни заповедта и да убие Каин.

5.

Лич бродеше в мрака от много дълго време.

Когато най-накрая ноктестите лапи се появиха в безкрайната нощ на пещерите, сграбчиха го и го повлякоха към безкрайната тъмнина, Лич знаеше точно кой е и какво ще направи. Той беше оцеляващ. Щеше да оцелее.

— Не съм въоръжен — не спираше да повтаря той от момента, в който избяга от Божиите очи в пещерите. — Предавам се.

Беше повтарял тези думи отново и отново, вече незнайно колко дни; гърлото му беше пресъхнало, устните се бяха напукали, а очите му бяха забравили какво е това светлина.

— Не съм въоръжен. Предавам се.

И продължи да го повтаря, докато тишината не го връхлетя под формата на удар в тила.

Тъмнината бе пропита със звуци: тътрене на крака, сумтене и подсмърчане, рядко прозвъняване на ризница и стържене на стомана в камък.

При други обстоятелства Негова Светлост почитаемият Тоа В’Лич, Херцог на обществения ред, щеше да е готов да вдигне скандал; да се разкрещи на похитителите си, че е важна личност, и да намекне, че за всички нанесени му морални и физически вреди ще последват имперски репресии. Негово Величество Кралят на Кант щеше да е готов да се пазари: да предложи на похитителите си да определят цена за свободата му, да сключи сделка, която след това можеше и да спази, ако му отърваше. Но тези двама мъже бяха погълнати от тъмнината.

Сега тук беше само Лич, както го бе нарекла майка му при раждането му, след като светът и собственото ѝ тяло ѝ бяха изиграли лоша шега.

— Добре дошли в скромния ми дом, Ваша Светлост.

Гласът беше на Киърандел, макар той да не беше сигурен, че глас бе подходящата дума. Монотонният шепот, ясен и тих, прозвуча толкова близко, че Лич очакваше да усети диханието ѝ върху шията и бузата си. Но вместо това почувства само грубите нокти, които се впиваха в ръцете му и го държаха изправен. Единственото, което виждаше, бяха проблясващи очи. И мястото вонеше като шибаната Шахта.

— Киър… — започна той.

— Шт! Не произнасяй това име! Никога повече не го произнасяй. — Паническите нотки в гласа се изгубиха, заменени от циничен провлечен говор. — Лош късмет е да изричаш името на неспокоен мъртвец.

— Мъртвец…?

— Трижди мъртва. Тази фея умря от собствената си ръка: изпи отрова. След това, няколко дни по-късно, умря от мъка на Брега на простолюдието. И най-накрая, още по-късно, даде живота си, за да защити народа си, докато се бореше срещу мощта на Империята в горящите руини на собствения си дом.

— Трижди мъртва, но още е тук — рече тихо Лич, без да се подиграва. — Сигурно е много жилава.

— Някога може би. Но вече не.

— Ако, хм, тази дама е мъртва, тогава с кого разговарям?

— Аз съм отмъстителният труп на нещастната фея — отвърна тъмнината.

— Ха. Знаех си, че гласът ти звучи малко странно — рискува да се пошегува той, но никой не се засмя.

— Не чуваш моя глас.

— Да, добре — отвърна той, мислейки си: Мамка му, мръднала е като Тоа Сител. Но тя бе последната му надежда. — Искам да ти предложа сделка.

— Естествено, че ще искаш.

— Мога да ти кажа къде са разположени Котките, Очите и Магьосническият корпус — позиции и численост. Мога да ти кажа къде се намират оръжията и провизиите ни. Мога да ти нарисувам карта на патрулните маршрути в пещерите. Лично начертах плановете за мащабното нападение…

— И каква работа ще ми свърши тази информация?

Едва ли беше чак толкова луда. Нали?

— Ще ти помогне да спечелиш войната — отвърна търпеливо той.

— Няма никаква война.

— Госпожо, на нас адски много ни приличаше на война!

Мълчание.

Нови стъпки и подрънкване на ризници. Капеха едри капки; може би слюнката на нещо голямо и гладно.

— Твоята армия — човешките войници, за които говориш — обади се най-после гласът, мрачен, бавен и безизразен, — си имат по-належащи проблеми от прочистването на тези пещери. Човешкият ти град гори и из руините му бродят човешки гули.

— Чуй ме — каза Лич, облизвайки устните си. До каква степен думите ѝ бяха повлияни от лудостта? Не знаеше от колко време броди в тъмнината; Анхана можеше вече да е на другия край на света. Кой знае, в бълнуванията ѝ може и да имаше някаква истина. — Чуй ме, Патриархът полудя. Той си мисли, че съм проклет каинист. Можех да се отбранявам, но всъщност няма на кого да се доверя. Всички се държат странно — имам предвид наистина странно. — Лич смекчи тона си, вложи повече топлина в гласа си. — Двамата с теб никога не сме имали проблеми с доверието. Аз ти помагах, ти помагаше на мен. Услуга за услуга. — Той си пое дълбоко дъх. — Мислех си, че двамата можем да измислим нещо.

— Това ли искаш? Това ли те доведе тук? Отново искаш услуга от мен?

— Аз, хм… — При тая влага в пещерите как можеше устните му да са толкова сухи? Той отново ги облиза и продължи: — Хей, няма да се преструвам, че не си ми липсвала.

— Нима?

— Само си помисли: аз и ти? В определен смисъл двамата сме родени един за друг.

— Помня… — промърмори зловещото безизразно подобие на Киъранделиния глас. — Помня какво е да си желана.

— А аз — рискува Лич, усещайки пробив — помня какво е да желая теб. Бяхме страхотни заедно. Знаеш го. Никоя друга жена не ме е карала да се чувствам…

— Аз не съм жена.

— Никоя женска от който и да е вид — поправи се гладко Лич. — Нито от хората, нито от първородните, нито от каменарите, не ме правеше толкова щастлив, колкото ти. Сънувах те нощем и се събуждах, облян в пот. Изпадах в паника при мисълта, че повече няма да те видя.

— Да ме видиш? Това ли е желанието ти?

— Това и повече — настоя той. — Бихме могли да променим всичко. Сред Очите все още има мъже, които са ми верни, а Котките до един са мои хора. Освен това знам къде Магьосническият корпус е складирал грифоновите си камъни…

— Няма какво да променяме.

— Ами тогава… — Лич се опита да се усмихне. Дали го виждаше ясно? — Тогава можем просто да… да бъдем заедно. Нали се сещаш?

— Така. — Гласът ѝ прозвуча безжизнено и студено. — Отново искаш да докосваш гърдите ми, да плъзнеш ръка по хълбоците ми.

— Повече от всичко на света — отвърна той, мислейки си: С изключение може би да се измъкна жив оттук.

— Много добре. Приемам привързаността ти. Целуни ме веднъж и да приключваме.

Ръце като клоните на вледенено дърво обхванаха лицето му. Нещо твърдо и покрито с кора се докосна до устните му, наквасвайки ги с гъста слуз с вкус на желязо, напомняща на… не, не напомняща.

Това наистина бе съсирваща се кръв.

Кората се разтвори, разкривайки остри зъби, които се забиха в долната му устна. Език, приличащ на обгоряло дърво, се напъха в устата му и вкусът му бе същият, като миризмата в пещерата: на старо месо, черно и разлагащо се. Ноктите пуснаха ръката му и Лич падна на колене, давейки се, притиснал ръце към гърлото си.

— Нима целувката ми вече не събужда някогашната страст? — попита гласът с мрачна подигравателност.

— Не, аз, ъъъ… — Лич се закашля продължително. — Не, просто ме изненада, това е. Просто се сепнах. Не знаех, че се намираш толкова, хм, близо до мен. Не можех да разбера откъде идва гласът ти.

— Това не е гласът ми. Той звучи вътре в теб. Аз не говоря вече.

— Не разбирам.

— Естествено, че няма да разбереш. Разбирането е моето проклятие. Моята дарба.

В мрака се появи светло петно; със засилването на светлината безформените контури оформиха силует.

— Подари ми я един стар приятел — промърмори гласът. — Той също ме желаеше. Надари ме с разбирането и в същото време ме дари със смърт.

Мъжделивата фигура стана по-отчетлива; напомняше противно осакатен паяк: някакво съсухрено паякоподобно същество, на което липсваха половината крайници. Паяковидната глава се поклащаше бавно, хипнотично, напред-назад, сякаш се опитваше да преглътне някакво полусдъвкано парче месо.

— Можеш ли да си представиш — продължи гласът — какво е да полудееш и да знаеш, че полудяваш? Можеш ли да си представиш да разбираш точно какво те кара да искаш да убиеш приятелите си и да изядеш труповете им — и въпреки това да продължаваш да го искаш?

— Не, аз… ъъъ, не.

— Скоро ще разбереш какво е.

Бледото сияние от осакатения паяк се усилваше, докато накрая Лич можеше да различи чертите ѝ: хлътнали, скелетни, кожа, приличаща на прозрачен пергамент, покрита със сълзящи рани, опъната върху кости без плът. Гола, безполова, със сгърчени в корема вътрешни органи и безцветни косми по черепа, почернели устни, напукани и сълзящи, които не помръдваха, докато гласът продължаваше да говори.

— Споделих това с теб, Тоа В’Лич… Величество… както ти харесва. Ти ще станеш като мен.

— Да, добре — отвърна Лич. Тя беше адски прецакана, но може все пак ще успееше да се споразумее с нея и да се измъкне оттук. — Сподели го. Смея да заявя, че си малко, хм, да, не съвсем във форма, но това не означава, че трябва да изгубим войната.

Тя нито помръдна, нито промени изражението си. Безтелесният глас прогърмя отново:

— Няма никаква война!

— Значи все пак съм грешал — отвърна Лич с лека тъжна усмивка. Отстъпи назад, губейки надежда. — Винаги съм казвал, че всеки път, когато Каин се появи в града, накрая се оказваме в шибана война. Ха. Думите ти ме успокоиха. Вече съм щастлив.

— Каин?

Думата прогърмя като взрив и съпровождащата я светлина беше заслепяваща. Лич извика и покри очите си с ръце.

— Каин е тук? Каин е тук, сега?

Лич се печеше под пламналия ѝ поглед. Не можеше да свали дланите от лицето си.

— Аз, ъъъ…

— Отговаряй!

— Да — отвърна той, потрепвайки от гръмотевичния тътен, който отекна в ушите му. — Манастирите го заловиха и го предадоха на Патриарха два дни след битката на Брега на простолюдието.

— Той е бил. През цялото време. Знаех, но същевременно не знаех. Вече е ясно какво трябва да направим. Очевидно е.

Лич бавно отпусна ръцете си и присви очи срещу светлината. Пещерата имаше размерите на Голямата зала и беше запълнена с тела.

Първородни, каменари, огрило, тролове и огрета, и дървесни духове, облечени в парцали или съвсем голи, болни, може би умиращи, мнозина вече мъртви — и над всички тях се извисяваше Киърандел, гола и по-безумна от всички останали, саката кралица паяк.

— Ставайте, деца! Събудете се и се въоръжете! Не го ли чухте? Това е шансът ни да отмъстим за нашите мъртви! Можем да убием мъжа, който ни уби!

Докато парцаливата ѝ сган се събираше, пламналият ѝ взор прикова Лич като копие.

— Ти знаеш къде е той.

Лич облиза устните си. Познаваше Каин от двайсет години. Той беше спасил живота му, беше го направил Херцог. Онова, което бе казал на Тоа Сител, бе чистата истина; обичаше този мъж като собствен брат.

Но…

Лич не можеше да се откаже от самия себе си. Той винаги оцеляваше.

Затова изрече просто:

— Каин е в донжона.

Тъмнината се върна с вик: завърна се с тропот на ботуши и загрубели боси пети, ръмжеше и виеше на непознати езици, подрънкваше с оръжия и ризници. Лич беше сграбчен и влачен върху камъните, вдиган във въздуха и свалян отново, предаван от ръка на ръка и оставян да се плъзга надолу по неравни склонове.

И той разбра, че тъмнината срива всичко освен истинската ти природа.

6.

Обществената реакция на новината за спасяването на Майкълсън беше изкусно режисирана. Когато призивите достигнаха своя пик, Уестфийлд Търнър отново се обърна към света на живо по мрежата.

Той обясни, че през последните дни Студията се е подготвяла трескаво за спасителната мисия, но затварянето на Майкълсън в донжона правеше директната намеса на Актьорите практически невъзможна: скалата, в която бе изсечен затворът, влияеше по странен начин върху Уинстъновия трансфер. Актьорите не можеха нито да се прехвърлят вътре, нито да излязат оттам.

Значително малцинство от загрижени граждани намираше тази трудност за озадачаваща. Те бяха изгледали например „Заради любовта на Палас Рил“ и скалата като че ли нямаше особен ефект върху мислопредавателя на Каин по време на продължителната екшън сцена във вътрешността на донжона. От друга страна, хората от Студията би трябвало да знаят какво говорят, нали? Неколцина се чудеха дали Студията не греши. Само най-параноичните от теоретиците на конспирациите подозираха, че думите на Търнър може би са чиста лъжа.

Но изглежда, че сега някакви странични ефекти от бедствието, което бе връхлетяло Анхана, бяха отрязали града изцяло от технологията на Студията. Източници из мрежата спекулираха, че това може да е свързано с продължаващата в пещерите под града война. Лицата очевидно успяваха да отвръщат на удара: последните кадри от Анхана бяха на обгърнатия от пламъци град. Сега дори актьорите от ССП бяха офлайн и се намираха в ужасна опасност.

— Но не губете надежда — каза Уестфийлд Търнър на света. — Както самият Каин каза веднъж: „Никога не се предавай.“ Ние няма да се предадем. Сега ви моля да подкрепите петицията ми пред Конгреса на незаетите. Със съгласието на Конгреса ние можем да изпратим бойни отряди на място за незабавни действия. Моля за разрешение да разгърна мащабна военна спасителна операция. Това може да е последната надежда за управител Майкълсън. Той неведнъж се е озовавал на бойната линия заради нас. Сега е наш ред. Не можем да го предадем. Няма да го предадем. Може и да не успеем да го спасим, но няма да го изоставим без борба.

Президентът Търнър пропусна да разкрие, че подготовката бе започнала дни по-рано, много преди да пристигне потвърждението, че Каин е жив.

Докато произнасяше речта си, ротата Бауер от 82-ро подразделение на Социалната полиция — подсилен стрелкови батальон, придружаван от нередовни части, съставени от най-добрите Актьори, обучавани в Отвъдие — се спускаше надолу по Великия Чамбайген към Анхана.

7.

Хабрак откри Каин облегнат на влажния камък, изпънал крака в мръсотията, която покриваше стъпалата. Приличаше му на голата дървена кукла, която Хабрак беше намерил в една уличка през зимата. Някакво ядосано хлапе я беше хвърлило по стената и тя беше паднала в едно сметище. Хабрак отнесе куклата у дома си, почисти я и залепи счупените части. Как блестяха очите на дъщеря му сутринта, на рождения ѝ ден…

Сержантът се надвеси намръщено над него. Каин или не, идеята да пребие безпомощен мъж до смърт изобщо не му допадаше. След прекараните двайсет години в армията, последвани от седемнайсет години в донжонската стража — дванайсет от тях като сержант, — той прецени, че има доста добра представа за задълженията си. Трябваше да следи затворниците от донжона да си останат в донжона. Това беше всичко. Той не беше някакъв шибан имперски палач, нали?

Нямаше смисъл да обяснява това на проклетия Патриарх.

Но не можеше и да се скатае. Той въздъхна. Доста беше размишлявал върху ситуацията и изобщо не се чувстваше комфортно да нареди на момчетата си да свършат работата, която сам се гнусеше да свърши. Освен това не беше сигурен, че ще успеят да я свършат както трябва. Мнозина щяха да я приемат твърде лично. Много от момчетата му служеха в Стражата достатъчно дълго, за да си спомнят последното посещение на Каин.

Преди седем години Каин се беше появил точно по време на дежурството на Хабрак. И точно хората от смяната на Хабрак бяха убити и осакатени по време на бунта, който беше вдигнал Каин, за да прикрие бягството си.

Тоягата му тежко се удари в крака му. Той откачи ремъка ѝ от китката си, хвана я удобно и я задържа за миг пред очите си: дъбов прът с дължина до лакътя, обвита в кожа дръжка и обкован с метални пръстени край. Поспря се за миг там, в Шахтата, и езикът му опипа вътрешната страна на бузата му, където дълъг белег свързваше края на горната му устна със задната част на челюстта му.

Всичко се разгърна пред очите му, сякаш се случваше в този момент: внезапното отваряне на вратата на Шахтата, мрачните искри в очите на Каин, проблясващото острие на ножа му. В спомените му оръжието летеше бавно като облак в лятно небе; в реалността ножът бе разбил зъбите му и бе прерязал бузата му, преди Хабрак да осъзнае, че е неговата мишена.

Хабрак имаше много повече причини за лично отмъщение, отколкото който и да е от хората му. Сега можеше да се възползва от случая и да поизмъчва мъжа, преди да го убие. Но не искаше.

Градът можеше вече да е изгорял над главата му — целият шибан свят може и да беше обгърнат в кървави пламъци, — но в проклетия донжон трябваше да цари ред. Хабрак и всеки от хората му щяха да изпълняват задълженията си, докато не получеха нови заповеди.

Той отпусна тоягата и откачи ключовете от халката, която подрънкваше на колана му. Щеше да пръсне главата на Каин и да го пусне в мелачката. Но нямаше да се наслаждава на работата си. Просто щеше да я свърши.

Това е да си войник.

Очите на Каин бяха отворени, изцъклени и неподвижни. Не помръднаха, когато Хабрак разлюля фенера си пред лицето му. Зениците му не реагираха на промяната на светлината.

Мъртъв.

Хабрак кимна на себе си. Нищо изненадващо, като се имаше предвид мократа сива гадост, която изяждаше краката му. Като че ли беше издълбал нещо в стената, преди да умре. Мнозина Шахтъри го правеха. Хабрак винаги бе смятал, че тези забравени хора отчаяно искаха да оставят поне някакъв белег за своето съществуване. Някои пишеха забавни неща, понякога дори смешни.

Хабрак присви очи и се взря в драскулките, но не можа да разбере какво е искал да каже Каин. Спомни си, че мъжът като че ли беше патканец. Може би беше написал нещо на паткански; може би тия патканци използваха различна азбука. Дори не можеше да разбере дали драсканиците са цифри или букви, или може би някакво йероглифно писмо.

Той изсумтя. Значи Каин бе изсякъл в камъка последните си думи, но нямаше кой да ги разчете.

Поредният мъртвец, безименен както всички останали.

Е, какво облекчение.

И все пак, независимо дали Каин е мъртъв, или не, той трябваше да изпълни заповедта си.

Един силен удар по главата щеше да е достатъчен. Нямаше смисъл да се опитва да я разцепи — а и нали не трябваше да обезобразява лицето му; трябваше Каин да бъде разпознат, за да може Хабрак да се измъкне оттук. Той подпъхна крак под едното коляно на Каин и го отритна настрани, разчиствайки си място, на което да стъпи. Не беше много прилично да рита така трупа…

Хабрак се намръщи и огледа критично главата на Каин. Може би щеше да е по-добре, ако нанесе удара с две ръце. Извърна се, остави фенера на стъпалата зад гърба си и когато отново се обърна, установи, че неподвижният поглед на Каин е вперен в него.

— Хей — рече неуверено Хабрак, — ти да не си жив?

Каин не отговори. Като че ли не дишаше.

Огромната сянка, която Хабрак хвърляше върху стената, се сви, щом сержантът пристъпи колебливо напред. Той захвана по-здраво тоягата си и я вдигна с две ръце над главата си, сякаш държеше меч.

— Хей ти! — Сержантът побутна отново с крак гноясалото коляно на Каин. — Хей, жив си, нали?

Устните на Каин се разтегнаха, оголвайки зъбите му, които проблеснаха под слабата светлина на пламъка като вълчи очи.

— Знаеш ли какво се случи — изрече бавно той, — когато ритна крака ми?

Гласът му стържеше като шепа сгурия между пръстите.

— Заболя ме.

Двайсет

В деня, когато мъртвецът си намери име, големият камък, който запечатваше гробницата му, се разби на парчета. Те пропаднаха в бездната, защото счупеното от него никога не може да се поправи, а онова, което той отвори, не може да бъде затворено. Такава бе силата на неговото име.

И излезе той от гробницата си, сияещ и могъщ като утринно слънце, което изгрява над тъмни планини.

1.

Отнякъде в тъмнината се появява тояга: от Ортовия облак от сенки, който се кълби около главата на пазача. Тя се носи във въздуха като пухена възглавница, паднала от луната; пределната скорост на майчина целувка. Това е светкавица, мълния: изстрел от пушка, насочена в лицето ми. Спуска се надолу бързо, умело, професионално: замах на касапин, падане на ножа на гилотина. Тоягата пада надолу, украсена с всички мислени оттенъци на садистично наслаждение, но всичко това няма абсолютно никакво значение.

Защото, когато тоягата полита надолу, кракът ми помръдва.

Просто леко потрепване, внезапно сгъване на коляното — рефлексен спазматичен гърч на умиращ човек, който драпа с пети по пода, — но това е достатъчно. Това е победа. Останалото са подробности.

Защото, когато той пристъпва напред, за да нанесе силния си професионален удар, глезенът му се озовава точно до сгъвката на коляното ми. И когато левият ми крак внезапно се сгъва, той го притиква с някакви си два инча по-близо до мен, така че ударът, който би трябвало да разпръсне мозъка ми върху нечистотиите по пода, се стоварва върху обкованата с желязо издутина на стената, на която облягам главата си, и тоягата изхвръква от ръцете му.

Същевременно той губи и равновесие и аз с удоволствие му помагам: сграбчвам едната му китка със свободната си ръка и го дръпвам към мен. Шлемът и скритата под него глава се удрят в стената с познатото ни от анимационните филмчета звучно дрънчене и преди да се усети какво става, аз вече съм го обърнал с гръб към мен и веригата, която приковава дясната ми китка към стената, е увита около гърлото му.

Той се опитва да извика, но веригата го стяга. Опитва се да се бори, но аз си изкарвам хляба с убиването на хора. Нищо в професионалния му опит не го е подготвило за срещата с хора като мен.

Докато го душа, обмислям дали няма някакъв начин да го оставя жив. Може би причината бе менталното зрение, не знам, но… докато го гледах как слиза в Шахтата, аз имах усещането, че го познавам. Сякаш по някакъв начин мога да го разбера. В смисъл, аз го познавам един вид непряко — мисля, че името му е Хабрак. Двама актьори от ССП често се бяха сблъсквали с него. Оставяше впечатление за приличен тип, дори повече: изглеждаше ми като мъж, който изпълнява онова, което му е било отредено от боговете при раждането му. Може би да служиш като сержант в донжонската стража не е кой знае каква съдба, но си е неговата.

Как да не харесаш човек, който отлично се справя с това да бъде себе си?

Броя секундите, след като тялото му се отпуска. Ако са твърде малко, той веднага ще се свести; ако са твърде много, изобщо няма да се събуди. Оползотворявам по най-добрия начин тази необходима пауза, като разкопчавам колана, който придържа ризницата му около кръста, и докопвам със свободната си ръка халката с ключовете. Държа верижката с дясната си ръка, докато ги изпробвам един по един в елементарната ключалка на оковите ми: само след секунда намирам подходящия и оковите се разтварят.

Получили са се доста грозни рани там, където желязото се е търкало в кожата. Голяма работа. Инфекцията в краката ми ще ме убие, преди да се наложи да се притеснявам за китките ми.

Скоро след това отпускам натиска върху гърлото на пазача. Той лежи отпуснат като дроб. Събличането на ризницата му е просто като концепция, но твърде сложно за изпълнение, ала се справям. Преди да нахлузя ризницата през глава, закопчавам китката му в оковите.

Какъв лукс е, след като толкова време прекарах гол, най-после да облека нещо, та дори направено от студени мазни метални брънки. Потупвам признателно пазача по глезена и той се размърдва.

Още не се е свестил, но скоро и това ще стане. Оставям го да се събуди. И какво от това? Никъде няма да отиде и пазачите на Ямата няма да чуят гласа му; колкото и да крещи, гласът му ще се изгуби в одеялото от налудничави викове. Ще го открият следващия път, когато слязат в Шахтата, за да разчистят труповете, но дотогава аз или ще съм далеч оттук, или ще съм мъртъв. Да речем, че това е днешното ми добро дело.

Не мисля, че ще успея да направя друго.

Оставям колана на пода и се претъркулвам върху него така, че да мога да го закопчая на кръста ми. Ха. Хубав нож. Привързвам тоягата към колана за кожения ѝ ремък и започвам да обмислям следващия ми ход.

Нямам никаква идея как ще се измъкна през вратата на Шахтата, как ще успея да се промъкна покрай пазачите отвън или какво ще правя, щом се озова в Ямата, но:

Всяко нещо по реда си.

Вратата на Шахтата се намира на около стотина фута над мен, на края на стръмните, неравно издялани, хлъзгави стълби, а няколко потрепвания във вече не съвсем мъртвите ми крака няма да стигнат дори за вечерна разходка в парка.

Е, нали знаете: всички сме пълзели, преди да проходим.

Предстои ми дълго влачене по корем, затова затъквам канията с ножа под колана си отзад на гърба. С фенер в лявата ми ръка и ключове в дясната започвам да пълзя нагоре на лакти.

Инч по инч се приближавам към светлината.

2.

Със свободната си ръка Орбек разтърка смъдящите си очи и отново впери поглед в светещата точка, която се поклащаше на дъното на Шахтата. Нямаше представа какво може да я кара да се движи така; светлината описваше дъга и спираше, отново описваше дъга и отново застиваше намясто като примамваща светлина на гладен блатен гул.

Горещият влажен въздух на Шахтата се смени от зимен хлад, който се плъзна по гърба му.

Никога не беше чувал, че блатни гулове идват в града. Те си стояха в блатата, където подлъгваха пътешественици със своите подмамващи светлини, и когато някой нещастник попаднеше в капана им, те му изсмукваха очите и всичките жизнени сокове, а после захвърляха трупа в тресавището. Никой повече не виждаше тези жертви. И може би след стотина години някой, който ще отиде да си нареже торф, ще намери мъртвец с бледа кожа, приличаща на пергамент, и с празни очни ябълки, покрити с лепкава смола. А ако някой блатен гул все пак се появи в града, то със сигурност ще е в Шахтата, защото тя прилича на блато и никой не може да се измъкне от нея. А сега той идваше за него, както някога го бе предупреждавала майка му…

И ако продължаваше да мисли на тази тема, щеше да закрещи, а и без това не му беше останал глас за това. Беше го изхабил почти всичкия през двата часа, след като го оковаха тук.

Но гласовете на останалите, които бяха тук, като че ли никога не свършваха. Те продължаваха да крещят — но сега тези викове и стоновете, и хлипанията бяха като че ли по-различни; не толкова безнадеждни, не толкова уплашени, не както си мислеше, че ще вие човек, когато някой блатен гул започне да му изсмуква очите.

И без това Орбек не вярваше особено в блатните гулове.

Светлината се приближи, пронизвайки пълния мрак в Шахтата, и се оказа, че това е фенер; фенер в ръцете на нещо, което пълзеше на лакти по стъпалата на Шахтата. И когато то се приближи, наистина приличаше на проклет блатен гул. Когато Орбек съзря блещукането на очите му и проблясването на зъбите му, суеверният ужас отново го обзе. Но после разбра кой се катери по стълбите.

Това беше Каин.

И той се усмихваше.

Докато гледаше как Каин бавно напредва нагоре, Орбек разполагаше с достатъчно време, за да реши какво да му каже. Когато Каин се приближи толкова, че да може да го чуе през виковете на останалите Шахтъри, Орбек скри осакатените си ръце зад гърба и каза:

— Здрасти.

Каин се спря. Той изви главата си настрани, за да може да погледне към Орбек покрай пламъка на фенера, който държеше в лявата си ръка. После го остави на пода, надигна се бавно на лакти и се втренчи в него.

След известно време, което се стори на Орбек като цели две години, той каза:

— Здрасти.

И след това само две неща вече имаха значение за Орбек: първото бе изражението на Каин, а второто бяха ключовете, които държеше в лявата си ръка.

— Радвам се да те видя — каза Орбек.

— Нима? — отвърна Каин.

— Да. А още повече се радвам да видя тези ключове.

— Сигурно. — От устата му се разнесе нещо, което можеше да мине за смях. — А знаеш ли как се сдобих с тях? Как се освободих?

Орбек сви рамене.

— Няма значение, а?

Каин кимна замислено.

— Знаеш ли, Орбек, двамата с теб може би си приличаме повече, отколкото се различаваме.

— Може би — рече Орбек. — Ще ме освободиш ли?

— Обмислям го. Какво правиш в Шахтата?

— Сплесквам си задника от седене.

— Знаеш какво имам предвид.

Орбек сви рамене. Вече едва издържаше погледа на Каин; наложи се да извърне глава към тъмнината, която обгръщаше вратата.

— И това няма значение.

— За теб може би не.

Орбек усети, че се изчервява. Той раздрънка веригите си и се прокашля с надеждата, че Каин ще спре да го разпитва, но кучият син просто си лежеше там и го гледаше, докато Орбек се принуди да продължи.

— Не е лесно за обяснение.

— Опитай.

— След като те отведоха… всичко се омаза, а? Т’Пас реши, че тя е шефът, и започна да командва наред, но никой не я харесва и всички се разцепиха на малки групички, които се мразеха, и ами, не знам. Ако ти не се върнеше, всички, така или иначе, щяхме да умрем. Затова реших, че трябва да се добера до теб — та дори в окови и синини. Да има кой да ти помага, ако решиш да се измъкнеш оттук. Да ти бъда крака както преди.

Каин го погледна с присвити очи.

— Така ли?

— И започнах да замерям пазачите с лайна. Който се появи на мостчетата, мятам по една шепа и ето ме тук. Виках те. Виках името ти, но не чувах отговор. Скоро гласът ми изчезна. Реших, че си мъртъв. Защо не отговаряше?

— Бях зает — отвърна спокойно Каин.

— Зает?

— Да. Трябваше да се погрижа за други неща. А Делиан?

— Сигурно е мъртъв.

— Сигурно?

Орбек сви рамене.

— Беше много зле, когато ме докараха тук. Кракът му го убиваше. Едва ли му оставаше повече от ден, а това беше преди много дни.

Каин се загледа в непрогледната тъма в дъното на Шахтата.

— Така — рече след известно време Орбек. — Това е историята ми, а? Ще ме отключиш ли?

Каин бавно извърна глава и срещна погледа на Орбек.

— Може пък да смятам, че тук ще си в по-голяма безопасност.

— Не ми прави услуги, Каин. — С мъчителен стон Орбек измъкна ръцете си иззад гърба и ги показа на Каин. Китките му бяха омотани в мръсни окървавени парцали. Там, където някога се бяха намирали бойните му нокти, сега бяха останали само гноящи пънчета.

Каин изсъска през зъби.

— Дадоха ми повече, отколкото очаквах, а?

— Мамка му — промърмори Каин.

— Клещи резачи — дрезгаво изрече Орбек. — Щрак-щрак. Щрак, мамка им, щрак. Разбираш ли какво ми причиниха? Разбираш ли?

Каин просто го гледаше безизразно.

— Постъпиха с мен така, както постъпи ти преди години с Черните ножове. Отрязаха онова, което ме прави мен. Сега никога няма да си намеря самка. Никога няма да имам кутрета. За какво ми е да съм в безопасност? Остана ми само да избера добра смърт. Добра смърт. Чест за клана ми.

— Разбирам те — отвърна Каин.

— Пусни ме.

Той не помръдна.

— Може би аз съм в по-голяма безопасност, ако останеш тук.

— Може би. — Орбек му показа бивните си. — Прави каквото трябва.

Каин се замисли, а сърцето на Орбек блъскаше в гърдите му. Накрая мъжът сви рамене.

— Да, все тая — рече той и подхвърли ключовете на Орбек.

Той отключи оковите си и се изправи. Погледна към сакатия човек, който лежеше в краката му.

— Ето ни пак двамата, Каин — рече огрилото.

— Да.

— Мога да те убия още сега.

Каин не отговори.

— Знаеш, че е така — продължи Орбек. — Знаеш, че ризницата и тоягата няма да ти помогнат. И ония хватки, които знаеш, няма да ти помогнат. Не и този път. Когато ми върна свободата, ти ми предаде живота си. Разбираш ли какво означава това?

— Да не съм някой проклет идиот?

— Може да умра тук, в Шахтата. Или на кладата в Деня на Възнесението. Но ако те убия сега, ще убия човека, който унищожи Черните ножове. Слава за мен. Чест за клана ми.

— И какво? — отвърна Каин с равен студен глас.

Орбек сви рамене.

— Може пък да имам по-добра идея.

Той коленичи до Каин и размота превръзката на дясната си китка. Парцалът се спря при коричката върху инфектираното му чуканче. Орбек го дръпна и от раната бликна черна кръв, примесена с гной.

— Това е моята бойна рана — рече той и притисна чуканчето към едно от гангренозните възпаления на крака на Каин. — Това е твоята бойна рана. Нашите рани се сляха. Кръвта ни е една.

— Какво правиш, по дяволите?

Орбек оголи бивните си.

— Осиновявам те.

— Как ли пък не, мамка му.

— Вече си Черен нож. Ти ми даде живота си. Така го приемам.

— Да не си луд? Та нали аз съм онзи, който…

— Знам кой си — отвърна Орбек. — А ти не забравяй кой съм аз. Ти опозори Черните ножове. Сега споделяш безчестието ни. — Той му показа внушителните си бивни. — А славата от твоите победи отива в клана ни. Добра сделка за Черните ножове, а?

— Защо ми е да се присъединявам към шибания ви клан?

— Какво искаш ти? На кого му пука? — Орбек се изправи и се ухили. — Не ти избираш своя клан, Каин. Ако се родиш в Черните ножове, ти си Черен нож. Ако се родиш в Закривените стрели, си Закривена стрела. Така: сега кажи, че си Черен нож, и да вървим да убием малко пазачи, а?

Каин лежеше мълчаливо на пода.

— Кажи го — изръмжа Орбек.

Очите на Каин проблеснаха под светлината на фенера.

— Добре — рече най-накрая той. Въпреки малките си, почти безполезни човешки зъби той успя да постигне изненадващо добро подобие на озъбената усмивка на Орбек. — Както ти го каза: аз съм Черен нож.

3.

Делиан по-скоро почувства, отколкото видя бавно движещия се затворник, който носеше торбата с корав хляб и стомната с вода към вратата на Шахтата.

Под рядката коса на Делиан тъмнееше петно от пот и солените капки се стичаха по лицето му като сълзи, за да капнат върху импровизирания сламеник от навити ризи, изпокъсани панталони и изцапани роби — дрехите на мъртви затворници. Няколко дни по-рано хората в Ямата бяха започнали да събличат труповете, преди пазачите да слязат долу, за да изнесат телата. Сега повечето тежко болни затворници разполагаха с импровизирани легла, върху които да умрат.

— Вдигай хората — прошепна той. — Не разполагаш с много време.

Не получи никакъв отговор от призрачните сенки, които се тълпяха пред размазаното му зрение.

— Т’Пас? — Опита са да говори по-силно, да изкрещи. Получи се единствено приглушено грачене. — Т’Пас, тук ли си?

Една силна ръка хвана неговата.

— До теб съм, Делиан.

Той извъртя главата си към страната, откъдето бе прозвучал гласът ѝ. Над него се беше навела една доста по-ясна сянка; тя излъчваше стабилност, прикрита от вихрещата се енергия, която отмиваше действителността на Ямата и всичко в нея. Делиан се намръщи и присви очи.

— Нощните нишки — промърмори той. Трябваше да я накара да разбере. — Нощните нишки привличат сенки от луната… — Не, това нямаше да помогне; той повдигна леко треперещата си ръка и се опита да разтърка очите си. — Изглежда, като че ли всичко се разпада…

Т’Пас въздъхна и приседна до него, снижавайки гласа си.

— Всичко се разпада — рече тя.

Делиан улови ръката ѝ с влажните си треперещи пръсти.

— Изглежда, като че ли всичко се разпада. Но само изглежда. Всъщност се събира. Събира се около център, който все още го няма.

Подутината на бедрото му се беше уголемила и почервеняла и най-накрая се пукна; гнилото ѝ съдържание се просмука в импровизираното му легло и сега то вонеше отвратително. Раната на мястото на спуканото напомняше кратер, обкръжен от сива и мъртва плът. Тя беше толкова голяма, че т’Пас можеше да пъхне юмрука си в нея.

Делиан се опитваше да говори свързано, но треската осуетяваше всичките му опити.

— Това е нашият шанс — каза той. — Това е ударът, който ще нанесем във войната на Хари.

— Не разбирам.

— Не мога да ти помогна — въздъхна той. Думите бяха микроскоп, истината — планета. Дори да успееше да опише бледата нишка на истината, която виждаше, дали тя щеше да го разбере? Вписаните концентрични кръгове на сила, които се променяха и плаваха между двете вселени, които се стесняваха, усъвършенстваха и фокусираха върху звездата на сега и тук; скаларно самоподобие на фрактална реалност на взаимодействие на кварки от хоризонта на събитията между всички вселени — какви думи щяха да са необходими, за да го обясни на нечий ум, който не го е изпитвал пряко?

Той се опитваше да се гмурне под вълните на треската, да се потопи в спокойните дълбини на тук и сега, там, където можеше да почувства вихрещата се буря от насилие, която се беше стоварила върху света, върху Империята, върху града, върху донжона. Насилието жужеше като пчелен рояк в Съдебната палата; нахълтваше грубо в клоаката под Шахтата. Постепенно се зараждаше на балкона над Ямата: натрупваше се като гной във възпалена рана, под изпъващата се, умираща кожа. Натрупваше се на мястото, където стоеше затворникът, в очакване стражите да отворят вратата към Шахтата.

И точно на това място проблесна белият пламък на сила, дошла от друг свят. Появиха се тънките конци на Черния поток, сплетоха се в нишки, след това във въжета и накрая в буксири, в които пулсираше бясна енергия.

— Събери ги — прошепна Делиан. — Вдигай хората. Изправи ги на крака. Просто го направи. Това е единственият ни шанс.

— Чухте го — рече твърдо т’Пас, обръщайки се към останалите сенки. — Какво чакате?

Няколко призрачни сенки се отдалечиха от него, преливайки се една в друга. Из цялата Яма се раздвижиха сенки, които се вплътняваха, докато се изправяха на крака, и жуженето на обграждащото ги насилие се сля със звука на онова, което се намираше вътре.

Сянката на т’Пас се наведе към него.

— Какво чакаме?

— Не какво, а кого — прошепна Делиан. От прилива на енергия му се виеше свят; едва успяваше да изрича думите. — Каин идва.

Пазачите дръпнаха резетата на вратата към Шахтата.

— Делиан… — Той долови отчаянието в гласа ѝ; тя все още не разбираше. Все още не можеше да повярва. — Делиан, Каин е мъртъв.

— Не — отвърна той.

— Да. Прекара дни в Шахтата. С открити рани по краката, дълбоки рани. Досега сигурно е умрял.

— Не — отвърна Делиан. — Т’Пас, сбъркал съм. Той не идва.

— Знам — отвърна тъжно тя.

Вратата на Шахтата се отвори и затворникът се накани да влезе.

— Не идва — рече Делиан. — Той е вече тук.

4.

Резето от външната страна на вратата се издърпва със стържене.

Орбек оголва бивните си и стисва по-здраво тоягата. Ризницата му прилепва като кожата на препечена наденичка. Аз отново съм гол, но не ми пука. Имам нож.

Друго облекло не ми трябва.

Орбек ми пожелава късмет:

— Умри в битка, Каин.

Вдигам ножа си в поздрав.

— Умри в битка.

Когато процепът светлина става по-широк, аз му казвам:

— Тръгвай, мамка му, действай! — защото понякога трябва да бъдеш разумен и внимателен и да се огледаш, преди да скочиш, но друг път трябва просто да се хвърлиш с рогата напред.

Орбек опира ноктестия си крак в гредите и изригва вратата така, че сигурно би зашеметил и бик. Тя се отваря с трясък и идиотът просто стои пред нея със зяпнала уста, от която се стича тънка лига, докато Орбек пристъпва напред и го халосва с тоягата. Оня пада с вой и пътят е разчистен, а навън се изсипват всички Шахтъри.

Пазачите, които са застанали от двете страни на вратата, не получават възможност дори да откачат тоягите си от коланите; двамата с Орбек бяхме намерили поне двайсетина Шахтъри — предимно хора, но и двама първородни, и три или четири огрило, — които са достатъчно освестени, за да отговорят свързано на въпроса: „Тук в тъмното ли искаш да умреш, или навън, на светло?“

Пазачите край вратата са залети от виещата вълна от голи, покрити с мръсотия безумци. Останалите се суетят на балкона и по мостчетата, опитват се да намерят позиции, откъдето да стрелят с арбалетите си, без да се изпозастрелят един друг. Двама Шахтъри ме изнасят на балкона, преметнали ръцете ми през вратовете си. Орбек и петима други Шахтъри тичат към платформата с лебедката. Останалите оставят пазачите на вратата да лежат в кръв на балкона и се втурват към мостчетата, за да попречат на останалите да стрелят по нас.

— Изправете ме до парапета — казвам аз на момчетата, които ме носят и те ме облягат на ниската стена около балкона. Пазачите ни крещят да вдигнем ръце, да се предадем, че няма къде да отидем и всякакви подобни глупости, а към гърдите ми са насочени адски много арбалетни стрели.

Всички в проклетата Яма са се изправили и гледат нагоре, оголили зъби: това място е като шибана жива граната; просто чака някой да ѝ дръпне предпазителя.

И аз го правя.

— Твърдяхте, че ще умра там долу! — Трийсетте години, прекарани в издаване на бойни крясъци, са ми дали глас, който прогърмява над виковете като вой на сирена. — Аз ви казах, че ще се върна!

Озарявам Ямата с вълчата си усмивка и вия:

— Какво гласи второ правило?

Думите ми ги вдигат като цунами в Атлантика: те ръмжат и викат, и се блъскат към мен, рамо до рамо, гърчеща се кръвожадна маса, която се отърсва от сънливостта.

Пазачите натискат спусъците и стрелите се забиват в плът. Кръв пръска навсякъде, във въздуха летят кожа и парчета жълтеникави кости, а Шахтърите се търкалят по земята; мъжът, който е застанал до мен, пъшка и залита назад, а от дупката в гърдите му стърчи стрела. Засилилият се към лебедката Орбек получава една в корема и се превива на две. Двамата Шахтъри с него падат, но Орбек се изправя отново и продължава да тича.

Тия арбалети не вършат никаква работа, когато затворникът си има ризница.

Десет секунди за презареждане.

Имах смътното намерение да изкрещя някакъв вдъхновяващ лозунг, да ги надъхам и подготвя за атака на стълбището, но не ми идва наум ни една вдъхновяваща дума. Не съм добър оратор. Но съм достатъчно добър Актьор, за да знам как да привлека вниманието.

Посочвам към забитата в Орбек стрела и крещя:

— Гледайте!

Той е зарязал Шахтърите. Двама от тримата пазачи край лебедката тичат надолу по стъпалата, за да го пресрещнат, а третият е останал на място и зарежда арбалета си. Орбек прегазва първия като таран и от Ямата изригва мощен рев.

Вторият пазач замахва с тоягата си през рамо, но Орбек я отбива с изключително професионален блок — точно както съм го учил — и отвръща с контраудар абнеко отгоре, който оставя вдлъбнатина върху шлема на противника му и кара пазача да залитне.

— Това да не ти е някакъв шибан дуел! — крещя аз. — Убий тоя кучи син!

Първият пазач отново се е изправил на крака и нанася силен удар в плаващото ребро на Орбек; отзад ризницата няма подплънки и ударът го кара да се превие на две като счупена кукла, но той вече е отстъпил встрани и следващият удар на пазача улучва рамото му. Орбек се обръща и го сграбчва в клинч, за да обездвижи тоягата му. Пазачът отчаяно се вкопчва в десния лакът на Орбек и се опитва да освободи собствената си ръка, преди да си спомни, че противникът му не е човек.

Орбек има бивни.

Пазачът издава тънък писък, после хрипти приглушено, когато огрилото забива единия си бивник под брадичката му. Той пробива плътта, пронизва езика му и се забива в небцето. Орбек има вратни мускули като на глиган; когато отмята главата си настрани, ченето на пазача се изкъртва и бивникът се освобождава, обливайки лицето му в кръв.

Орбек сграбчва пазача за яката и чатала и го вдига над главата си.

— Аз съм Черен нож! — реве той към Ямата. — Орбек Черния нож!

Отговарят му с гръмотевичен рев.

И той мята пазача от балкона като пълен с мръвки чувал в клетката на лъва. Затворниците се втурват към падналия пазач и писъците му не продължават дълго. Орбек никак не е глупав: вкусът на кръвта ги настървява повече от всички думи, които бих могъл да изрека.

После той обръща окървавеното си лице към пазача с вдлъбнатия шлем и оня внезапно си спомня, че го чака някаква спешна работа в другия край на Ямата.

Към Орбек летят стрели; трима или четирима пазачи са запазили достатъчно присъствие на духа, за да успеят да презаредят, но стрелите не успяват да стигнат достатъчно близо до него, че да привлекат вниманието му. Мъжът до лебедката стреля, когато Орбек започва да се изкачва по стъпалата, но този огрило се движи като боксьор средна категория; стрелата само закача ухото му и отскача от брънките на ризницата. Пазачът хвърля лъка си и откача тоягата, но той също не е глупав — вместо да се втурне срещу Орбек, да го удари и да го събори по стълбите, той внимателно отстъпва зад прикритието на лебедката, използвайки я като щит. Нужно е единствено да привлече вниманието на Орбек, докато не се появят подкрепленията.

Орбек, нали е умно момче, изобщо не си прави труда да се бие с пазача; просто го отдалечава от лебедката с лъжлив замах към главата, после вдига тежката тояга над главата си и я стоварва с всичка сила върху едно от храповите колела на механизма, разцепвайки го на две. Пазачът крещи и се затичва към него, но Орбек отскача встрани, ухилва се и замахва отново към второто колело от другата страна на лебедката.

Стълбата полита надолу като нож на гилотина.

Ако знаех колко е умен тоя здрав кучи син, щях да избера някой друг.

Когато краят на стълбата се удря в пода на Ямата, пазачите спират да мислят за овладяването на ситуацията и започват да мислят как да си спасят кожата. Ревящият поток от затворници се юрва нагоре по стълбата; долу има хиляда души, които нямат какво да губят, и пазачите го знаят — не са чак толкова глупави, че да останат тук.

Преди първите затворници да се доберат до средата на стълбата, повечето пазачи си изтичали нагоре по стълбището и са се събрали пред обкованата с месинг врата, която води към Съдебната палата.

Донжонът е наш.

Не.

Донжонът е мой.

Двайсет и едно

Героят се върна от земята на мъртвите.

Както и други истински герои, той се върна със свръхестествени дарове: способности, които вече бяха станали част от него и бяха преодолели ограниченията, налагани от слабата смъртна плът. Появи се като младенец: безименен, слаб и плачещ. Беше се сблъскал със задачата, която предстои на всички завръщащи се герои: да овладее силите, които го бяха създали, и да изкупи вината си пред баща си.

С две думи: да порасне.

1.

Когато съзнанието му отново пресече границата на света, той лежеше по очи върху мръсен калдъръм с обърнато наляво лице и топлите като кръв камъни се забиваха в бузата му. Около него се вихреше огнена буря. Някой с болезнено силни ръце натискаше гърба му, за да изпомпа речната вода от дробовете му. Отвори уста, за да каже нещо, но вместо това повърна вода, примесена с кръв. Тя оплиска дясната му ръка, неговата дясна ръка, и той я сви в юмрук.

— Мисля, че се свести — рече някой.

За цяла една лепкава вечност той не можеше да си спомни кой е и къде се намира. Беше сънувал, че е Каин, че лежи сакат в собствената си мръсотия. Озарената от пламъците нощ не му подсказваше нищо, а ноздрите му бяха затъкнати с противната воня на донжона. А сега вонята на отходно място бе изместена от по-тежка смрад: остра и горчива, не много по-различна от миризмата на пушека, който излизаше от артанските минни машини в Трансдея, докато те гризяха склоновете на планината.

Същите силни ръце го обърнаха по гръб. Погледът му се плъзна покрай двете непознати лица към талазите от черен дим, които скриваха звездите.

— Посланик — произнесе нечий глас, заглушавайки бученето на пламъците. — Магистър Рейт, чувате ли ме? Трябва да ви преместим оттук. Как е дишането ви?

Точно така — помисли си той. — Рейт. Аз съм Рейт.

Беше му трудно да си поеме дъх, но не знаеше дали причината е във водата, която бе останала в дробовете му, или е заради топлината на пожара, който бушуваше наоколо. Плътен мехур от чужди спомени изригна от блатистия кръвоизлив в мозъка му, но се пукна и изчезна, преди да успее да го сграбчи.

— Рейт, кажете нещо — обади се друг глас, дрезгав и пресипнал, сякаш се бе продрал от викане.

Над него се надвеси нечий силует, който после приклекна отстрани. Алените пламъци осветяваха половината от обгорялото му лице, а другата половина беше скрита в тъмна сянка. Прошарена брада бе набола по долната му челюст, а кървясалото му око изглеждаше така, сякаш не беше мигало няколко дни. Човекът носеше роба на Манастирски посланик, измачкана, разкъсана и покрита с мръсотия.

— Изгубих трима монаси в горящото масло, докато те изваждахме от реката — произнесе рязко той. — Трима добри мъже. Последните добри мъже. Последните мъже, на които можех да се доверя. Сега разполагам с теб и искам отговори.

Той се наведе по-близо, поглъщайки Рейт с гладен поглед.

— Какво е значението на този меч? Какво ти направи той? В какво се превърна ти и какво стори с този град?

Рейт машинално разпознаваше чутите думи, но не можеше да разбере смисъла им.

— Магистър Деймън — изрече предупредително един от монасите. — Трябва да тръгваме. Животът ни е в опасност тук.

Деймън свирепо оголи пожълтелите си зъби и се обърна към мъжа:

— Ще чуя отговора му! Не можеш да ме спреш!

— Каквото и да каже, няма да има никакво значение, ако огънят ни изпепели — отвърна мрачно монахът и с изненадващ животински рев Деймън се хвърли към гърлото му. Двамата се стовариха на земята и се скриха от погледа на Рейт. Той не можеше да извърне главата си, за да ги види, но чуваше пъшкане и злобни проклятия, придружавани от звучните удари на юмруци в мускули.

Опита се да влезе в ментално зрение, да използва силата си там, накъдето не можеше да насочи погледа си, но видя само вихрещия се наоколо пожар. Опита се да се надигне на лакти, да се претърколи настрани, за да се изправи до седнало положение, но не успя.

Лявата му ръка беше парализирана.

Пръстите на дясната му ръка опипаха безчувствената зона, която започваше от гръдния му мускул и обхващаше цялото му рамо, продължавайки по цялата ръка, която беше мъртва като месо в помещение за опушване. Опита се да извика, но от устата му излезе единствено приглушено грухтене; опита се да се оттласне с крака, заора с пети в земята. Но всъщност риташе само с единия крак; левият беше безчувствен като ръката му.

Помогнете ми — беззвучно прошепна Рейт. — Моля ви, някой… някой да ми помогне…

И вместо да бъде погълнат от пламъците, той се видя проснат безпомощно под ножовете, ноктите и зъбите на мъже и жени, лишени от човешкия си облик заради болестта на Гарете; кръвожадни призраци, чиито опустошени души бяха водени единствено от глада и похотта си. Струваше му се, че усеща дъха им, който приличаше на вонята от кланица, че чувства топлите им лиги по шията си…

Звукът от битката беше погълнат от рева на бушуващите пламъци.

— Ето — изпъшка Деймън някъде встрани. — Ето, това е наказанието за предателство. Някой друг ще оспори ли властта ми?

Рейт присви очи, опитвайки се да прогони парещите сълзи.

Деймън се изправи до него и устата му бе омазана с кръв. Той облиза разранените кокалчета на пръстите си и изхриптя:

— Кое е то? Знам, че ти е известно, Рейт. Кой ни причини това?

Единственият звук, който успя да излезе от устата на Рейт, беше едно задавено, гъргорещо: „Не… не…“

Деймън се приближи още повече.

— Дни наред — промърмори той — аз очаквах появата ти. Сега двамата сме свързани, Рейт, ти и аз. Този град се превърна в лудница. Ти знаеш защо и можеш да ми кажеш какво да направя, за да го спася. Аз съм безкрайно търпелив, но сега търпението ми вече се изчерпва. — Изкривените му като ноктеста лапа пръсти се вкопчиха в мъртвата лява ръка на Рейт и Деймън я повдигна със смесено изражение на похот и ненавист. — Вече съм много гладен.

Лицето му се сгърчи и той отблъсна ръката на Рейт; отдръпна се замаяно настрани като мъж със световъртеж, който отстъпва от ръба на скала.

— Защо не ми помогнеш, Рейт? Знам, че можеш. Не разбирам защо ми отказваш…

Да ти отказвам? — беснееше мислено Рейт. — Погледни ме! Защо не ме погледнеш? Какво точно се очакваше от него?

— Заради водата ли е? — попита тихо Деймън, докосвайки безчувствената лява ръка на Рейт със сгърчените си пръсти. — Знам, че сме отровени, но трябва да разбера откъде може да се вземе чиста вода. Тя е единствената ни надежда, Рейт. Единствената надежда за града. Защо не ми кажеш? — Деймън наведе глава, извърна лицето си настрани и прошепна: — Толкова съм жаден…

Рейт можеше само да го гледа, задушаван от паниката, която беше сграбчила гърдите му.

— Кръвта е, нали? — рече внезапно Деймън и отново се обърна към Рейт. Очите му горяха. — Затова не искаш да говориш. Разбирам. Чистата вода няма да помогне — вече е твърде късно. Единствената ни надежда е да намерим кръв. Чиста кръв. Кръвта е живот. Трябва да пием кръв. Трябва да поддържаме живота си чрез самия живот.

Деймън отново сграбчи мъртвата ръка на Рейт. Този път я поднесе към устата си и устните му се сгърчиха от едва сдържан глад и отвращение.

— Твоята кръв ли е, Рейт? Нея ли трябва да пием? Кръвта на човека, който стана бог? Затова ли не искаш да говориш? Затова ли искаш всички да умрем? Защото не желаеш да споделиш кръвта си?

Кръв — помисли си Рейт. — В кръвта е отговорът. Но той не можеше да улови спомена. Беше научил нещо за кръвта, нещо важно. Откъде?

Богинята.

Беше го научил от богинята.

Заедно с осъзнаването го изпълни и удивление: Откога тя престана да бъде за мен Кралицата на актирите, а си остана просто богинята?

И ето: всичко беше вътре в него. Не бе успял да съхрани всичко, което бе споделила с него, но и не беше нужно: едно малко късче бе достатъчно. Кръв…

Той си спомни за кръвта.

Деймън заби зъби в китката на Рейт; долната му челюст се движеше ритмично, но Рейт почти не забелязваше случващото се.

Аз мога да го спася. Мога да спася всички.

Този път сълзите, които потекоха по бузите му, бяха от благодарност.

Деймън отдръпна окървавената си уста от китката на Рейт.

— Заболя ли те? Съжалявам за това, Рейт. Съжалявам наистина. Но аз трябва да получа кръвта ти. Без нея ще умра, а когато аз умра, посолството ще загине, а с него и Манастирите, и Империята, и целият ми живот ще си отиде за нищо. За нищо, разбираш ли? Естествено, че не разбираш; твърде си млад. Твърде си млад и силен, за да осъзнаеш безсилието на човек, който е вършил работата си години наред, всеки месец, всеки ден…

Рейт събра всичките си сили и призова менталното си зрение да раздвижи тялото му като кукла на конци. Размърда устните си и езика, произнасяйки:

— Ннне, Деееймън… Рааазбирааам… Мооога да… пооомогнааа…

— Можеш ли? Ще го направиш ли? — В очите на възрастния мъж проблесна надежда. — Какво трябва да свърша? Какво искаш от мен?

— Ннне моооята кръ… — произнесе Рейт. После въздъхна дълбоко и се опита да говори по-ясно. — Кръв. Да спасссиш… трррябвааа… — Той се концентрира максимално и упорито принуди устните и езика си да произнесат отчетливо думите, които му бяха нужни, за да спаси света. — Не моята кръв — рече той. — Кръвта на Каин.

2.

Рейт висеше с главата надолу върху широкото рамо и със стиснати зъби се опитваше да остане в съзнание. Пред сивкавосините му очи се мяркаха изцапани с масло камъни и краката на монаха, който го носеше; с невидимите очи на съзнанието си той можеше да види всичко.

Деймън и малката група Посветени бързаха по обгорилата земя и се промъкваха между стените от пламъци по хлъзгавия от маслото калдъръм. Сградите на доковете бяха започнали да се срутват; понякога монасите бяха принуди да се крият в опасно тесни улички, за да избягват групите от въоръжени с кофи войници, които трополяха по пътя. Заедно с гражданските доброволци те вече не се опитваха да спасяват отделни сгради, а по-скоро да ограничат разпространението на огъня; опитваха се да засипят маслото с пясък, създавайки прегради пред пожара, но пламъците се прехвърляха през тях, прескачаха от стена на стена, от покрив на покрив и скоро черното масло се просмукваше в пясъчните купчини и се разгаряше наново.

Често войниците и доброволците се бореха не само срещу пламъците, а и едни срещу други. И най-малкото неразбирателство можеше да доведе до кръвопролитие, а насилието беше по-заразно и от болестта, която го пораждаше. За двубой може и да бяха нужни двама, но за атака бе достатъчен и един. Както и за убийство.

Във всяка битка победител беше огънят.

В мрачните дълбини на сърцето си Рейт усещаше тъмната безлична сянка, която се приближаваше към града по течението на реката. Не беше сигурен с кое от всичките и сетива ги усеща — това бе поредният дар от богинята и бога, които се бяха борили в съзнанието му, — но увереността беше толкова силна, че не оставяше място за съмнение.

Артанците идваха.

Посветените стигнаха до средата на Моста на рицарите и се спряха. Пред тях — там, където краят на каменната дъга се свързваше с масивните греди на подвижния мост, беше израсла гора от високи дъбови дървета, от чиито преплетени клони капеше лъскаво масло.

— Ще успеем — рече решително запъхтяният Деймън. — Насам… — Той се обърна към мъжете, които водеше, и посочи с пръст. — Ти… ти си най-силният. Ти ще носиш Посланика на раменете си. Ти и ти — робите ви са мокри. Съблечете ги и го увийте с тях; мокрият плат ще го защити донякъде от пламъците, ако те ни настигнат, докато сме все още на моста.

И в думите му Рейт откри отговора: въпреки убийствената си деменция Деймън си оставаше същият. Той концентрира менталното си зрение, за да проговори още веднъж. Заради изтощението му движението на устните му се струваше като търкаляне на канари.

— Ннне.

Деймън не му обърна внимание, защото изучаваше неестествената гора, която се издигаше пред тях.

— Рийд — огледай здравата лява стена. Руул, Коул, огледайте дясната стена и средата. Трябва да изберем най-чистия път или никой от нас няма да оцелее.

— Ннне — повтори Рейт. — Оставеете ме туук.

— Няма да го направим — промърмори разсеяно Деймън. — Ти си гражданин на Манастирите, изпаднал в беда…

— Оставеете ме туук — изрече по-силно той. — То… това е зааповед.

Деймън се извъртя, стисна врата на Рейт в смазваща хватка и го повдигна с едната си ръка от рамото на монаха с неестествената сила на побъркан човек. Наведе се към него достатъчно близо, за да го захапе, и изръмжа:

— Никога не се осмелявай да даваш заповеди на мой отряд! Никога! Тук аз съм властта! Аз! Ясно ли е?

Рейт му отвърна с безизразен поглед.

— Нне — рече той. — Нне сси.

— Назначен съм от Съвета на братята…

— Оссвобождавам те от длъжноост.

— Нямаш това право!

Рейт постепенно засилваше контрола над устните и езика си и говореше все по-уверено.

— Аз ссъм… иззбран от Съвета Посланик… в Арта. Прри ак-тирите. Каин е ар-танец. Това… — Той леко махна със здравата си ръка към горящия град — … това е д-дело на актирите.

С огромно усилие на волята той започна да произнася думите с максимална отчетливост.

— Имам ппълната власт да се договарям с Арта… и с актирите. Ааз… коммандвам тук.

Деймън издържа погледа му с достойнство въпреки опърпаната си мръсна роба и омазаното с кръв лице.

— Ще подам възражение — заяви той. — Ще подам възражение пред Съвета.

— Ннаправи го. Ддо тогава си оссвободен от длъжноост.

Деймън пусна врата на Рейт и отстъпи назад, навеждайки глава. Рейт потупа по хълбока монаха, който го носеше.

— Осстави ме доолу.

Монахът се подчини и положи внимателно Рейт върху студения камък.

— Ддеймън? — каза младият мъж.

Отговорът прозвуча приглушено, сякаш на устата му ѝ беше трудно да произнесе думите, и въпреки това отчетливо:

— На вашите заповеди. Господине.

3.

Рейт издаде заповедите си толкова бързо, колкото му позволяваше изтощението, и Посветените се затичаха напред през умиращите дървета на Моста на рицарите. Очите му почти се затваряха; беше преживял толкова много и така се беше изморил…

Деймън се загледа с копнеж след хората си.

— Все още не мога да разбера — рече той с вид на изгубено малко момче. — Как ще ни спаси това?

— Ппомогни — рече с неохота Рейт. — Поммогни ми… да станна.

Деймън коленичи и преметна мъртвата му ръка през собствения си врат. Бавно, с общи усилия, двамата успяха да изправят Рейт на крака.

— Сега какво ще правим? Къде ще отидем? — попита Деймън с натежал от сълзи глас. — Боя се… боя се, че нямам сили да те нося, Рейт. Съжалявам — не се чувствам добре. Знаеш ли, че не се чувствам добре?

— Към Ссъдебнаата палаата — изпъшка Рейт. — Кръвта… кръвта на Каин…

— Но как ще успеем да влезем вътре? Съдебната палата ще е затворена за през нощта — а е построена като крепост! Ще ни е необходима обсадна машина…

— Етто… — изрече Рейт. — Етто ккак…

Той протегна пипалата на менталното си зрение. Не бяха нужни никакви усилия, за да намери онова, което търсеше; същата странна, неочаквана кинестезия, която му помогна да усети вледеняващото приближаване на артанците, направи това действие толкова просто и естествено, колкото докосването на една ръка до друга в мрака.

Пламъците на повърхността на реката изригнаха нагоре и се разделиха встрани, образувайки кръг. Водата в кръга беше абсолютно спокойна като планинско езеро в безветрен летен ден. И от центъра на този кръг се издигна Мечът на свети Бърн.

Рейт привлече меча към себе си — през пламъците, дима и тъмнината.

Когато пръстите му хванаха дръжката, острието зажужа, пробуждайки се към живот, и изстреля по ръката му импулс от сила, която достигна до лявата половина на тялото му и разцъфна като киселинна огнена топка — и той я почувства. Нещо в тялото му се беше скъсало и докосването на Косал го бе съединило.

Той отблъсна Деймън настрани, скочи на крака и издигна меча към небето; силата се изстреля от острието като мълния.

Така — помисли си той. — Ами, добре тогава.

Рейт свали меча и сиянието се изгуби.

— Няма да е необходима обсадна машина — рече той с мрачно задоволство. — Да вървим, Деймън…

Деймън изкрещя: див, животински крясък от болка и ужас. Той залитна назад, вкопчил ръце в гърдите и рамото си, после падна на колене. Започна да разкъсва дрехите си; вече не крещеше, а хриптеше приглушено, опитвайки се да си поеме дъх. Рейт веднага се озова до него.

На робата на Деймън се беше появило черно маслено петно с размера на юмрук; преди Рейт да успее да се зачуди откъде се е появило, плътта под него започна да пуши и пламна. Докато Деймън разкъсваше дрехите си, маслото се размаза по ръцете му и по тях се появиха мехури с такава бързина, че се пръснаха, преди кожата да успее да се разтегне достатъчно; пръстите му започнаха да се подуват и да изпускат киселинен дим.

Рейт сграбчи робата на Деймън, разряза я с един замах на Косал и бързо съблече останките от тялото му. Смачка ги на топка и започна да забърсва гърдите и ръцете на Деймън, доколкото можеше с едната си ръка, защото не смееше да остави меча на земята.

Най-после Деймън се отпусна върху студените камъни на моста, сви се в зародишна поза и затрепери от болка със сълзи в очите. Рейт гледаше вцепенено парцалената топка в ръката си, неспособен да проумее онова, което вижда: робата беше подгизнала от масло и от разкъсаните ѝ краища то капеше върху камъните на моста.

Рейт пусна робата на земята и тя цопна с мокър звук. Той вдигна лявата си ръка; огледа я от всички страни, търсейки някаква следа от човешка кожа сред лъскавата, влажно проблясваща черна обвивка.

Той сви дланта си в юмрук и през порите на кожата му потече гъста течност — черното масло на Слепия бог.

4.

Когато се добраха до Десета улица във Финансовия квартал, Рейт позволи на Деймън да седне на стъпалата пред къщата, която се намираше точно срещу Съдебната палата. Той се отпусна с въздишка върху хлъзгавия от маслото камък и отново се сви, прикривайки обгорените си гърди. Очите му придобиха отнесения поглед на човек, използващ Техниките за контрол. Рейт се скри в сенките, притиснал жужащия Косал към бедрото си.

Десета улица беше пълна с народ: хора с торби на гръб и вързопи в ръце, хора, които бутаха колички, и хора, които дърпаха каруци, хора, които стискаха ръцете на деца или каишките на домашни любимци, хора, които се суетяха насам-натам с насълзени от ярост очи и крещяха имена, които не можеха да се чуят сред останалите викове и вопли.

След като Мостът на глупците и Мостът на крадците вече горяха — както повечето от домовете и препитанията им, — хиляди хора се бяха натоварили с най-ценните си притежания и се втурнаха към западната част на Стария град само за да открият, че Мостът на рицарите също се е подпалил; дъбовата гора, която бе избуяла от гредите, беше пламнала малко след като Рейт бе пренесъл Деймън през нея. Сега единственият изход от острова беше дългата арка на Моста на кралете — а той беше блокиран от цяла рота тежковъоръжени пехотинци, чийто капитан беше твърдо решен да удържи тълпата потенциални грабители по-далеч от Южния бряг.

Пламъците пъплеха бавно на запад през криволичещите улички и по покривите на къщи, прехвърляха се през каналите и преминаваха по дъсчените мостчета: навсякъде, където достигаше вятърът. Целият град на изток от Пътя на измамниците гореше и приближаването на пожара изтикваше все повече хора към финансовия район. По улиците вече умираха хора: от време на време тълпата се разделяше, разкривайки тялото на някой, който е бил стъпкан, пребит с тояга или намушкан с нож. Самата река обгръщаше с огнени ръце Стария град — маслото се стичаше по течението ѝ, превръщайки я в огнен ров.

Косал жужеше в лявата ръка на Рейт, ронейки мънички капки черно масло. Рейт ги гледаше как капят. Смътно си спомняше агонията, която беше изпитал заедно с богинята, когато черното масло ги заля за пръв път; дясната половина на тялото му — чистата половина — се беше покрила с мехури и изгаряния и сега плътта му беше придобила твърдостта на преварено месо. Не чувстваше особена болка и това допълнително подхранваше страховете му.

Някъде дълбоко в съзнанието му пулсираха слабо, но настойчиво, като натрапчив фрагмент от мелодия, заседнал в ума му, животите на всички, които се намираха близо до реката — призраците на живите. Най-ясните бяха на мъжете и жените, които се тълпяха в улиците около него; усещаше също и мъжете — най-вероятно войници — във вътрешността на Съдебната палата. Успя дори да долови проблясъците на объркване и гняв у монасите, които бързаха да се въоръжат и да се барикадират в посолството: между тях избухваха свади и в няколко от стаите се въргаляха жертви на породените от вируса убийства.

Можеше да почувства и други призраци: ужасени призраци, свити зад спуснатите щори; призраци с омазани в кръв уста, които се кискаха налудничаво; дори няколко отпуснати призраци, които хъркаха в постелите си, далеч от пожарите и лудостта, обхванала града.

Можеше да почувства и призраците под краката си: нечовешки призраци, които се движеха в пещерите, ужасени и подивели; почувства тяхната луда кралица и чу как гръмотевичната ѝ заповед за убийство отеква в сърцето на всяко огре и първороден, трол и дървесно духче. Видя образа на мишената им и почувства желанието им за кръв; тогава осъзна, че ако закъснее, на Каин може да не му е останала достатъчно кръв, за да спаси света.

Друга част от страховете му бе онова, което видя от другата страна на улицата: вратата на Съдебната палата беше отворена и на верандата пред широкото стълбище пазеха двама бронирани офицери от Божиите очи.

Фасадата на Съдебната палата пулсираше в оранжево с отразената от пламъците светлина и сияеше с покритието си от черно масло; бръшлянът, с който бяха обрасли стените ѝ, сега се беше превърнал в джунгла от преплетени лози, които гниеха и заливаха с масло на вълни широката веранда. Божиите очи се размърдаха притеснено, опитвайки се да се отдръпнат от маслото, и хвърляха изпълнени с копнеж погледи към улицата, сякаш само страхът от нещо, далеч по-ужасно от огъня, ги задържаше на поста им.

Останалата част от страховете на Рейт включваше същото, което плашеше и тях. Той можеше да го усети.

Със същите сетива, които бяха доловили приближаването на артанците по реката, той почувства нещо огромно, мрачно и яростно във вътрешността на Съдебната палата: някакъв ранен звяр се облизваше в гладно мълчание. Божиите очи се страхуваха от звяра, но не знаеха, че те самите бяха част от крайниците му; Рейт се страхуваше от звяра, защото го познаваше.

Почувства как тъмният поток се стичаше по меча в мозъка му и се вкопчи в него със силите на собственото си съзнание. Силата си е сила — помисли си той. — Трябва да събера колкото мога.

Той почувства вратата, която богинята бе затворила в съзнанието му, същата, която докосването до меча бе отворило отново. Насочи волята си към тази врата и я разби на парчета, за да не се затвори никога повече. Щеше сам да понесе болката, легионите плъхове, които гризяха вътрешностите му. Щеше да носи стигмите, останали от черното масло.

Достатъчно малко наказание за огромните му грехове.

Рейт хвана Косал за предпазителя и жуженето му секна. Лявата му ръка можеше да се свива в юмрук и левият му крак издържаше тежестта му. После бавно, внимавайки да не се докосне до дръжката на меча, го затъкна в колана си.

— Деймън — каза той. Изправи замаяния мъж на крака и грубо го разтърси. — Деймън, съвземи се. Веднага. Това е заповед.

Погледът на Посланика бавно се върна на фокус.

— Да. — Лицето на Деймън беше пребледняло от болка. Той обгърна обгорелите си гърди с ръце, сякаш му беше студено. Носеше единствено панталона си и ботушите. — Да… Рейт? Ти ли си, Рейт? Какво… какво…? Боли ме, Рейт. — Гласът му звучеше жаловито. — Трябва да се върна в посолството. Боли ме, а те имат нужда от мен.

Рейт сплете пръстите си в сложния възел, който настройваше ума му по специфичен начин. Маслото, което течеше от лявата му ръка, караше кожата му да цвърка и пуши, но умът му бе господар на плътта; той щеше да приеме болката, щеше да я посрещне с радост и така откри, че може да приеме и страховете си. Страхът му, както и болката, се превърна в обикновен факт.

— Ти ще останеш тук и ще изчакаш войниците от посолството — каза той. — Когато пристигнат, поеми командването. Охранявайте Съдебната палата. Превземете я и не я отстъпвайте. Не позволявайте на никой да влиза, докато не получите разрешение от мен или някой, който е изпратен от Съвета на братята. Ясно ли е?

— Но…

— Ясно ли е?

— Да. Да, господине. Да. Но… но…

Рейт го остави до вратата и слезе на Десета улица. Повечето хора в тълпата отстъпваха встрани пред него; онези, които не го правеха, Рейт леко докосваше с лявата си ръка. Писъците и димът, който се издигаше от раните им, бяха повече от достатъчни, за да убедят всички да му правят път.

— Но… — извика след него Деймън. — Вашата заповед… Това е обявяване на война?

— Войната вече се води! — промърмори тихо Рейт, повече на себе си, отколкото на Деймън. — И настъпи моментът за действия.

И той започна да се изкачва по стълбището на Съдебната палата, за да се изправи пред Божиите очи.

5.

Докато Рейт изкачваше стъпалата, единият от офицерите каза:

— Не можеш да влизаш тук.

Рейт стигна до изцапана с масло веранда и се спря на безопасните пет крачки разстояние.

— Защо? — попита кротко той.

— Хайде, приятел, връщай се обратно на улицата — каза му вторият пазач и посочи тълпите с меча си. — Никой не може да се качва по тези стъпала.

— Но аз искам да вляза.

— Връщай се на улицата — настоя офицерът. Той пристъпи към Рейт и вдигна меча си. — Съдебната палата е затворена през нощта. Разкарай се.

— Но вратата е отворена.

— Не е твоя работа… — започна офицерът, но Рейт отново сплете пръстите си, без да обръща внимание на цвърченето на кожата им, и го прекъсна.

— Кажи ми защо е отворена вратата.

— Защото напоследък Патриархът има проблем с вратите — отвърна офицерът. — Не обича да се затварят зад него, когато влезе в някое помещение.

Партньорът му го зяпна изненадано.

— Дори! Да не си полудял?

Офицерът го погледна изненадано.

— Какво?

— Патриархът? — рече Рейт.

— Дори, млъквай — тросна се другият офицер. Той се изстъпи пред колегата си и също насочи меча си към корема на Рейт. — А ти се разкарай оттук. Нищо не си чул, ясно ли е? Патриархът изобщо не е тук и ако споменеш нещо за това, ще те намеря и ще те убия.

Но гласът му не звучеше чак толкова уверено, а очите му гледаха втренчено омазаните с масло ръце на Рейт.

— Ти, ъъъ… — промърмори той, мръщейки се, — по-добре иди си измий ръцете. Не знаеш ли, че това нещо е опасно?

Много по-добре от теб, помисли си Рейт. Той отново сплете пръстите си.

— Аз съм Посланик Рейт от Манастирите. Патриархът изпрати човек да ме повика. Веднага ще ме отведете при него.

— Аз, ъъъ, аз… — заекна офицерът. — Ваше Превъзходителство, дрехите ви, не знаех…

— Веднага — повтори Рейт. Без да изчака отговор, той се плъзна между офицерите и влезе в тъмната Съдебна палата.

— Параклисът — извика офицерът след него. — Той е в параклиса. Аз, ъъъ, аз трябва да остана на поста си, имам…

— Сам ще го намеря — отвърна Рейт и закрачи в сумрака.

Атриумът на Съдебната палата представляваше огромно сенчесто помещение, нашарено с танцуващи оранжеви кръстове — приближаващият се пожар рисуваше по стените отраженията на кръстообразните прозорци. Рейт влезе, накуцвайки, и потропванията на ботушите му отекнаха глухо. Беше влизал в Съдебната палата десетки пъти; като момче беше работил като паж в „Императорски вестоносец“, за да помогне на баща си при заплащането на обучението си в училището към посолството. Но да я види потънала в разкъсван от огнени езици мрак… и тази миризма…

Съдебната палата винаги бе имала един особен мирис: парфюмите, пудрите и благовонните масла на благородните съдии се смесваха с потта на уплашените обвиняеми и се просмукваха завинаги във варовика. За Рейт тази смесица от парфюм и вина завинаги си остана миризмата на правосъдието.

А сега в Съдебната палата миришеше само на гниеща растителност и горящо масло.

Параклисът някога бе служил за светилище на Проритун, бога на небесата, който беше и пазител на хорските клетви и защитник на Анханските закони. Тук съдиите се молеха и се пречистваха, преди да се явят в съдебната зала. Жрецът на Проритун винаги беше тук, упълномощен от бога на небесата да дава благословията му на съдиите и да им предоставя временна защита срещу убеждаваща или принуждаваща магия. Макар Проритун вече да не властваше в Анханските съдилища, параклисът остана. Но сега беше олтар на Ма’елкот.

Вратата му също беше отворена, а от двете ѝ страни стояха Божии очи.

— Хей, ти — каза единият от тях с напрегнат, но тих глас, сякаш се страхуваше да не бъде чут. — Не знам как си влязъл тук, но трябва да си вървиш. Махай се.

Рейт спря в една колона от светлина, която озари едната половина от тялото в алено, а другата скри в плътна сянка. Той сплете пръстите си.

— Аз съм Посланик…

— Не давам пукната пара кой си, приятел. — Офицерът пристъпи напред и върху дрехите му затанцуваха отблясъците от пожара. — Докато преброя до три, да си изчезнал оттук, иначе ще те убия. Едно.

Рейт се намръщи. Възможно ли бе влиянието на Проритун все още да се усеща тук? Той отново сплете пръстите си.

— Свали меча си.

— Две.

— Хайде, махай се оттук — обади се другият офицер. — Той говори сериозно.

Рейт се вглъби в себе си. Въздъхна и прехвърли тежестта на тялото си към пръстите на краката. Неохотно постави дясната си ръка върху дръжката на Косал.

— Не искам да се бия.

— Това си е твое желание. — Офицерът отново пристъпи напред; озовавайки се на една крачка от Рейт, той каза: — Три.

Но не го нападна. Може би, заставайки толкова близо до Рейт, бе забелязал собствената си смърт в тъжните му бледи очи.

— Ваше Сиятелство? — извика звънко Рейт. — Ваше Сиятелство, аз съм Рейт… Посланик Рейт.

— Как ли пък не — рече офицерът.

— Ваше Сиятелство, трябва да поговорим.

От вътрешността на параклиса се разнесе гробовен грак, който отекна в празната стая:

— Махай се.

— Чу човека, приятел — каза офицерът, приближавайки се още повече към него. Той вдигна меча си така, както момче вдига пръчката си, за да подплаши улично куче.

— Ваше Сиятелство, става въпрос за Каин — рече Рейт. — Трябва да поговорим за Каин.

Настъпи продължително мълчание; никой не помръдваше от мястото си.

— Пуснете го.

Офицерът отстъпи назад и показа с меча си вратата. Рейт мина покрай него, без да го поглежда, но усети промяната в стойката на този гладен ранен звяр.

— Недей — каза просто той.

После спря и зачака. Маслото от лявата му ръка падаше на плътни капки върху пода.

Пазачът зад гърба му неохотно свали вдигнатия меч.

— Не можеш да ме уплашиш.

— Така е — съгласи се Рейт, без да се обръща. — Но мога да те убия, макар да не ми се иска.

Той отново усети размърдването на гладния ранен звяр — но този път той бавно отстъпи. Рейт кимна на себе си и тръгна напред.

6.

Високите стени на параклиса сияеха със слаба отразена светлина; тя проникваше пред цветните стъкла на вентилационните шахти и падаше на меки вълни върху редиците пейки за коленичене, разположени от двете страни на алеята. Танцът и пулсът на отразената светлина сякаш вдъхваше живот на каменния Ма’елкот. Статуята му с височина от два човешки ръста се извисяваше до олтара, а пред нея на пода лежеше вързоп от мръсни парцали, вонящи на масло и пушек.

Рейт стоеше неподвижно в нефа и гледаше към бога.

Една сълза се отрони от дясното му око, плъзна се по бръчката край устата му и безшумно капна от брадичката му. Бавно, чувствайки се внезапно слаб и стар, Рейт се отпусна на едно коляно и наведе глава. След това удари с юмрук малко над сърцето си и протегна ръка към образа на бога, разтваряйки пръсти. Прости ми, татко — помоли се той. — Нямам друг избор.

Сълзи бликнаха от очите му.

Прости ми.

И въпреки това някъде в сърцето му гореше таен пламък. Дори сълзите, които се стичаха по лицето му, му се струваха неискрени — изиграни. В какво се превърнах?

— Рейт…

Гласът се разнесе откъм олтара. Той повдигна глава и установи, че вързопът от мръсни парцали в подножието на статуята се беше разгърнал и разкрил сгърчено от умора лице, омазано с мръсотия. Парцалите се размърдаха и се раздвижиха по неприятно разтеглив начин, сякаш покриваха някакво желеобразно морско същество.

— Ваше Сиятелство — каза Рейт. — Благодаря, че ме приехте.

Купчината парцали се отърси и бавно се надигна, достигайки човешки ръст.

— Знам защо си тук.

Съмнявам се, помисли си Рейт и без да се изправя, каза:

— Дойдох да спася града и Империята.

— Не ме лъжи, Рейт. — Парцалите се затътриха към него през нефа. — Всички ме лъжат. Не мога да разбера защо всички си мислят, че вече не мога да разпознавам истината. — От купчината парцали се протегна бледа като на мъртвец трепереща ръка, която го сочеше с вдървените си пръсти. — Дошъл си за Каин. Подкрепяш го още от самото начало.

— Ваше Сиятелство, мога да ви помогна. Имам лекарство. Мога да ви върна здравето.

— Не ме лъжи! — Ръката замахна към него, сякаш го проклинаше. — Ти ми даде тази идея — да го доведа тук. Ти го накара да се изправи срещу мен, срещу града ми. Всичко това… — Ръката направи голям кръг, обхващайки безграничното опустошение на града и Империята. — Всичко това се случи заради теб. Ти си виновен, Рейт! — Пръснаха се бели капки слюнка. — Ти! Ти! Ти!

С всеки вик обвиняващата ръка се приближаваше все по-близо. Рейт наведе главата си още повече; вперил поглед в разкъсания, омазан с масло подгъв, който едва прикриваше разранените и кървящи боси крака, той каза:

— Ваше Сиятелство, моля ви…

Виковете преминаха в крясък, призоваващ Божиите очи; отвърна му тропот на ботуши — много ботуши.

— Ваше Сиятелство, има лекарство. Можете да се спасите. Империята може да бъде спасена…

Треперещата ръка го посочи:

— Арестувайте този мъж! Арестувайте го и го убийте!

— … човечеството може да бъде спасено — завърши тихо Рейт.

Заобиколиха го кожени ботуши.

— Добре, приятел — всичко свърши. Дай ни тоя меч.

Рейт се изправи.

Около него стояха петима Божии очи с голи мечове в ръце. Зад тях чакаха още трима. Гладният ранен звяр го беше докопал.

— Мечът, приятел. Не можеш да се биеш с всички ни.

Рейт вдигна лъскавата си черна лява ръка, а дясната се приближи на инч от дръжката на Косал.

— Напротив, мога.

— Ще загубиш.

Рейт леко махна с лявата си ръка към говорещия офицер и капките черно масло опръскаха лицето му; в същия миг сграбчи Косал и извъртя събудилото се острие така, че то веднага преряза колана му. Офицерът падна по гръб, виейки от болка; маслото беше попаднало в очите му и от тях изригнаха пламъци. Друг гледаше тъпо парчето от меча си — Косал беше прерязал острието на един пръст над предпазителя.

Но когато двамата отстъпиха назад, останалите излязоха напред.

— На съвестта ми тежи много смърт — рече Рейт. — Убийството ви няма да ми струва нищо. Но ако искате да поживеете още, по-добре се махайте оттук.

Откъм парцалите се разнесе гласът на звяра.

— Всеки, който прекоси този праг, докато предателят е още жив, ще изпита цялата тежест на Имперското правосъдие.

— Вече няма Имперско правосъдие — им каза Рейт. — И този мъж няма да доживее изпълнението на наказанието ви. Вървете си.

В отговор те само се спогледаха, за да координират нападението си.

Рейт беше посредствен фехтовач, но Косал компенсираше всички грешки на приносителя си. Неотразимото му острие не се спираше нито пред щитове, нито пред париращи оръжия, а бронята не му оказваше повече съпротива от голата кожа. Чувствайки движението на звяра, Рейт отрази атаката още преди да е започнала: за няколко секунди подът около него беше засипан от парчета разрязани мечове и щитове. Всеки, който се приближеше отдясно до Рейт, биваше посечен от Косал; всеки, който се приближеше от лявата му страна, изгаряше от черното масло.

Но той беше сам, а те бяха шестима. Рейт също кървеше: от разсеченото бедро и от дълбоката рана под ребрата си. Въпреки заканите си той не уби никого. Това бяха същите мъже, които се опитваше да спаси — и не беше сигурен как щеше да реагира скритата в острието богиня, ако Косал убиеше някого.

Счупените мечове бяха заменени от ножове, но Очите се поколебаха. Глупаво беше да се напада с ножове въоръжен с меч мъж; да се опита подобна атака срещу мъж, въоръжен с Косал, беше чисто самоубийство.

Измина една минута, после втора, после трета.

— Страхливци! — изсъска звярът. Парцалите си проправиха път между офицерите. — Страхливци! Предатели! Злодеи! Вижте как Ние се справяме с предателите! — Изпод разкъсаните ръкави щръкнаха остриетата на два ножа и Патриархът се нахвърли срещу него.

Реакцията на Рейт беше автоматизирана през годините, прекарани в училището на абатството, от часовете на учебната арена, от милионите удари по кожените торби, пълни с пясък. Той веднага прехвърли Косал в лявата си ръка, направи половин крачка напред, прехвърляйки тежестта си върху левия крак, и дясната му ръка се сви в юмрук, който се изстреля напред, изграждайки невидима стена пред брадичката на Патриарха. Брадичката се удари в стената, костта срещна кост…

И Тоа Сител се стовари на земята.

Повалих Патриарха, помисли си равнодушно Рейт.

Божиите очи гледаха озадачено; те също не можеха да повярват, че Рейт го е направил. Той отново си помисли: Повалих Патриарха, сякаш повтарянето на думите наум щеше да направи действието по-реално.

В какво се превърнах?

Рейт погледна към Божиите очи.

— Бягайте — каза им той.

И те побягнаха.

7.

Рейт впери поглед в неподвижното тяло на изпадналия в безсъзнание Патриарх и изпита ужас от това колко добре се чувстваше. Не беше щастлив — никога повече нямаше да бъде, — но беше спокоен. Съсредоточен.

Овладян.

Сякаш собствената му брадичка бе срещнала същата стена, която юмрукът му издигна срещу Тоа Сител, и ударът бе размърдал разни неща в съзнанието му; сега за пръв път той започна да разбира…

Останал сам в параклиса, сред танцуващите отражения на пламъците Рейт отново се върна към молитвата. Но този път не падна на колене, не наведе глава и не сведе поглед, както го бяха учили. Вместо това се изправи като мъж и впери поглед в каменните очи на своя бог. Отново удари гърдите си с юмрук и протегна ръка към него, разтваряйки пръстите си.

Но го направи с лявата си ръка и от нея се стичаше черната отрова на Слепия бог.

Аз съм Твое Любимо дете — помисли си той. — Винаги ще Те почитам. Сега и завинаги любовта ми и предаността ми ти принадлежат. Както и моето преклонение.

Но не и подчинението ми.

Винаги ще бъда Твое Дете, но аз вече не съм дете.

Има твърде много деца; мнозина остаряват, но не порастват. Мисля, че щеше да ми хареса да съм един от тях, но очевидно не ми е писано. Съдбата ми е друга.

Той си позволи една горчива усмивка.

Прости ми, татко, защото най-накрая разбрах какво трябва да направя.

8.

Шумът от караулката достигна до Рейт още докато се намираше в широката зала пред параклиса: заплахи и сълзливи молби, яростен рев и писъци от болка. Когато стигна до витата стълба, вече беше болезнено силен. Стиснал Косал в едната си ръка и ремък в другата, Рейт измина и последните няколко стъпала.

В малкото преддверие шестима мъже в ризници със символите на Божиите очи крачеха напред-назад и ръкомахаха, сякаш спореха на нисък глас, който не можеше да се чуе заради шума. Той се вдигаше зад стоманената врата — вътре, в самата караулка — която беше претъпкана с отчаяни паникьосани мъже, облечени в униформи на донжонската стража. Пазачите се бореха помежду си, хапеха се и се драскаха, опитвайки се да се доберат до вратата; десетки ръце се вкопчваха в решетките и се протягаха към офицерите, които охраняваха преддверието.

Рейт ги наблюдаваше известно време, после кимна мълчаливо и предпазливо допря острието на Косал към каменния ръб до него. Косал захапа камъка с пронизително стържене. Събралите се в преддверието мъже подскочиха стреснато и запушиха ушите си с длани. Той бавно извъртя острието, изрязвайки парче от стената, сякаш камъкът беше просто твърдо сирене. Парчето заподскача по стъпалата към пода на преддверието, търколи се бавно по него и се спря. Настъпи тишина.

Рейт насочи Косал към Божиите очи.

— Вие можете да си вървите.

Те гледаха изучаващо окъсаните му дрехи; от едната им страна капеше черно масло, а другата бе подгизнала от кръвта, която се стичаше от раната на хълбока и промушването под ребрата. Един от Очите се изпъна и пристъпи напред.

— Имаме заповед да пазим тази врата…

— Не ме интересува. Махайте се.

— Самият Тоа Сител…

Рейт подръпна ремъка, който държеше в другата си ръка. Иззад ъгъла, с примка на шията, с вързани ръце и парцал в устата, откъснат от собствените му дрехи, се появи Негово Сиятелство Тоа Сител, Наместник на Империята и Патриарх на Църквата на Любимите деца на Ма’елкот.

Изцъклените му очи гледаха безизразно в нищото; когато Рейт слезе по последните няколко стъпала в преддверието, Патриархът се спъна и залитна, падайки на колене. Дори не понечи да се изправи. От запушената му уста се разнесе нисък животински вой. От безжизнените му очи потекоха сълзи.

В есенното прошумоляване на изненадано поет дъх се вмъкна жуженето на Косал.

— Вървете — каза Рейт.

След като се спогледаха, офицерите бавно и предпазливо го заобиколиха и започнаха да се изтеглят по стълбите.

— Хей — извика един от пазачите иззад вратата. — Хей, ами ние? Не можеш да ни оставиш тук — не знаеш какво става там долу!

— Ами, осветли ме.

От множеството гласове, прекъсващи се един друг, Рейт успя да сглоби историята за избухналия в Ямата бунт. Той си помисли: Каин, и си спомни нечовешките призраци, които бродеха в пещерите: пещери, които бяха свързани с донжона чрез Шахтата.

Рейт отиде до вратата и вдигна Косал над главата си. Хората зад решетките бързо се отдръпнаха назад. От ключалката изхвръкнаха искри, когато острието я преряза, и вратата се отвори. Рейт отстъпи настрани, навивайки каишката на ръката си, сякаш Патриархът бе някое непослушно куче, и изпрати безмълвно с поглед тичащите нагоре по стълбището пазачи.

Преддверието утихна. Вратата на донжона зееше отворена. Стъпалата, които водеха надолу, бяха тъмни като зейнала уста. Рейт си пое дълбоко дъх, погледна надолу и сви рамене. После заслиза по стъпалата, влачейки Патриарха след себе си.

Докато слизаше, живите призраци, които се бяха наблъскали в тясното ъгълче в съзнанието му, постепенно избледняваха; той вече не усещаше методичното приближаване на артанските войски по суша и по вода. Когато стигна до долната площадка на стълбището, Рейт за пръв път от ужасно много време остана съвсем сам в съзнанието си. Дори жуженето на Косал утихна.

Той спря и се намръщи.

Ако зад тази врата наистина бе избухнал бунт, той не го чуваше. Единственият шум, който се чуваше, беше тътренето на наранените боси крака на Патриарха. Откъм караулното помещение се процеждаше слаба светлина; Рейт виждаше единствено бледите проблясъци на големите пирони, с които беше закована месинговата обшивка на вратата. Той погледна към смътния силует на Тоа Сител, но не намери никакъв отговор в мълчаливата му фигура.

Натисна предпазливо бравата на вратата. Беше заключена — или някой я държеше от вътрешната страна. Рейт притисна ухо към металната обшивка. Сега вече чу гласове от Ямата, много гласове, макар да не успя да различи отделните думи във всеобщото тихо мърморене. Позволи си да въздъхне тихо и кимна.

Чрез дихателни упражнения се потопи в Техниките за контрол и създаде в менталното си зрение яркия образ на Каин такъв, какъвто го беше видял последния път, окован в талигата, която се движеше под звуците на „Божие правосъдие“ в изпълнение на имперския военен оркестър. Допълни образа с всеки белег, който бе забелязал през петте дни, прекарани на баржата, с всяка струйка пот, която бе оставила следи върху прашната му кожа; добави посивелите коси по слепоочията му и си представи прошарената четина по брадичката и бузите му.

След това премахна от получения образ слънчевата светлина и музиката; изтри талигата и оковите; накрая премахна дори туниката и панталона от грубо домашно платно. Остана само Каин.

И Рейт го видя. Смътна размазана фигура като обгърната от мъгла.

Той седеше върху купчина парцали и прокъсани дрехи, които незнайно защо напомняха на трон; беше облечен със стара сива туника, разнищена по подгъва и толкова протъркана, че чак бе станала прозрачна, която незнайно как се превърна в блестяща броня. В краката му лежеше умиращ елф; до него беше коленичил огромен мускулест огрило, който увиваше платнени парчета около зачервените крака на Каин с ръцете си, които също бяха бинтовани; пред него стоеше изправена едра жена, която бе хванала ръцете си зад гърба като ученичка на изпит. Косата на Каин бе побеляла още повече, отколкото си спомняше Рейт, а брадата му бе порасла дълга и рошава; бузите му бяха хлътнали; гладът и болестта бяха причина очите му да хлътнат дълбоко в черепа.

Но тези очи все още блестяха ярко като въглени в тъмна пещера.

Той тръсна глава, за да прогони видението от съзнанието си, и избърса челото си с ръкава на ръката, която държеше меча. Рейт беше видял Каин не такъв, какъвто бе в действителност, а такъв, какъвто искаше да го види: увит в мъглата на легендата. Повече от човек: митичен герой.

Сигурно вече е мъртъв — помисли си той. — Още много ще умрат и много ще бъдат наранени. Но някой сигурно е докоснал кръвта му. Някой може да я е вкусил, ако е била отмита от водата или е потекла от раната му. Това може да е достатъчно.

Трябва да е.

Опита се да привлече силата на менталното си зрение, за да отключи вратата така, както бе успял да го направи преди цяла вечност с ключалката на офиса на Гарете, но силата го бе напуснала. Имаше някакви смътни спомени — нещо, свързано със скалата, в която бе изсечен донжона, — но не си направи труда да напряга паметта си; имаше и друг начин.

Рейт пъхна острието на Косал в процепа между крилата на вратата и го плъзна надолу, докато не срещна съпротива. Концентрира се максимално и успя да изпрати импулс енергия към меча; той оживя за миг, без никакви усилия разсече металната пластина и отново замлъкна. Задъханият Рейт трябваше да се облегне за момент на каменната стена, за да възвърне силите си. Когато натисна бравата с ръката, в която държеше каишката на Патриарха, вратата се отвори.

Застанал в сянката на касата, Рейт се озова пред внушителен брой арбалети, насочени към гърдите му; намираха се в ръцете на хора и елфи, застанали в дъното на балкона, на около стотина фута от него. Някъде близо до него прозвуча глас:

— На балкона. Бавно и без номера.

Рейт излезе на светло.

На няколко крачки вдясно от него друга малка група със смесен състав от различни раси държеше заредени арбалети; от такова разстояние парапетът на балкона не можеше да предложи никаква защита.

— Остави долу меча — нареди един от тях.

Рейт не им обърна внимание. Той пристъпи напред към парапета и погледна надолу към Ямата. Върху купчина от парцали и дрехи, превърната в трон, облечен в стара сива туника, която блестеше като излъскана стомана…

Около него стояха елф, огрило, жена…

Поглед твърд, като стените на донжона: състояние на духа, при което и най-неочакваното се приема без мигване на окото.

— Рейт.

— Каин — отвърна Рейт.

Продължителен, напрегнат, измерващ поглед: в мълчаливата среща на леденосивите и пламтящите черни очи се проведе цял разговор. Рейт беше принуден да сведе поглед.

— Можеш ли да ми дадеш една причина да не те застрелям на място? — попита Каин.

Рейт подръпна ремъка, привличайки Тоа Сител до парапета така, че Каин да може да го види. Патриархът измуча през затъкналия устата му парцал.

— Я виж ти — рече Каин.

Като че ли за миг се замисли, преценявайки ситуацията; след това скръсти ръце на гърдите си и леко наклони глава настрани.

— Това — рече той — ти осигури билет за слизане до долу, за да ми разкажеш какво, по дяволите, си замислил.

Един от стрелците на балкона каза:

— Той е въоръжен.

Каин кимна и заговори тихо на елфа, който като че ли дремеше в краката му; елфът повдигна глава и отвори очите си, които бяха толкова трескави, че дори от разстояние десетина ярда на Рейт те му се сториха като окървавени яйца. И тези възпалени очи го погълнаха.

Той се олюля.

Елфът каза нещо на Каин, което Рейт не можа да чуе, след което положи главата си върху парцалите и отново затвори очи.

— Не се тревожете за него. Пуснете го да слезе — каза Каин на стрелците.

Рейт поведе Тоа Сител по дългата извивка на балкона и надолу по стълбата. Групата затворници се разстъпиха през него, за да му позволят да отведе Патриарха при Каин.

Той чувстваше тежестта на погледите им като хамут на раменете си; гърбът му се преви под натиска ѝ, краката му с усилие се местеха по камъка. Наблизо стоеше огрилото — по-близо до Рейт, отколкото до Каин — и погледът му пламтеше яростно. Жената също го гледаше, но по-скоро преценяващо, отколкото заплашително. По крака му се стичаше кръв и той ясно чуваше бавното капене на черното масло от лявата му ръка.

— Това е Косал — изрече с равен глас Каин.

Рейт повдигна меча. Огрилото премести тежестта на тялото си напред.

— Да.

— Използвал си го.

Рейт погледна към бавно бликащата кръв, която се просмукваше в дрехите му.

— Не особено добре.

Каин не отговори.

— Дойдох… — започна Рейт със слаб глас, закашля се, пое си дълбоко дъх и продължи по-уверено: — Дойдох, за да те помоля да спасиш света.

9.

Каин му отвърна с усмивка, която бе тънка и хладна като острие на сабя.

— Нима?

— В кръвта ти — продължи Рейт — има… има противовирус… — Той се запъна на непознатата дума — … който е лекарство срещу болестта на Гарете.

— В моята кръв?

Каин се облегна назад в парцаления си трон и втренчи поглед в нищото.

— Да — отвърна Рейт.

— В моята кръв… — повтори бавно Каин, но с изумление в гласа, сякаш това обясняваше някаква дългогодишна загадка.

— Да — отново рече Рейт. — Мъничка капка е достатъчна да спаси човек, а после той самият ще носи в себе си това лекарство и може да го предаде на…

— Знам как става — прекъсна го Каин. Изумлението се изтри от лицето му, оставяйки само равнодушно, каменно изражение. — И какво очакваш да направя?

Рейт го погледна в очите, но не прочете нищо в тях. Поклати недоверчиво глава и привлече Тоа Сител към себе си.

— Капка от кръвта ти, Каин. Само за това моля. Една капка. Можеш да спасиш живота му.

Каин вдигна дясната си ръка и я огледа така, сякаш тя представляваше някаква екзотична машинария с непознат дизайн и неясно предназначение. Гледаше кокалчетата на пръстите си, докато ги свиваше в юмрук; после ги разтвори отново. Погледна отново към Рейт, сви рамене и протегна ръката си с дланта нагоре.

— Аз какво печеля от това?

— Каин — рече търпеливо Рейт, — той е Патриархът. Империята се нуждае от него.

— Майната му на Патриарха. — Каин се оттласна напред и облегна лакти върху коленете си. — Последния път, когато се приближих на такова разстояние до тоя дребен свиркаджия, той ме намушка с нож. Майната ѝ на Империята. И докато сме на тая тема, майната ти и на теб.

Рейт знаеше, че няма смисъл да хаби сили в спорове и уговорки; все пак той беше най-добрият в света специалист по Каин.

— А ти какво искаш?

Усмивката на Каин стана напрегната.

— Първо — отговори той с мрачно задоволство, — макар да знам, че не е хубаво да се присмивам на поваления враг, бих искал да ти напомня: ти ми каза, че вече никога няма да има значение какво искам аз. — Зъбите му се белнаха. — Мамка му, хлапе, при мисълта за това в стомаха ми става топло и меко, сякаш току-що съм изял котенце. Второ? — Той протегна другата си ръка. — Ти какво предлагаш?

— Свободата ти… — започна Рейт, кимвайки към стълбата.

Протегнатата ръка махна презрително.

— Свободата ми няма нищо общо с теб.

Рейт се олюля. Краищата на стаята се размиха и се свиха в тунел, който се разтегли неимоверно, и единственото светло петно в далечината беше лицето на Каин.

— Каквото и да е тогава — рече уморено той. — Дори живота ми.

— Живота ти? Огледай се, глупако. — Петима или шестима стрелци се прицелиха внимателно в него. — Животът ти вече ми принадлежи. Просто още не съм решил какво да правя с него.

— Тогава какво, Каин? — попита тихо Рейт и притвори очи, замаян от загубата на кръв и поражението. — Какво? Кажи ми. Кажи и ако е по силите ми…

— Ще кажа, когато го измисля — отвърна той и отново се облегна назад. — А сега ми разкажи какво, по дяволите, ти се е случило.

Рейт го погледна безизразно, неразбиращо. Думите отекваха в тъмния тунел в главата му в безсмислено ехо.

— Как се озова тук? — поясни Каин. — Как получи тези рани? Какво се е случило с лицето ти? Изглеждаш така, сякаш са те сварили в масло. Как, мътните го взели, успя да вържеш Патриарха на каишка? И каква е тая гадост по ръката ти?

Рейт вдигна Косал. Оранжевите пламъци на фенерите затанцуваха по изрисуваното със сребърни руни острие. Хвана го за предпазителя и го насочи надолу, за да може да го огледа. После отново го стисна за дръжката и използва последната си останала енергия, за да съживи острието, след което допря върха му в каменния под. Отдръпна ръката си от дръжката и отстъпи назад, оставяйки меча да се поклаща леко между тях двамата, и протегна ръката си така, сякаш го предлагаше на Каин.

— Аз… — изрече хрипливо той и се прокашля, за да прочисти гласа си; усилието от кашлицата изстреля пъстроцветни искри в тунела, който ставаше все по-дълъг и все по-тъмен. — Аз разбрах за какво служат тези руни — каза той и припадна.

Двайсет и две

В деня, когато мъртвецът си намери името, то се превърна в бойна тръба, която призова героите на битка. Те започнаха да пристигат, един по един или на групи: лудата кралица и мъртвата богиня, верният управител и рожбата на тъмния ангел, уродливият рицар, драконката, речното дете и богът, който някога беше човек.

Когато мъртвецът си намери името, то разкъса всички воали. Никой от героите вече не можеше да отрече истинската си природа; това беше изпитанието на истината. Те бяха дошли, за да участват във войната между мъртвеца и бога на пепелта и прахта.

Защото гробът на мъртвеца беше отворен. От този смъртен пашкул излетя пеперуда; от тази гробница на плътта се появи тъмният ангел с огнен меч.

1.

Този проклет меч…

Стоманено разпятие с глава, обвита с изцапана от пот кожа…

Издигна се по същия начин — описвайки същата благородна дъга — сред пръските на водопада под Седлото на Хрил. Мъглата се събра в капки, стече се по острието и изми незрящите ѝ очи…

Дори не ми позволиха да отмия кръвта ѝ…

Все още усещам вкуса ѝ.

Нося противовируса в себе си. Сигурно го е създала в собствената си кръвоносна система. Мамка му, в това има смисъл. Ето защо никой в Ямата не се зарази с ХРВП.

Това променя нещата. Променя всичко.

Вече не мога да седя тук и да чакам, докато някой слезе и ни избие всичките.

— Ти. — Посочвам с пръст Тоа Сител, който трепери като паникьосано куче и надава вой през запушената си уста. — Седни.

Тъпакът се оглежда за стол.

— Там на земята, смотаняк. Сядай. Дини, вземи повода.

Стоящата най-близко до мен Змия взима повода на затворника и Тоа Сител се отпуска на пода, бавно и вдървено, като скован от артрит старец. И кой съм аз, че да го критикувам? Пак се движи по-добре от мен.

— Орбек.

— Малки братко?

— Вземи десетина мъже и проучете какво става горе. Само ти носи оръжие.

Той ме поглежда въпросително.

— Не се качвате горе, за да се биете — отвръщам аз. — Ако срещнете някаква съпротива, веднага слизайте долу. Ако сградата е празна, вижте какви оръжия и брони можете да съберете. Вземете един от тях с вас. — Махвам с ръка към шестимата донжонски пазачи, които пленихме; стоят завързани в подножието на стълбата. — Те ще знаят къде се съхраняват неприкосновените запаси.

Той кимва.

— Както казваш, малки братко.

Освобождавам го.

— Т’Пас, виж какво можеш да направиш за Рейт. Поне спри кръвта.

Тя примигва — на булдогската ѝ физиономия това минава за изненадано зяпване.

— Да не би да фъфля? И внимавай с черната гадост по ръката му — изобщо не ми харесва как изглежда. Някои от раните му може да са химически изгаряния.

Тя кимва и коленичи до него; започва да дере парцалите от купчината, върху която седя, на ленти, с които да превърже раните му.

— Т’Пас… — Тя ме поглежда. — Първо го завържи — казвам ѝ аз. — Кучият син е опасен.

— Но той едва диша…

— Направи го.

Тя свива рамене и използва първата си превръзка, за да завърже глезените му; след това се спира, за да обмисли как да завърже и китките му, без да се омаже с черното масло.

А аз не мога да отместя поглед от меча.

Той продължава да се поклаща в ритъма на дишането ми. Аз продължавам да чувствам леденото му острие, което ме е приковало към пясъка. Продължавам да усещам жуженето му в гръбнака ми, докато придърпвам главата на Карл към острието му…

— Делиан?

Той лежи до мен със затворени очи, плитко дишане и сухо лице, блед като труп.

— Крис, хайде, човече. Не ме напускай. Нуждая се от теб.

Не може да се каже, че очите му се отварят; по-скоро се извъртат навътре към черепа му.

— Да, Хари… — мърмори той. — Чувам те.

— Научи нещо от Рейт, нали? Прехвърли ли се в него?

— Да…

— Трябва да го знам. Той е в безсъзнание, Крис. Трябва да разбера какво става, по дяволите.

— Не мога… твърде е тежко — отвръща със слаб глас той. — Думите… мога… в Сливането, бих могъл да споделя… можем да се Слеем…

Бога ми, пак бълнува.

— Хайде, Крис, събуди се. Не можеш да се Слееш с човек.

Сега вече очите му се отварят и лека усмивка проблясва върху устните му.

— Хари, аз съм човек.

Ха, вярно.

Разкършвам рамене, за да отпусна схванатия си врат.

— Действай тогава.

— Няма да ти хареса.

— Мамка му, Крис, малко е късно да започнеш да се притесняваш какво няма да ми хареса.

— Има някои неща… за богинята…

— Не се притеснявам за богинята. Шана е мъртва.

Погледът му се разфокусира.

— Почти.

По гърба ми полазват тръпки и се свиват на ледена топка в червата ми.

— По-добре ми обясни какво имаш предвид.

— Не мога. — Гласът му отслабва; усещам какви огромни усилия полага, за да говори. — Мога само да ти го покажа.

— Добре — отвръщам твърдо аз. — Готов съм.

— Не, не си. Няма как да бъдеш. — Той си поема дълбок дъх, после още веднъж и още веднъж, събирайки сили. — Влез в ментално зрение.

Отнема ми известно време, но след малко успявам да уловя няколко от черните нишки, които се вихрят невидими във въздуха; миг по-късно те се превръщат от обикновена представа в действителна халюцинация. В Ямата става по-светло; меко, проникващо сияние като при пълнолуние. То се натрупва около нас и сякаш обгръща главата на Делиан. Мекото сияние се излива върху лицето му като от някакъв невидим извор, напълва го с лунна светлина, а после се стрелва към мен и ме пронизва в окото.

Светлината обгръща главата ми и взривява мозъка ми.

И после на мястото, където се е намирало моето аз, той влива живота на Рейт.

Ох…

… мамка му…

… мамка му…

… хрррр…

2.

Общо взето, не е чак толкова зле.

Брадичката на Тоа Сител среща кокалчетата на пръстите ми… изгарящото масло се стича през порите на юмрука ми… пламъци по доковете… потъвам в Шана… логиката на болката… жуженето на Косал, топъл в ръката ми, там, между сандъците на палубата на баржата…

Онова, което не мога да изтърпя, е другото.

Онова…

Което причиниха…

Което причиняват…

Дори не мога да си го помисля; кратките проблясъци на образите разкъсват вътрешностите ми и ме запращат върху студения под на Ямата; повръщам.

— Каин? — Това е гласът на т’Пас. — Каин, имаш ли нужда от помощ?

Бълвочът се изтръгва от мен, плисва в гърлото ми, напълва устата ми с кръв. Минава доста време. Повече, отколкото бях очаквал. Стомахът ми продължава да се гърчи на сухо, но това не е проблем.

Спестява ми усилията да говоря.

Успявам да отворя очи. Локвата от повръщаното ми почти е достигнала едната ми ръка. Не помръдвам от мястото си. В сравнение с ръцете ми моят бълвоч е чист.

Насилвам се да огледам черната кора по острието на Косал. Засъхнала кръв. Нейната кръв. Едната половина от тялото ѝ се отделя от другата. Острието се забива в лицето ѝ. Краткото изжужаване, докато животът ѝ изтича по меча…

Изтича в меча.

Това мога да го понеса. Мога. Предпочитам да гледам останките от живота на Шана, отколкото да мисля за всичко, което онези бездушни лайнари причиняват на Фейт.

Изменчивото ми сърце не обръща внимание на желанията ми. Чувам писъците ѝ. Вкусвам сълзите ѝ. Фейт…

Господи, Фейт…

Туп…

Остро ужилване по дясната ми ръка: гледам я вцепенено, защото се е свила в юмрук и по кокалчетата ми се стичат тънки струйки кръв; едва тогава разбирам, че съм ударил каменния под.

Този тип болка мога да понеса.

Този тип болка ми харесва.

Затова го правя отново.

Туп…

Мазолите, които преди години защитаваха кокалчетата ми, отдавна ги няма, но плътността на костите ми трябва да е доста голяма; кокалчетата не се чупят. Плътта ми се бели от тях, разкривайки покритите с алени струйки стави, които приличат на костени зарчета в гнезда от сурово месо.

— Какво му става? — пита т’Пас. — Защо прави така?

Туп…

— Хари, спри — обажда се Крис от пода до мен.

Извръщам глава и срещам погледа му. Той е натежал от състрадание. Толкова много състрадание, че не остава място за милосърдие. Той няма да ми спести нищо. Боли го заради мен, боли го заедно с мен, но няма да ме пощади.

Туп…

Оставям две парчета кост край локвата повърнато.

— Нещо му става — казва т’Пас. — Той има нужда от помощ. Накарайте го да спре.

Хората се събират около мен, протягат ръце, за да ми помогнат, за да ме утешат. Да ми предложат живот.

— Ако ме докоснете — процеждам през зъби, — ще ви убия.

Всички ме гледат. Вдигам юмрука си и свивам извинително рамене. Кръвта се стича по ръката ми и капе от лакътя.

— Дъщеря ми — изричам вместо обяснение и те като че ли успяват да ме разберат. Но не спират да ме гледат; Делиан, т’Пас, каинистите, нехората, Змиите, дори Тоа Сител — и аз бавно започвам да осъзнавам какво всъщност искат.

Искат да бъда мъжът, който знае какво трябва да се направи.

И аз знам.

Виждам го: правилния ход. Разумното действие. Да се измъкнем през пещерите. Да се спуснем по потока. Да защитим меча. Да съберем съюзници, да поведем партизанска война. Да потърсим великите магове на Първия народ, за да прочистим меча и реката от покварата на Слепия бог. Виждам го, но не мога да го изрека. Не мога да го облека в думи и да съставя план.

Защото, ако го направя, ще оставя Фейт в ръцете на врага ми.

Туп.

Гледам потрошените стави на пръстите ми. В окървавената кост се забелязват черните нишки на пукнатините. Боли. Много боли.

Болката е инструмент. Инструмент на природата. По този начин природата казва: „Не прави така, глупако.“ Врагът ми се намира на цяла вселена от мен; не мога да стигна до него. Но аз знам какво представлява той. И мога да го накарам да дойде при мен.

А после нека природата вземе своето.

Орбек и отрядът му се спускат по стълбището откъм Съдебната палата и излизат на балкона като в сцена от комедия на Мак Сенет.

— Шефе! Хей, шефе! — крещи Орбек. — Проклетата Съдебна палата е пълна с шибани монаси!

Вдигам лице към него.

— Знам.

Налудничавата бърканица, която Делиан излива в главата ми, започва да се подрежда все по-бързо и аз започвам да виждам как всичко се свързва с останалото и със себе си: Шана и Фейт, Тан’елкот и Колбърг, монасите, които идват към нас, и нехората, които се намират под нас, пръстенът от войници на Социалната полиция, който се затяга около града. Рейт. Делиан.

Аз.

Това е фигура.

Животът ни се върти в адско торнадо, вихър, който ни всмуква, всички и всичко, надолу към спокойния си център. Виждам приближаването му: формата на бъдещето. И тази форма ми дава нужната сила.

— Добре — казвам аз с надебелял дрезгав глас. После го повтарям по-уверено: — Добре. Млъквайте и слушайте. Искате да разберете какво ще правим? Сега ще ви кажа какво, мамка му.

Поглеждам към т’Пас и посочвам Рейт с окървавените си пръсти.

— Събуди го.

— Каин…

— Събуди го — повтарям. — У мен има нещо, което той иска… — Вдигам ръката си и гледам как кръвта се събира на алена капка, която пада в мръсотията под краката ми. — И има едно нещо, което аз искам от него.

Свивам ръката си в юмрук и от нея потича струйка кръв, плътна и червена. Мога да усетя вкуса ѝ.

— Ще му предложа сделка.

3.

На дъното на Шахтата, под покрития с кървава кора отвор на месомелачката, металната решетка, която запечатва канала, е вградена в камъка. Една каменарска скаломага, наета от Имперската полиция, свърши работата. Под звуците на песента ѝ камъкът омекна до топла лой; щом решетката беше поставена на мястото си, камъкът се затвори около нея като живи устни и тихата песен на скаломагата заякчи варовика до твърдостта на гранит.

В Шахтата за човешкото око цари само тъмнина, но това не е, защото там няма никаква светлина; очите, които виждат в по-ниските честоти на спектъра, ще открият, че Шахтата е озарена от слабото топлинно сияние на живи тела и по-ярките струи на издишания въздух. Ако подобни очи погледнеха сега към решетката, щяха да видят как между прътите се промъкват къси и дебели пръсти като бледи червеи през рохкава пръст; ако някой напрегнеше слух, по-остър от човешкия, той щеше да долови мрачно жужене, което пулсираше в хилядолетния търпелив пулс на самия варовик. Появиха се още пръсти, по-големи ръце се опряха в решетката и железните пръти се изтръгнаха от омекналата целувка на варовика.

Решетката се предаваше безмълвно от ръце на ръце, докато не стигна до подземната река; жуженето се промени и отново втвърди каменните устни, по които се изкатериха две скаломаги. Последваха ги двамата грамадни тролове със светещи очи, после още каменари, неколцина първородни, още тролове, няколко тромави огрета, които не виждаха нищо в тъмното, и дори няколко дървесни духове, които бяха пропълзели през дългия тунел с вързани на гърба криле.

Мнозина бяха облечени в брони; всичките носеха оръжия. Всеки от първородните носеше по един малък грифонов камък, задигнат от тайните запаси на Магьосническия корпус, а доста носеха магически оръжия, за да използват енергията, която отдаваха грифоновите камъни. Едно от огретата вдъхна дълбоко вонята на Шахтата и промърмори, че е гладен; един от троловете му отговори, че мястото обикновено е пълно с приковани към стените хора: мечтаният бюфет за всеки хомофаг.

Но Шахтата беше празна.

Нагоре по дългия изсечен на стъпала коридор не се виждаше нищо освен отключени окови, които висяха на веригите си, приковани с дебели пирони към стените.

— Може би проблем, тук — каза мрачно едната от скаломагите. — Размърдайте се. — Тя посочи с късия си пръст нагоре. — Работата, там горе.

Но когато минаха през вратата, която водеше към Ямата, донжонът също се оказа празен.

Дървесни духове, първородни, огрета, тролове, каменари и огрило обходиха концентричните кръгове на тунелите и проверяваха всички килии. Единствените обитатели на донжона бяха труповете, оставени в долната част на канавката.

Вратата, водеща към Съдебната палата, не можаха да разбият дори силните огрета. Някой предположи, че е заключена с магия, и известно време всички спореха дали да я разсекат с брадви, да я прогорят със захранван от грифоновите камъни огън, или да я свалят, след като скаломагите разтопят камъка, в който беше вградена. Докато спорът се разгаряше все повече, заплашващ да премине в кръвопролитие, пристигна Киърандел.

Тя бе научила новините от едно дървесно духче и беше преминала през вратата на Шахтата, носена на ръце от огрето Руго, който се оглеждаше нервно, облизвайки кривите си бивни, защото го мъчеше подозрението, че може би онзи странен фей, Подмененият, също беше оцелял в битката на Брега на простолюдието, а хич не му се искаше да си създава проблеми с Киърандел заради това, че го беше оставил жив. Изпита доста голямо облекчение, когато видя, че донжона наистина е абсолютно празен, точно както беше казало дървесното духче.

До Руго крачеше Лич, следвайки го вярно като куче и изпълнявайки послушно изръмжаваните команди от облечения в ризница огрило Чако, който го пазеше. Кръвта все още се стичаше от пробитите му от зъбите на Киърандел устни, а когато погледна от балкона към струпаните край стената на Ямата трупове, те го заболяха още повече. Реши, че трупът на приятеля му Каин сигурно се въргаля там долу като пън в купчина дърва за горене, и си помисли: По-добре той, отколкото аз.

Когато Киърандел, Руго, Чако и Лич се озоваха на балкона, първородните, каменарите, огретата и всички останали заговориха в един глас, като всеки се опитваше да обясни защо вратата трябва да бъде отворена по този или онзи начин; разнесоха се гневно ръмжене, стържене на стомана в стомана, гневни блъскания.

Треската, която замъгляваше ума на Киърандел, беше започнала да я отпуска; в часовете след залавянето на Лич тя дори бе започнала да се съмнява във вината на Каин. Изпита безмерно облекчение, когато видя, че Ямата е празна, и това чувство я разтревожи повече, отколкото треската ѝ, затова фантазменият ѝ глас прозвуча особено остро в главите на останалите.

— Той не е тук. Закъсняхме. Няма нужда да разбиваме вратата — не можем да се сражаваме срещу армията, която се е събрала горе. Изгубихме го.

Всички се умълчаха, размишлявайки върху последиците от загубата на Каин.

И сякаш тази тишина беше послужила като сигнал, защото вратата към Съдебната палата се отвори. На прага застава огромен, злобен на вид огрило с превързани китки, който носеше ризница, с три размера по-малка от необходимото, и тояга на донжонски пазач. Устните му се разтегнаха в подобие на човешка усмивка и той разклати подканящо бивните си.

— Здрасти, шибаняци — рече той. — Каин ли търсите? В Залата на правосъдието има празненство, а? Голямо празненство. Всички са поканени.

— Какво? — мъчително изхриптя Киърандел, която от изненада използва гласа си. — Какво?

— Да вървим — каза той, махвайки с ръка. — Не закъснявайте. Всички елате.

— Каин ме кани на празненство? — попита голото и треперещо, полумъртво, осакатено паякоподобно нещо, наречено Киърандел.

— Особено теб, Киърандел — отвърна сериозно огрилото. — Ти си почетният гост, а?

4.

В Залата на правосъдието се влиза от втория етаж на Съдебната палата. Това е просторен салон, в който Кралят — по-късно Императорът, а допреди два дни Наместникът — на Анхана разрешава делата, които изискват личната му намеса. Архитектурата му датира от дните, когато някои граждански дела са се разрешавали с двубой; кръглата площадка, където стояха тъжителите, и до днес е заобиколена с ограда и посипана с чист пясък. Все още е наричана арена. Едно нещо мога да кажа за арените като цяло: по-добре е да сте горе и да гледате надолу, вместо да сте долу и да гледате нагоре.

Повярвайте ми.

На широк подиум над арената се намира Абаносовият трон, брат на Дъбовия трон в Голямата зала на двореца „Колхари“. След Възнесението на Ма’елкот обаче Патриархът започна да произнася присъдите от по-малък, неукрасен стол — Креслото на Наместника, — разположен на свой собствен подиум, който е по-нисък и се намира вдясно от големия: подходящо място за някой, който е просто слуга на бога.

Но от Абаносовия трон има по-добър изглед.

Освен това е доста по-удобен.

Седя, положил голото острие на Косал върху коленете ми, и оглеждам новото ми царство.

Пейките за сядане са подредени амфитеатрално; редиците им се прекъсват единствено от внушителния варовиков нос, който се издига до самия таван зад Абаносовия трон. В този адски грамаден клин някога е била изсечена фигурата на Проритун, но сега носи чертите на настоящото лице на Анханското правосъдие, което, естествено, е Ма’елкот. Само той може да наднича през рамото на съдията, който седи отдолу.

Грамадният кучи син винаги е обичал да се меси в работите на другите.

Сега всички тези изсечени в камъка пейки са запълнени от моите хора, които седят и гледат мълчаливо. В очакване шоуто да започне. Почти две хиляди, хора, първородни и огрило, от Ямата и от килиите. Има неколцина от Шахтата. От тези две хиляди към петстотин може и да смятат, че са ми длъжници или че дължат нещо на останалите. От тези петстотин има може би към петдесетина, на които мога да разчитам, когато стане напечено. Може би към петдесетина, ако извадя късмет.

И към двайсетина, ако наистина се стигне до бой.

Останалите просто искат да се разкарат оттук. Искат да живеят. Не ги виня.

И нямам нужда от тях.

За боя ми стигат мъжете, които стоят на пясъка.

Сто и петдесет въоръжени монаси, поне една четвърт от тях Посветени. Те са отрупани с мечове, копия, носят къси извити сглобяеми лъкове и кой знае още колко жезли, магически кристали и други подобни глупости. Мамка му, ако ги изпратя срещу Котките, съм готов да заложа три към едно за монасите.

В брой.

Мъжът, с когото Рейт разговаря тихо там долу, в средата — Временният посланик Деймън, — се тресе като надрусан клошар, но Рейт ми казва, че на него може да се разчита. Както и на всички останали. Това е то манастирското обучение: дори параноята, съчетана с мания за убийства, не им пречи. Може дори да им помага.

Трябва да си луд, за да се изправиш срещу Социалната полиция.

Рейт изкачва бавно стъпалата на подиума, като леко се олюлява. Слаб е, трепери от загубата на кръв, но неговите Техники за контрол му помагат да се движи: биологичната обратна връзка поддържа кръвното му налягане и той може с усилие на волята да сръчка ендокринната си система, за да произвежда повече хормони, които му дават сила и потискат болката. Може да върви, да говори, дори да се бие, докато не припадне отново.

Рейт се приближава до мен и ми кимва.

— Ще направят каквото се иска от тях — казва тихо той. — Деймън е добър човек. Знае как да изпълнява заповеди.

Поглеждам го с присвити очи.

— Това ли е твоето определение за добър човек?

Бледите му очи срещат моите.

— А твоето какво е?

Вместо да отговоря, аз поглеждам надолу към петгалоновия супник, който някой е задигнал от интендантството. Той е поставен върху масата от дясната ми страна и е пълен до средата с топла като плюнка вода, в която кисне дясната ми ръка. Свивам я в юмрук и я отпускам. Парчетата от разкъсаната ми кожа плават като медузи, оставяйки след себе си сламеножълти облачета кръв.

— Добре — казвам аз и изваждам ръката си. — Ето ръката ми.

На подиума, от лявата ми страна, седи свит на треперещо кълбо Тоа Сител, все още окован. От време на време се сгърчва или издава тихи хълцащи звуци; понякога по бузите му се стичат сълзи. Рейт прави някакъв сложен жест, сплита и разгъва пръстите си като в онази игра с канап, от който се правят фигурки, и Тоа Сител изпада в безсъзнание и утихва.

Рейт развързва парцала и внимателно го вади от устата му; после бавно, почти благоговейно го изплаква в окървавената вода в супника и го изцежда, преди отново да го затъкне в устата на Патриарха.

Махвам с ръка към супника.

— Ето, отнеси супата долу на твоите момчета. Време е да се захващат за работа.

С безизразно лице той го вдига и го понася към арената.

— Наредете се в колона — казва той. — По чин. Деймън, ти си пръв.

Временният посланик послушно пристъпва напред. Бавно, с ритуална тържественост, той загребва от водата с едната си ръка и я поднася към устните си, после отстъпва встрани, за да пропусне следващия. Да, той ще изпълнява заповедите на Рейт.

Рейт ще изпълнява моите.

Доброволно.

Предано.

Такава е сделката ни: неговото подчинение в замяна на кръвта ми. А той е мъж на честта. И щом мога да вярвам повече на враговете ми, отколкото на приятелите, какво говори това за мен?

Рейт сяда на подиума в краката ми, притискайки длан към раната на хълбока си.

— Готово е — мрачно и обречено шепне той. — Всичко свърши. Сега съм твой.

— Спокойно, хлапе — казвам му аз. — Нали не си ми продал душата си.

Погледът му е суров като тундра.

— Какво е това душа?

5.

Орбек минава през арката в дъното на Залата, следван от шумна тълпа нехора. Сочи коридора с бивните си и ми кимва.

— Спокойно — заявявам гръмко аз. — Оставете ги да влязат.

Нехората нахлуват в залата: вълна от безумие, увенчана със стичащата се от устата им пяна. Повечето от тях вече са погълнати до такава степен от лудостта, че тя играе по нервите им, принуждава ги да се тресат и да куцат, да залитат и да се гърчат спазматично. Това, че още не са се обърнали един срещу друг, е свидетелство за авторитета на Киърандел; тя успява по някакъв начин да ги сплоти, да насочи породената от ХРВП лудост извън групата им: срещу Империята. Срещу хората.

Срещу мен.

И те миришат: разнасят вонята на гнило месо и вкиснала урина, на неумити мишници и гнили зъби. Тя ги изпреварва, мазна вълна, която нахлува в Залата на правосъдието, изпълва я и се стоварва върху главите ни. Можем да се удавим в тая воня като плъхове във варел с дъждовна вода.

Миришат като татко.

Преди две седмици само вонята щеше да е достатъчна, за да ме откаже.

Странно как се променят нещата.

Навеждам се надясно, за да погледна към Крис, който седи в Креслото на Наместника, едно стъпало по-горе и вляво от мястото, където се намира Рейт.

— Време е за шоу.

Той не отговаря. Само лекото повдигане на гърдите му показва, че все още е жив.

— Хей — промърморвам аз. — Хайде, Крис. Купонът започва.

Очите му се отварят бавно и той се усмихва едва-едва.

— Как си?

В гласа му се долавя призрачната хладност на менталното зрение.

— По-добре. Много по-добре, Хари. Тук горе… — лекото махване обхваща целия свят извън донжона — … мога да тегля от Потока, за да потуша треската. Благодаря… ти… че ме измъкна оттам.

— Как е кракът?

— Боли — признава той с тъжно повдигане на раменете, но продължава да се усмихва. — Но само вътре, в костта, където винаги си е боляло. Месото над нея… ами…

Представям си го. Грозна картина.

— Можеш ли да го оправиш?

— Нали виждаш тук… — Ръката му се отпуска върху подгизналия от гной парцал, който служи за превръзка на зейналата гнойна рана на бедрото му — … резултата от лечителските ми умения.

— Вземи се в ръце. Искам те в ясно съзнание. Без теб нищо няма да се получи.

— Честно казано, Хари… — той кашля и разперва ръце в жест на извинение, — не мога да си представя как ще се получи с мен. Дори не си ми казал какво искаш да направя…

— Вече е късно за спорове — казвам му аз, защото към нас се приближава Киърандел, носена като сноп съчки в гигантските ръце на едно огре. Тя е гола, изтощена, гладна, покрита с мръсотия. Косата ѝ, нейният отличителен знак, онази пищна платинена коса, се е превърнала в оплетени проскубани кичури като на анимационна вещица; те са залепнали мазни и влажни по бузите ѝ. В очите ѝ, които приличат на потъмнели монети, смътно проблясва предпазливост. Тя не е предполагала, че ще я чакам тук, а в нейния свят не съществува такова нещо като приятна изненада.

Забелязвам, че погледът ѝ попада върху повода, който се простира от облегалката на Абаносовия трон към затворническата каишка, и виждам как потрепва, примигва и поднася треперещата си кльощава ръка към очите, за да провери дали не може да изтрие образа на Тоа Сител, прикован към стола ми като куче. Цялото ѝ тяло започва да се тресе.

Това е добър признак: разумът все още не я е напуснал. Достатъчно е нормална, за да се паникьоса от окръжаващото я безумие.

По петите на огрето върви Величеството с вързани зад гърба ръце; подтиква го една самка огрило, чийто врат е по-дебел от бедрото ми. По брадичката му е засъхнала кръв. Очите му са опулени и устните му произнасят беззвучно: Каин. А стига, бе!

Приветствам го с бърз поглед и присвивам очи в лека усмивка, предназначена за Киърандел.

— Заповядай, седни, Киър — казвам аз. — Нека хората ти се чувстват като у дома си.

Тя се изцъкля, сякаш съм я ударил с тояга.

— Каин… — прохриптява гласът ѝ сред всеобщия тропот и мърморене. — Не знам… как успя… защо… Не разбирам!

— Не е чак толкова сложно — отвръщам аз. — Трябва да свърша малко работа в Анхана, а това няма как да стане, ако всеки път, когато се окажа с гръб към теб, ти се опитваш да забиеш нож в него. Трябва да постигнем разбирателство.

Мога да чета по устните ѝ.

— Ти знаеш? — ахва тя. — Знаеш, че съм дошла да те убия?

— Дойде в донжона, за да ме убиеш. Тук? Тук си, защото аз те поканих.

— Аз… аз не…

— Виж какво, нещата са прости — казвам аз. — Всички сме тук. Разполагаме с около половин час, за да се споразумеем. Преди някой да напусне тази зала, двамата с теб трябва да сме на една и съща страна. — Аз не мога да усетя Социалната полиция, която приближава града — не и по начина, по който ги усеща Рейт, — но знам, че са тук и с всяка изминала минута се приближават все повече. Половин час може да се окаже доста оптимистично предположение.

— Ти… Искаш от мен да се присъединя към теб?

— Да искам? Друг път. Ние се нуждаем от теб. Нуждаем се от хората ти. Готов съм да падна на колене и да те моля, но сигурно си чула, че напоследък краката не ме държат.

— И смяташ, че ще приема? Нима си толкова наивен? — Гласът ѝ е изгубил дрезгавостта си и на нейно място се е появило странно краткотрайно ехо, сякаш тя говори в главата ми. Киърандел бързо си възвръща самообладанието и оглежда презрително залата. — Това ще ме направи съучастник в престъпленията ти.

— Дай да не започваме за престъпленията ми, а?

— Затова ли ме доведе тук? — пита тя с леден тон. — За да защитя невинността ти?

— Майната ѝ на невинността ми. — Започвам да губя търпение; и без това го нямам в излишък. — Готова ли си да изслушаш срещу какво ще бъдем принудени да се изправим? Да или не? Това е единственото, което искам от теб за момента. Да или не, или млъквай и се бий.

— Не мисля, че можеш да ме уплашиш, Каин. Знам какво си ти. Убиец. Лъжец. Актир.

Чувствам как вратът ми постепенно се налива с кръв.

— И след като сме започнали с епитетите, защо не опиташ предателка за себе си, огризка нещастна?

Нехората, които са пристигнали заедно с нея, отвръщат с предупредително ръмжене.

— Какво имаш предвид?

— Измяна — отвръщам аз. — Твоята измяна.

Ръмженето се засилва, но този неин странен глас успява да го надвика без усилие.

— Точно тази дума ли искаш да използваш, Каин? Когато самият ти си вързал като куче Наместника на Империята?

Свивам рамене.

— Той не е моят крал. От друга страна… — Кимвам към Крис, който седи в Креслото на Наместника; той се ококорва ужасено и произнася само с устни: Хари, недей! — … Делиан тук е твоят.

— Сигурно се шегуваш.

— Да, това съм аз: големият шегаджия. Малко смях ще ни дойде добре. Хайде, разкажи на всички как се опита да убиеш Митондион.

Предупредителното бучене сред нехората се засилва, но то е посрещнато от яростното хладно ръмжене на моите момчета, хора и нехора: Крис е доста популярен тип. Негласът на Киърандел се извисява над надигащия се гняв.

— Той не е никакъв крал. Той е гаден жесток актир — също като теб!

— Да. И какво от това? Той също е и най-младият син на Краля на здрача и ти го знаеш много добре, мамка му. И тогава си го знаела. Била си наясно, че той е последният Митондион, и въпреки това си заповядала да бъде убит.

— Той дори не е първороден — ръмжи тя. — Той е предрешен човек!

— Пак не си го разбрала — отвръщам аз. — Той се е предрешил като човек.

Делиан се сгърчва върху Креслото на Наместника, сякаш нещо гризе червата му отвътре, и скрива лицето си с длани.

— Хари — мърмори той отчаяно и тихо, така че да го чуя само аз. — Хари, как може да постъпваш така с мен?

— Полунощ е, Крис — отвръщам просто аз. — Това е всичко.

Той повдига глава и ме поглежда въпросително.

— Свали си маската — обяснявам аз.

Очите му се разширяват и се изпълват с болка.

— Те никога няма да ме приемат.

— На кого му пука какво ще приемат? Ти знаеш кой си. Дръж се като такъв, мамка му.

Очите му се замъгляват, а аз се обръщам към Киърандел и срещам ненавистния ѝ поглед.

— Знам, че напоследък не си на себе си, Киър. Знам, че си болна и в главата ти е бъркотия. Това е твоят шанс да оправиш нещата. Ако се съгласиш да помогнеш, ще ни дойде добре.

Очите ѝ проблясват като рибешки люспи.

— А аз какво печеля от това?

— Живота си — свивам рамене.

— Само това ли можеш да ми предложиш? — пита тя с яростно презрение.

Рейт ме стрелва потайно с поглед от арената. Давам си вид, че не го забелязвам, и се обръщам към Киърандел.

— Не знам с какво твоят народ наказва опита за кралеубийство, но сега не си сред своя народ. Това е моят съд. Трябва да избереш, Киър. Веднага.

— Хората ми са готови да умрат за мен, Каин. Колко от тези… същества… са готови да умрат за теб?

Това май до голяма степен описва ситуацията.

— Има само един начин да разберем — отвръщам аз с равен глас.

Тя скръства ръце на гърдите си.

— Не блъфирам, Каин.

— Да, и аз така съм чувал за теб. — Остава ми да произнеса само една дума — кратка, хладна, решителна: — Рейт.

Той плясва с ръце, сякаш за да отупа пясъка от тях в нейната посока. Разпръскват се черни капки. Киърандел се опитва да каже нещо, но гласът ѝ се превръща в гърлено бълбукане. Тя ме поглежда за миг в пълно недоумение, след което от гърлото ѝ се разнася хрипкава, раздираща кашлица. Гърдите ѝ се сгърчват и тя повръща кръв по краката на огрето, което я носи на ръце.

— Банзити! — реве огрето така, сякаш му се къса сърцето. — Банзити… какво направихте на Киър? — То пада на колене, притиска Киърандел към гърдите си и я залюлява като малко дете.

Моите хора в залата са скочили на крака. Долу Рейт дава тихи заповеди на монасите; те се разпръскват, намирайки прикритие край стените на арената, и проверяват оръжията си. Той ми подмята през рамо:

— Направил ли си някога нещо, което да не завършва с насилствена смърт?

— Разбира се, много неща — казвам му аз. — Просто в момента не се сещам за нито едно.

Това ще е една адски грозна свада. Може и да съм знаел, че ще се стигне дотук. Може и да съм го искал.

Може наистина да съм такъв, за какъвто ме смятат.

Но в Залата на правосъдието се разгаря нова светлина, по-бледа, по-неподвижна от пламъците на фенерите и отблясъците от пожара: мека, проникваща лунна светлина, която не хвърля сенки. Тя нараства, става по-силна, и когато лъчите ѝ докосват всеки от нас, залата утихва и всички се обръщат към източника на сиянието.

То излиза от Делиан.

Той бавно се надига от Креслото на Наместника, слаб и изтощен. Гласът му прозвучава толкова тихо в пулсиращата тишина, че сърцето ми се свива.

— Не. Никакви битки. Не и между нас. Никакви убийства. Няма да го понеса.

Гласът му звучи така, сякаш е застанал зад рамото ми. Имам усещането, че на всички в Залата им се струва, че стои зад рамото им. Светлината се събира около него в сияен облак и като хладна корона увенчава челото му. След това от нея лумват бели пламъци, които сграбчват умовете ни.

За един безкраен миг светлината ме залива с чувствата на всички останали: болка и страх, кръвожадност и страдание, свирепа бойна радост и много други; тя кара и тях да почувстват онова, което чувствам аз. Изживяваме чуждите животи и потъваме в океан от болка, която Делиан по някакъв начин извлича от нас и събира в една гигантско кълбо от страдание, което притиска към себе си и го прегръща, и не, това не прогонва болката — нищо не е способно да я прогони, — но изведнъж нещата вече не изглеждат толкова зле, защото болката вече е споделена между всички ни и няма значение колко сме сами. Той знае точно, точно, през какво преминаваме, колко сме уплашени и наранени и като че ли ни казва…

Добре, вие сте уплашени и наранени. Няма нищо лошо в това да сте уплашени, няма лошо да ви боли, защото животът ви е едно страховито, болезнено място.

— Руго — изрича тихо Делиан.

Огрето надига глава.

— Не е нужно тя да умира — казва Делиан. — Но може да живее само ако ѝ се попречи да се намеси в наближаващата битка. Трябва да я отнесат в донжона, да я затворят в килия и да я държат там, докато не премине онова, което приближава. Ще го направиш ли?

Руго извръща глава.

— Ако го направя, тя ще живее? Обещаваш?

— Така казах.

Руго извива шия, по облото му лице се стичат сълзи.

— Зигурно… не може да ме намрази повече от зега.

Делиан оглежда изпитателно залата, сякаш се опитва да намери някого, но не може. След секунда-две кимва на себе си.

— Парк — казва той на един намръщен каменар, който стой по-назад, недалеч от Величеството. — Спаси я. Остани с Киърандел в донжона и се погрижи за нея, когато се събуди.

Каменарят остава на мястото си няколко секунди, сякаш очаква някой номер; после свива рамене и отива при Киърандел. Магията на каменарите функционира дори в донжона.

Делиан навежда глава, сякаш неодобрението ми му тежи.

— Толкова ли е ужасно — казва той, — че не искам да започвам управлението си с екзекуцията на приятел?

— Да съм казал нещо?

— Не — отвръща Делиан. — Но мислите ти са много гръмогласни. Сега какво искаш да направя?

Хората ѝ стоят по местата си, гледат и чакат. Помощта им ще ми дойде добре, стига Делиан да я спечели за мен.

— Като за начало — казвам аз — можеш да им обясниш какво, по дяволите, става.

— Да им обясня? — промърморва тихо той. — Възможно ли е да го направя? То е огромно… Как да разбера кое е важно и кое не чак толкова?

— Не е нужно да разбираш — отвръщам аз. — Просто трябва да решиш.

Той сбърчва перестите си вежди.

— Аз… — Лицето му се изкривява от болка, която не е физическа. — Мисля, че разбирам…

— Давай, Крис. Сцената е твоя. Възползвай се.

Страданието струи от него като призрачна светлина. Навежда глава, затваря очи пред собственото си сияние и започва да говори.

6.

Той стоеше в средата на арената. Отблясъците от пожара, които проникваха през прозорците на сводестия таван, оцветиха сиянието му в бледопрасковено. Макар гласът му никога да не е бил силен, сега звучеше още по-тихо заради болестта му и въпреки това всички го чуваха — значението, ако не думите му.

Всички в стаята бяха привлечени в Сливането му.

Паяжината от черни нишки се стичаше към Каин и се сплиташе в бяла огнена топка в гърдите му — бял огън, който Делиан можеше да докосне, бял огън, от който той черпеше сила, за да настрои Сливането си по изцяло нов начин. Сиянието му резонираше с честотата на Обвивките на първородните, събирайки сила и живителен цвят; вливаше се в Обвивките на каменарите и изтичаше от тях, за да премине в огретата и троловете; трептенето на огретата променяше честотата му така, че да докосне огрилото, а те му придаваха отсенки, които бяха способни да достигнат съзнанията на слепите за Потока човеци.

Делиан не произнесе реч, нито започна да ги убеждава, а просто заговори.

— Това е истината — рече той и чрез Сливането всички разбраха, че наистина е така. Делиан се придържаше към онова, което знаеше, че е вярно, и остави историята сама да се разказва. — Някои от вас смятат, че са тук, защото са били осъдени за това, че са мислили за себе си; грешите. Някои от вас смятат, че са тук, защото са неправилно обвинени в измяна; вие също грешите. Някои от вас смятат, че са жертва на политически терор, на злоупотреба с властта или просто заради лош късмет. Някои от вас смятат, че сте дошли, за да отмъстите на враговете си или да защитите приятелите си.

— Всички вие грешите.

— Онова, което доведе всички ни тук, не е каинизмът или човешките предразсъдъци; не е алчността, желанието за власт или по случайност.

— Онова, което ни събра, е войната.

— Това е война, която водим всеки ден във всяка страна; това е война, която е започнала с раждането на самия живот. Това е война, която най-добрите от нас водят в сърцата си: война срещу „да се носим по течението“, против „ние или те“. Война против „стадото“, против „каузата“. Против тежестта на самата цивилизация.

— Тази война не може да бъде спечелена.

— Не бива да бъде спечелена.

— Но трябва да се води.

— Ето каква е истината: беше ни предложен дар.

— Това, че сме се събрали тук тази нощ, е дар от Т’налдион — което на човешки език се нарича Родина или Светът. Това е най-великият дар на Родината: че веднъж във всяка епоха тя изважда на светло тази тайна, безмълвна война. Този дар е възможността да се изправим като неин щит; да видим ясно врага ни; да нанесем удар в открит двубой, лице в лице.

— Тя поднесла този дар на моя прадядо Панчасел преди повече от хиляда години. Приемайки го, той се нарекъл Злополучния, защото знаел, че е обречен.

— Първото сражение в тази война било, когато Панчасел Митондион затворил дилин, които ни свързват с Тихата земя. Двеста години той воювал тайно; когато Родината извадила наяве войната, Панчасел Злополучния и Домът Митондион се въоръжили и повели обединените сили на Първородните срещу Бунта на подивелите.

— Преди почти деветстотин години, на един хвърлей място оттук, Панчасел Злополучния загинал в битка.

— В деня, когато бил убит дядо ми, Родината предала този дар на баща ми, Т’фарел Гарвановия перчем. Баща ми отказал и се нарекъл Краля на здрача; искал ясните дни на Първия народ да помръкнат бавно, вместо да настъпи внезапната нощ на тотално изтребление.

— Той извел народа ни от дневната война, отстъпвайки широките полета на Родината на врага, и се изтеглил дълбоко в горите, за да контролира продължителното ни бавно потъване в историята. То се случило по-бързо и от най-мрачните му видения; ние, малцината, които се намираме днес, тук, може би сме последните първородни, които ще се изправят срещу врага ни.

— Минали повече от четиристотин години, преди Родината отново да предложи своя дар. Този път избрала расата на нашите врагове, които започнали да я обичат също толкова силно, колкото и Първородните; този път дарът ѝ бил предложен на човека, наречен Джерет от Тирнал.

— Джерет Богоубиеца се сражавал срещу врага във всичките му сенчести форми: като Рудукириш и Дал’канит, като Проритун и Калайе, и всички останали имена, с които хората наричат споделените мечти, подхранващи общите им копнежи. Също като дядо ми, Джерет паднал в битка — но тя била спечелена; след нея бил сключен Договорът от Пиричант, който запрял човешките богове зад стените на времето и защитил Родината от неразумните им капризи.

— Сега са минали петстотин години от времето на Богоубиеца и Родината отново предлага своя дар.

— Нашият враг вече нанесе своя удар. Без предупреждение, като отровител, от чиято отрова никаква броня не може да ни опази. Ударът му порази дома Митондион, от който оцелях само аз. Всеки от нас, в тази зала, носи раните от ръката му. Оръжието му е лудостта, същата лудост, която някои от нас — тук, тази нощ — чувстват във вените си. Но срещу този невидим меч ние вече имаме таен щит. Т’Пас?

Т’Пас слезе на арената; Делиан махна с ръка на Рейт, който сложи супника в ръцете ѝ. Повдигайки рамене, тя кимна към съдържанието на купата.

— Просто отпийте малко. Дори само една глътка. — Т’Пас подаде супника на един от каинистите, който седеше на стъпалата. Въпреки че вече носеше в себе си противовируса, както всички бивши затворници в Ямата, тя потопи ръката си вътре, гребна малко вода и я поднесе към устните си; както всички поданици на Манастирите, тя също изпитваше дълбоко уважение към ритуалите.

Каинистът, който държеше купата, погледна намръщено жълтеникавата течност.

— Какво е това?

Т’Пас погледна към Делиан, който намръщено кимна с глава.

— Вода — отвърна тя. — Вода с малко кръв в нея.

Погледна отново към Делиан; изражението му не се промени, нито кимването му. Тя сви рамене.

— Кръвта на Каин.

В залата се надигна мърморене.

— Избирайте — рече Делиан.

Каинистът продължаваше да се мръщи, но гребна с ръка от водата и отпи, след което подаде купата на съседа си, за да направи същото, преди да предаде купата на седящата до него жена.

— Приемайки дара на Родината, вие се заклевате да се биете в нашата война — каза Делиан. — Знам, че много от вас не са въоръжени, а още повече са без брони. Мнозина — може би повечето — не се смятат за воини.

— Но както е казал Каин: има битки и битки.

— Което означава: не е задължително всеки от вас да грабне меча и да започне да сече. Това е задача за воините. Някои могат да превързват рани и да се грижат за ранените. Това е задачата за лечителите. Други могат да готвят храна и да носят вода. Трети могат да си тръгнат още тази нощ и повече да не погледнат назад.

— Нека всеки от нас да воюва по своя си начин, според собствените си способности. Готвач, който се преструва на воин, поставя в опасност другарите си; воин, който се преструва на готвач, съсипва храната, от която се нуждаем, за да съберем сили да воюваме.

— Само едно нещо ще ви помоля аз: аз, не Родината. Онези, които тази вечер си тръгнат, да не се предават на врага ни. Знайте, че щитът на Родината ви пази и може да защити всички, които обичате. Но той няма да се вдигне сам. Не може да се разрасне без помощта ви. Може да ви защити наистина само ако се предава от сърце на сърце и от плът на плът. За да вдигнете над някого щита, е достатъчна само една целувка. Изборът ви може да спаси повече хора, отколкото сте си представяли. Това е най-важният избор, който сте правили в живота си.

— Не всички тук имат това право.

Лекото махване с ръка може би сочеше Патриарха, който беше завързан за Абаносовия трон, или монасите, които стояха на пясъка на арената.

— Но ние имаме. Можем да изберем да се изправим срещу Слепия бог. Можем да изберем да защитим Родината. Можем…

Той млъкна и за миг наведе глава; когато отново я вдигна, на устните му играеше слаба меланхолична усмивка, пълна с покой и мъдрост.

— Всъщност трябваше да кажа: вие можете да изберете. Защото аз вече направих своя избор. Направих избора на Панчасел. Избора на Богоубиеца.

— Избора на Каин.

— Аз съм Делиан Митондион. Заставам тук. Тук и ще загина.

— Аз съм Делиан Митондион и се заклевам в това с името ми.

Той замълча и сиянието му помръкна, а заедно с него и Сливането; миг по-късно главата му клюмна.

7.

Всички се редят на опашка: каинистите, Змиите, нехората. След минутка на някой умник му хрумва по-добра идея и той отнася супника до арката на портата; така всеки, който излиза, може да си гребва от водата. Скоро към останалите изходи започват да се подават шлемове, пълни с няколко шепички вода от супника, и залата започва да се изпразва по-бързо. Повечето народ се спуска в Ямата, откъдето ще се върнат по пътя, от който са дошли: по канала от Шахтата и навън, за да се разпръснат им цялата Империя и отвъд границите ѝ. Каменарите — в Бялата пустиня и северната част на Божите зъби, огрило — в Бодекен, дървесните духове — в джунглите на долен Кор.

Първородните — в дълбоките гори и онова, което е останало от Митондион.

И това е, значи. Тук, в мрачния тътен на тишината, аз виждам победата на Шана. Тя, аз и Делиан — и Рейт, не мога да пренебрегна тоя негодник — ще победим ХРВП.

Вярно, че болестта доста е напреднала, но се разпространява бавно и на случаен принцип. Противовирусът действа бързо и целенасочено: с няколкостотинте души, които си тръгнаха оттук, той ще се разпространява при всяко тяхно кихване, пикаене в реката или споделяне на чаша вино.

Точка за добрите момчета.

Което, общо взето, е единственият ентусиазъм, който успявам да изцедя от себе си; малко не отговаря на очакванията. Причината сигурно се крие в това, че ХРВП е само началото — леко мушване, за да проверят реакцията ни, а то без малко да ни вкара в гроба. Какво обичаше да казва Тан’елкот: „Можеш да спечелиш всички битки и въпреки това да изгубиш войната.“

Но от друга страна, историята на Крис беше доста добра; понякога хубавата легенда също е победа. Спартак. Рицарите на кръглата маса. Битката при Аламо. Това си е един вид победа.

Мамка му, дано да е така. Защото няма да имаме други.

Две феи, които се занимаваха с лечението на садо-мазо момичетата от „Залагащия пришълец“, поработиха малко върху краката ми, изстъргаха некрозиралата тъкан и гнойта, след което вляха малко от Потока, за да засилят мускулите.

Малко преди да приключат, Величеството се появява на арената. Някой му е разрязал въжетата, след като онази самка огрило замина с огрето и джуджето да се грижи за Киърандел. Той разтърква разранените си китки; потънал е в мръсотия, но изглежда доста весел: усмивката му напуква засъхналата на бузата му кръв и той я забърсва с опакото на ръката си.

— Мамка му, Каин — казва ми той, докато навлиза в арената. — Да ѝ го начукам на козата, ако не си майстор в измъкванията и винаги не се оказваш отгоре. — Величеството прекосява пясъка и се изкачва на подиума; застава до Тоа Сител и му се хили. — Здрасти, откачалко — казва той и се засилва за ритник.

— Недей.

Величеството ме поглежда и разбира, че няма смисъл да спори. Свива рамене.

— Май сега ти си шефът.

— Да.

Феите му хвърлят стръвни погледи, докато си събират нещата и си тръгват. Той не им обръща никакво внимание.

— И сега какво, приятел? Какъв е следващият ни ход?

— Моят следващ ход — отвръщам тежко аз — е да изпратя онези монаси долу да се бият с войниците, които са пратени срещу мен. Войници от моя свят.

— Твоя свят? — ахва Величеството. — Мамка му — значи е истина. Вярно е. Винаги е било истина. Ти си актир.

— Да.

— Мамка му — повтаря той, но после разперва ръце и ми се усмихва. — Хей, актир или не, винаги си знаел кои са ти приятелите, нали?

— Твоят следващ ход… — Аз кимвам към дъното на залата. Към вратата — … е да последваш онези момчета. Да се ометеш от града.

— А? — Дълбоко в очите му проблясва предпазливост. — Не те разбирам.

— Не си популярен сред нехората, Величество. Мога да се обзаложа, че единствената причина да си още жив, е, че повечето от тях не са съвсем сигурни кой си ти.

— Хей, хайде стига, Каин. Не си ли ти шефът? Нима казваш, че не можеш да ме защитиш?

— Не — отвръщам аз. — Казвам, че няма да го направя.

Усмивката му се напуква като засъхналата кръв на бузата му.

— Хей… хей, Каин, стига, де…

— Ти си причината Киърандел да е заключена в килия. Изби половината ѝ хора. Единственото семейство, което е имала. Ти и Тоа Сител. Шибаната ви Пещерна война.

— Но, хей, аз нямам нищо против нея — избъбря той, облизвайки устните си. — Мамка му, Каин. Цялата Пещерна война беше идея на Тоа Сител. Просто политика, това е. Бизнес. Нищо лично…

— Не и за нея. — Кимвам отново към вратата. — По-добре тръгвай, докато все още си спомням колко много те харесвах.

Той се навежда заговорнически към мен. Виждам как потта се стича по кожата му.

— Хайде, де, Каин. Това съм аз. Даже в донжона нали ти помогнах? А? Нали? — Той посяга към ръката ми, сякаш докосването му ще ми припомни нашето приятелство.

Пръстите ми докосват дръжката на Косал. Острието му зажужава до облегалката на трона. Ръката на Величеството замръзва и той предпазливо слиза едно стъпало надолу.

— Да — отвръщам аз. — Помогна ми. Точно затова ти давам възможност да си тръгнеш оттук.

— Но, хей, какво да правя сега? — изрича умолително той. Ако не го познавах толкова добре, почти щях да го съжаля. Величеството е като плевел; където и да попадне, процъфтява. — Къде да отида? Какво да правя?

— Не ме интересува — отвръщам аз, — стига да си далеч оттук. Тръгвай.

Той слиза с още едно стъпало.

— Каин…

Насочвам Косал срещу него. Острието ръмжи.

— Пет секунди, Величество.

Той се обръща, слиза от подиума и на бегом прекосява пясъка. Проправя си път сред тълпата от хора и нечовеци и излиза от Залата на правосъдието, без да поглежда назад. Изпращам го с поглед, припомняйки си добрите стари времена, когато бяхме заедно, но сега те не означават много за мен. А някога го смятах за най-добрия ми приятел.

Но не мога да си спомня защо.

Долу, на пясъка, Рейт дава инструкции — моите инструкции — на монасите, разпределя ги на отряди, които да пресрещат и изтощават с непрекъснати нападения Социалната полиция: моят начин да им кажа здрасти. Скоро монасите потеглят, а т’Пас отива да координира действията с нехората, Змиите и каинистите, които искат да останат тук и да се бият; Орбек хваща каиша на Тоа Сител и го извлича от залата, за да запази патриаршеския му задник от неприятности, след което в Залата на правосъдието оставаме само Рейт, Делиан и аз.

Застанал долу, на арената, Рейт гледа след Орбек и Тоа Сител с хладните си зимни очи. Адски е напрегнат; трепери от усилието да остане неподвижно на мястото си.

— Какво ще правиш с Патриарха?

— Все още нищо, което трябва да знаеш — отвръщам аз. — Крис?

Той стои в средата на арената, изгубен в някакви безкрайни пространства.

— Крис! — повтарям аз. И после по-остро: — Делиан.

Погледът му бавно се фокусира и ме открива.

— Да, Каин?

— Дай да го направим.

— Тук?

Кимвам към гигантската фигура на Ма’елкот, изсечена във варовиковия клин, който се извисява над нас.

— Да се сещаш за по-добро място?

Делиан се замисля за няколко секунди; лицето му е нечовешки спокойно, неразгадаемо. Очите му се затварят и отварят — твърде бавно и умишлено, за да бъде определено като примигване — и той казва:

— Не. Като че ли не.

— Какво искаш да направя?

— Ще ти обяснявам междувременно — казва той, изкачвайки стъпалата на подиума, за да застане до мен. — Влез в ментално зрение.

Хармонизирам дишането си; след секунда-две мрежата от черни нишки оплита Залата на правосъдието, сякаш тя се превърнала в гнездо на паяци с размерите на коне.

— Виждам я — казвам на Делиан. Дори когато говоря, успявам да задържа образа ѝ.

— Знам.

— Сега е по-лесно. По-лесно от времето, когато се упражнявах да го правя. В училище.

Той ми се усмихва с тъжно разбиране.

— В Първия народ ни учат, че пътеката на силата се измерва чрез самопознанието. За да използва магия, всеки трябва да опознае първо себе си, света и тяхното единство.

Намирам се в центъра на черната оплетена мрежа. Тя пулсира в основата на гръбнака ми; силата и чувствата се връщат в гърба и краката ми.

Делиан се обръща към Рейт.

— Коленичи тук с лице към него — казва той, сочейки мястото, което се намира на една ръка разстояние пред коленете ми.

Рейт ме поглежда.

— Прави каквото ти казва — нареждам му аз и той го прави.

Сега Делиан е обгърнат от по-различно сияние; синкаво, като огньовете на свети Елм. От аурата му се отделя един крайник — псевдопод, ръка — и сграбчва нещо бяло в стомаха ми. По безплътната синя ръка пробягва мълния и я превръща в заслепяваща високоволтова дъга. Ако я гледах с очите си, сигурно щях да ослепея.

Делиан протяга ръка към Рейт и той ахва, когато многоцветният ореол го обгръща.

— Това е форма на Сливането — казва Делиан. — Наподобява малко Фантазията, но ще я създадем заедно. Не се страхувай от онова, което може би ще видиш; може да не изглеждаме като себе си, но така или иначе ще се познаем. Това е… метафорично ниво на съзнанието, нещо като сън.

— И няма да можем да лъжем — промърморвам аз.

Делиан кимва.

— Това е състояние на съзнанието, в което измамата е невъзможна. Но не е трудно да се скрие истината — просто отказвате да я споделите. Същото трябва да направите и ако някоя от тези Сили се опита да се слее с вас или да проникне в тялото ви. Не могат да го направят без вашето съгласие — но те могат да бъдат много убедителни.

— Да.

— Какви Сили? — пита Рейт, погълнат от образите, които докосването на Делиан е създало в съзнанието му. — Все още не ми е казал какво правим.

Оголвам зъби.

— Ще си поговорим малко с Ма’елкот.

8.

Появи се топло меко сияние, нито близо, нито далеч, в неопределена посока: близо, далеч, отпред, отзад, над или под…

Във вечната пустота няма посоки.

Търпеливо непреодолима, като гравитацията, светлината я теглеше напред или нагоре. Без всякакво желание да се противопоставя тя се носеше след нея.

Скоро разбра, че светлината е слънце, но същевременно не е. Тя беше звезда, която гореше в пустотата и вдъхваше светлина, живот и смисъл в безграничното небитие на смъртта ѝ — но тя бе също и мъж с елфически черти на лицето и грива от платинена коса, която се ветрееше в огнените струи на слънчевия вятър. Мъжът слънце държеше лък от сливащи се водородни ядра и носеше стрели от светлина.

Докато се приближаваше към него, непоколебимостта ѝ нарастваше все повече, сякаш черпеше сила от светлината на мъжа; тя използва новопридобитата непоколебимост, за да забави полета си, приближавайки се все по-внимателно към него. Някак си усещаше, че навлиза във вражеска територия.

Тя каза на слънцето: Познавам те. Ти си Крис Хансен.

Слънцето отговори: Аз съм Делиан.

Някъде далеч над нея — сякаш във вечната пустош внезапно се бяха появили посоки — кръжеше птица, която се носеше самотна и горда на блестящите си криле. Сокол, може би орел…

Може би феникс…

Той се опитваше да стигне до слънцето, привлечен неустоимо от светлината и топлината, само за да пропадне отново назад, възпиран от раната в крилото си. Писъкът му отекна в сърцето ѝ, защото тя бе причината за появата на тази рана. Чувстваше я със собственото си същество — ръката пламна, сякаш я бе държала в пещта — и въпреки това тя знаеше, че ранено е неговото тяло.

Тя промълви на себе си: Ти си Гибелта на Каин.

Птицата отговори: Аз съм Рейт.

И тогава в полетата, които се простираха безкрайно под това слънце, тя откри и други: великански вълк с изтръгнати пети пръсти на лапите, който куцукаше от болка, но въпреки това оставаше все така свиреп и смъртоносен; жена от базалтова лава, излязла наскоро от земята, с остри, непритъпени от хилядолетната ерозия ръбове. Откри дървета и цветя, котки и мишки, змии, жаби и риби…

Откри и един човек. Той седеше на една скала, подпрял лакти на коленете си, и я гледаше.

Тя познаваше всяка частица в тялото му.

Лъскавата черна коса, прошарена по слепоочията над черната четина на брадата му; пръстите ѝ я познаваха на пипане. Тъмните му блестящи очи, наклоненият белег през два пъти чупения му нос — беше ги чувствала под устните си. Тези здрави смъртоносни ръце, които бяха обхващали гърдите ѝ и бяха галили пламналите ѝ бедра.

Той носеше свободна черна кожена туника, протъркана и напукана; под мишниците му се виждаха бели петна от стара пот. Черният мек панталон беше покрит с грубо зашити разрези и разпаряния. Грубият кафяв конец изпъкваше като стари петна от засъхнала кръв върху кожата.

Сърцето ѝ запя и тя се понесе към него.

Дясната му ръка се плъзна бавно и предпазливо в туниката му и когато се появи отново, в нея имаше дълъг и остър боен нож.

— Не се приближавай повече — каза той.

Тя спря, озадачена, и почувства остра болка някъде там, където в тленното ѝ тяло би трябвало да се намират ребрата. Хари…

— Хари е мъртъв. — Той насочи ножа към окото ѝ. — Както и ти. Така че хайде да прескочим глупостите за това колко се радваме да се видим.

Хари, не разбирам — защо не ми позволяваш да те докосна?

Той посочи с ножа реещата се над тях хищна птица.

— Защото имам доста добра представа какво ще се случи, ако го направиш.

Но аз просто искам да го споделя с теб. Да се слея с теб.

— Не.

Можем да станем едно. Да споделяме. Да се обичаме…

— Не и по този начин.

Аз искам само да сме заедно…

— Трудна работа.

Държиш се с мен като с враг.

Черните му очи проблеснаха сурово като късчета обсидиан.

— Да.

Хари… Каин… Менталният ѝ глас подрезгавя и стана по-плътен; тя се опита да го прочисти с кашляне, но от гърдите ѝ изригна боботещият глас на Ма’елкот: Каин, обичам те. Ние те обичаме.

— Протегни ръката си.

Тя се поколеба.

— Хайде, де — каза той. — Вече преминахме етапа на срамежливостта, нали? Ръката ти.

Добре.

Тя протегна ръка, която приличаше на нейната, но беше голяма като на Ма’елкот и имаше маслено-пергаментовата кожа и скованите от артрит кокалчета на Колбърг. Той поклати глава и посочи към лявата — нейната ранена, пламтяща, твърде човешка ръка.

— Тази.

Тя се отдръпна назад.

— Не ми ли вярваш? — Вълчата му усмивка ѝ подсказа, че всъщност отговорът ѝ не го интересува.

Тя с изумление установи, че не му вярва — и в началото не можеше да обясни защо.

Не му вярваше; не можеше да му вярва. Беше мамена, наранявана, унищожена от него. Беше я лъгал десетки пъти и лъжите му бяха съсипали живота ѝ; той беше източникът на цялото ѝ непоносимо страдание пред тези дълги седем години. Беше я заплашвал и се беше подиграл със законната им кастова връзка. Беше я ударил, счупвайки носа ѝ, беше я изритал в топките…

В топките? — помисли си тя. — Хей, я почакай.

Преди останалите двама от троицата, която представляваше, да успеят да я спрат, тя протегна ръката си. Ножът му проблесна по-бързо от поглед и се заби между костите, пронизвайки дланта ѝ: омагьосано привидение на стомана, от която капеше черна кръв.

Леденостуденото стоманено острие се превърна в горещо желязо и той го завъртя, остъргвайки костта; след това използва острието, за да извие ръката им рязко настрани, нарушавайки равновесието им. Те ахнаха от изненада, която беше все още твърде прясна, за да премине в болка, и зяпнаха смаяно към кръвта от черно масло, която потече по острието и закапа от върха му.

Навсякъде, където черното масло докосваше земята, тревата под краката им се сгърчваше, почерняваше и започваше да пуши.

Какво ПРАВИШ?

— Държа те здраво — отвърна вълчата усмивка.

В тъмната далечина над главите им слънцето запъна стрела от светлина в лъка си и я пусна да лети.

Стрелата метеор прониза раненото крило на феникса и се заби в ръката ѝ на мястото, където я беше пронизал ножът на Каин. Прониза я, премина през бога, който стоеше зад гърба ѝ, и бога, който стоеше зад него, свързвайки тримата с феникса чрез сияеща нишка от синкавобяло излъчване на Черенков.

Силата запулсира нагоре по нишката към феникса и птицата изпищя сърцераздирателно. От раненото му крило като дъжд над целия свят се разпръсна черна кръв.

— Това е метафора, разбираш ли — рече Каин. — Предполагам, че ако се концентрираш, ще почувстваш какво се случва в действителност.

Тя почувства…

От извора под хребета на Седлото на Хрил струйката черно масло се сля с отпадъчните води на лагера. В голямата гора на север игличките на смърчовете и трепетликите повехнаха и се сгърчиха, кехлибарът, който сълзеше от цепнатините в кората на дърветата, стана черен като оникс. В Бодекенската пустош маслото избликна на мехури от дълбините на блатата и се разля на гниещи ивици из живата зеленина.

Ужасът ѝ обхвана останалите, които споделяха съзнанието ѝ. Спри го — трябва да го спреш!

— Не — отвърна Каин. — Не мога.

Хари… Каин, моля те! Спри го веднага!

— Не.

Тя почувства как животът бавно се изцежда от нея и безжизнеността обхваща пръстите ѝ като проказа. Каин… ти ме убиваш…

Вълчата му усмивка стана по-широка, изгубвайки всяка следа от хумор.

— Ти си вече мъртва. Ние убиваме реката.

Не можеш! Не можеш да го направиш!

— Нима? — Смехът му напомняше дрезгав лай. — С кого си мислиш, че говориш?

Всеки — всичко — ще умре! Всичките… всяко живо същество…

— Точно така. И тогава каква полза от шибаната ти връзка с нея? Няма да ти остане нищо. Мамка му, ще имаш по-малко от онова, с което започна. Помисли си само, Ма’елкот: колко Любими деца ще оцелеят след това? Какво ще се случи със скъпоценното ти богуване, когато всичките ти богомолци са мъртви?

И едва тогава Палас Рил разбра. От въображаемите ѝ очи потекоха въображаеми сълзи. Очите ѝ промълвиха Благодаря ти, но само нейните очи.

Вълчата му усмивка леко поомекна.

— Казах ти да ми вярваш.

Устните ѝ се раздвижиха в нечии чужди думи. Блъфираш.

— Точно така.

Ще умреш заедно с реката; отровата ще те унищожи, също както сьомгата или ястреба.

Усмивката на Каин омекна още повече.

— Играла ли си някога на предизвикателства?

В гърдите ѝ пламна ярост, но тя не беше нейната. Гласът от устата ѝ произнесе: Това не е игра. Не и когато на карта е заложен животът на всичко в басейна на Великия Чамбайген!

Усмивката му направо пареше.

— Нямаше да дойда на партито, ако не ми се танцуваше.

След това като че ли настъпи продължително мълчание; чуваше се единствено далечното слабо хлипане на малко момиче. Фейт все още е в ръцете ни.

— Така ли? — Гласът му беше спокоен и топъл, но ледът в очите му скова усмивката му като маска. — И какво ще ѝ направиш, което да е по-ужасно от това, което ѝ причиняваш в момента?

Ти си по-ужасен и от най-безмилостния човек. По-лош си от всеки престъпник. Ти си чудовище…

Присъствието на Каин се втвърди зад ледената му маска: фигурата му стана тъмна и блестяща, като диорит в движение, абсолютна, необорима.

— Трябваше да помислиш върху това, преди да решиш да измъчваш дъщеря ми.

Прекрати това! Трябва да го спреш!

— Накарай ме — отвърна той и изчезна.

Заедно с него изчезнаха и фениксът, и слънцето, и поляната, светът и всички звезди.

Тя не пропадна във вечната пустош. Каналът с отрова, който се изливаше в реката, бе достатъчен, за да поддържа връзката с реалността в съзнанието ѝ. Самата тя бе вселена: едновременно огромна и миниатюрна, изпълнена единствено с болка и зловеща смърт.

И надежда.

9.

Социалният полицай до вратата на операционната зала беше стоял неподвижен толкова дълго, че когато най-после се раздвижи, Ейвъри Шанкс се сепна; парещото усещане в гърба ѝ се разпростря болезнено до пръстите на ръцете и краката ѝ. Тя сви изтръпналите си пръсти в слаби безсилни юмруци и се изгърби, опитвайки се да скрие бясното туптене на сърцето си. И всичко това заради едно незначително движение: полицаят само беше пристъпил встрани и беше отворил вратата.

В стаята влезе Тан’елкот, следван от други двама полицаи.

Нещо — някаква неуловима промяна в лицето му, в поведението му, нещо сурово и хладно — накара сърцето ѝ да се свие. Усети в устата си метален вкус.

— Тан’елкот — промълви тя с надеждата, че може и да греши. — Готово ли е? Свърши ли най-после?

Той се надвеси над нея като гранитна скала.

— Събери вещите си. Тръгваме си след един час.

— Тръгваме? — тъпо повтори тя, опитвайки се да разгъне схванатите си стави, за да се изправи. — Тан’елкот…?

— Ма’елкот — проправи я безизразно той.

Ейвъри потрепери.

— Не разбирам…

Той вече ѝ беше обърнал гръб. Стоеше до масата, към която бе привързана Фейт, и разкопчаваше ремъците ѝ. Двамата социални полицаи свалиха пликчетата на системата и катетъра от стойките им край масата и ги закачиха на един стар уред, който стоеше наблизо. Той приличаше на левикресло, но вместо магнитни суспенсори имаше колела: две големи колела със спици отзад, и две по-малки отпред. Тан’елкот повдигна Фейт от масата и започна да я привързва към стола.

Ето каква бе неуловимата промяна: Ейвъри вече я забелязваше. Той като че ли не усещаше присъствието на Социалната полиция, нито пък те неговото, но всички работеха заедно в механична координация на движенията, без думи или жестове.

— Какво правиш? Тан’елкот… Ма’елкот… тя е твърде слаба! Ако я преместиш, ще умре!

Той се озова до нея с една крачка, сграбчи ризата ѝ в ръката си и я изправи на крака, нито грубо, нито внимателно — по-скоро с някакво безлично равнодушие, сякаш тя бе някакво чуждо същество и той не знаеше кое може да ѝ донесе удоволствие или да ѝ причини болка.

— Няма да я оставиш да умре — каза той. — Ще ѝ осигуриш нужните грижи.

— Аз… аз… — Очите ѝ се напълниха със сълзи и гласът ѝ секна.

Твърде дълго бе седяла в тясната стая под погледите на сребърните маски на социалната полиция; сърцето ѝ бе овъглено от продължителните кошмарни часове, в които беше наблюдавала безкрайните кошмари на Фейт.

Копнееше за шишенцето с теравил, което все още се намираше в чантата ѝ; химическата утеха бе единственото, за което можеше да мечтае. Но Ейвъри Шанкс и без това се ненавиждаше достатъчно. Ако си дареше покой, докато Фейт лежеше тук, завързана за стоманената маса, потопена в сумрачните трескави сънища, породени от вливащите се в ръката ѝ наркотици, тя нямаше да се примири със себе си.

Никога.

Вече беше решила, че когато копнежът по успокоителните станеше нетърпим, щеше да ги погълне всичките наведнъж. А ако намереше начин да се скрие от нечовешките сребърни погледи на Социалната полиция, тя щеше да го сподели с Фейт.

Защото никога нямаше да я остави сама тук.

— Да. Всичко, което е необходимо — рече най-накрая тихо тя.

Зад гърба ѝ сопитата обвиваха гърдите на Фейт с блестяща метална сбруя.

— Но… но къде отиваме?

— У дома — отвърна той и отново ѝ обърна гръб, за да нагласи по-добре сбруята.

— У дома? — повтори ужасена тя. — В Отвъдие? Какво се е случило с теб? Защо се държиш така? Не можеш да я местиш като някаква мебел — тя няма да преживее и един ден!

— Един ден — отвърна разсеяно Ма’елкот — ще е достатъчен.

Двайсет и три

Войната между тъмния ангел и бога на пепелта и прахта се приближаваше към своето решаващо сражение.

И нямаше никакво съмнение какъв ще бъде изходът му.

Войниците на бога на пепелта и прахта притежаваха оръжия със съкрушителна мощ. Те бяха най-опитните и дисциплинирани бойци, които беше виждал този свят. Командирите им бяха много способни, духът — несъкрушим.

Съюзниците на тъмния ангел бяха гладни и болни, ранени, неорганизирани и не си вярваха един на друг.

И все пак има битки и битки; някои оръжия са по-полезни от другите и не всяка битка трябва да бъде спечелена.

1.

Първата засада в общи линии можеше да се счита за типичен пример за всички сблъсъци между монасите от Анханското посолство и Социалната полиция. Нападението се осъществи, когато последните лодки на ротата Бауер от 82-ро подразделение за борба с безредиците прочистиха Моста на глупците.

Лодките напредваха бавно, но неотклонно, проправяйки си път през мъртвите и горящи дървета, задръстващи реката; те бяха свързани по три и на носа на всяка водеща лодка седеше по един човек с огромен пожарогасител в ръцете, готов да залее с пяна всяко петно горящо масло, което се окажеше на пътя им. Останалите клечаха в готовност с оръжия в ръце.

Монасите, които лежаха в засада, нямаха време да измислят план, но липсата на координация компенсираха с огнева мощ. Хората в първите лодки нямаха никакъв шанс.

Когато първата триада от свързани лодки се приближи тихо към Моста на рицарите покрай високите стени на Стария град, от доковете изригна блещукаща вълна от синьо-бяла енергия. Разпери се като ветрило за около секунда, но за това време успя да пререже гладко шиите и раменете на неколцина от дузината стрелци в първата лодка и да разсече точно наполовина, малко под пъпа, магьосника, който водеше лодката. Трупът му се плъзна назад и цопна в реката, а енергията, която беше насочил през жезъла си, избухна в нащърбена кълбовидна мълния; подсилената с метал броня се оказа добър проводник и още няколко стрелци се изпържиха в доспехите си.

Другите три триади веднага се насочиха към доковете, но двете останали лодки от първата триада се носеха безпомощно по реката, докато войниците трескаво издърпваха сгъваемите гребла от страничните джобове. Преди да успеят да ги спуснат във водата, от арката на Моста на рицарите към повърхността на реката се устреми правата като лазер линия на йонизираща радиация.

Там, където лъчът докосна водата, вълните мигновено се сгъстяваха до стъклена маса, напомняща лед, но топла на допир. Лодките заседнаха в нея и бяха засипани от всички страни със сачми с размерите на орех. Те залепваха за всичко, което успееха да улучат, и миг по-късно избухваха в огнени пламъци, достатъчно горещи, че да разтопят пластмасовите компоненти на пушките, да подпалят противокуршумните комбинезони и да прогорят живата плът под тях.

Но същевременно синият лъч издаде местоположението на противника и войниците получиха първата си мишена.

Техният отговор беше групов залп от няколко десетки автомата „Хеклер-Колт“ MPAR-12. Оръжията бяха излезли от въоръжение преди век и половина, нямаха компютърен прицел и във всеки от двойните им магазини се побираха само по шестнайсет залпови касетки, но тъй като всяка касетка съдържаше по осем 5,5-милиметрови безгилзови патрона, които се изстрелваха последователно през приблизително една десета от секундата, един залп се оказа достатъчен.

Застаналият на Моста на рицарите монах, от чийто жезъл изригваше силата, която бе втвърдила реката, се подаваше над ниския парапет от слабините до главата. Видимата част от тялото му се превърна във фонтан от кървава мъгла и парченца кости, а краката му се разлетяха в различни посоки. Жезълът му избухна и откъсна парче от парапета с размерите на каруца; водата веднага се разтопи и потече отново в руслото си.

Преди водещата лодка на втората триада да достигне до брега, тя сякаш бе уловена от гигантска невидима ръка и подхвърлена във въздуха. Адептът и повечето от стрелците успяха да скочат от нея, но няколко клети войници оплетоха въоръжението си в найлоновата мрежа на страничните джобове на лодката или глупаво избраха да се вкопчат в нея и бяха подхвърлени на стотици ярдове нагоре в нощното небе.

Когато лодките, все още свързани, полетяха към земята, свързващото ги въже се закачи на една от стражевите кули на стената на Стария град; те се залюляха надолу и се удариха в стената като клепало на гигантска каменна камбана, размазвайки хората вътре. Други войници намериха смъртта си, падайки на улиците; някои се приземиха върху покриви на къщи или в клоните на горящи дървета.

Телекинезата, която бе подхвърлила лодките, бе невидима за човешкото око, но за влезлия в ментално зрение адепт тя представляваше яростен пламък — също както струята от Потока, вливаща се в изсечената от диамант ръка, която монахът, скрит зад ъгъла на един склад, беше използвал, за да я създаде. Тримата оцелели артански адепти веднага засякоха местонахождението му и части от секундата по-късно на това място се засякоха три разширяващи се сфери, съставени от няколко хиляди стреловидни куршума с размерите на игла за шиене. Те представляваха бойната част на трите противопехотни гранати RG2253A, които се взривиха едновременно на височина точно три метра и половина.

В останките от монаха не можеше да се разпознае човешко същество.

Останалите две триади достигнаха до доковете и седемнайсетте стрелци се разпръснаха сред горящите дървета — последните остатъци от неестествената джунгла, оцеляла в епицентъра на пожара. Онези, които бяха паднали в реката, бяха оставени да доплуват до брега както могат; те представляваха съблазнителни мишени за нападателите и сега всеки път, когато проблясваше магия, човекът, който я бе използвал, можеше да бъде засечен и убит.

Ротата Бауер бавно и методично обезопаси доковете. Не бързаха за никъде; за разлика от своите противници, те знаеха, че са само първият отряд от подсиления 82-ри стрелкови батальон, който беше влязъл в Анхана. Тяхната задача бе да привлекат към себе си огъня на засадите и да оценят силите на съпротивата, и се бяха справили добре.

Оцелелите монаси отстъпваха един по един, изтегляйки се по криволичещите улички към Съдебната палата, като убиваха стрелци при всеки удобен случай. Те също бяха свършили добре работата си.

2.

Първите сблъсъци между гражданите на Анхана и настъпващите колони на 82-ри подсилен стрелкови батальон на Социалната полиция бяха изключително кръвопролитни. Толкова много гласове крещяха по улиците, че дори командите на чист западен диалект и ругатните на нередовните части оставаха нечути, и ротите на 82-ри бяха принудени да преминат към невербални методи за разчистване на пътя си.

На Земята се разбира веднага за пуснатите над главите автоматични откоси, но анханските жители, които не бяха свикнали с химически задвижваните метателни оръжия, не можеха да разтълкуват силния, но очевидно безвреден шум и проблясъците, излизащи от тези странни уреди с вид на счупени арбалети. Сваляйки прицела си с няколко градуса по-надолу, Социалната полиция се зае да ги образова.

Но всеки урок достигаше само до онези, които се намираха достатъчно близо, за да видят бликащата кръв от разпилените крайници и разкъсани тела и да доловят вонята от изпразнени черва; затова уроците периодично се повтаряха с напредването на Социалната полиция. По улиците и канавките се стичаха реки от кръв и масло, без да смесват червено и черно, очертавайки фрактални геометрични вихри.

Онзи, който предложи да използват противопехотни гранати, беше един от нередовните части. Това се оказа по-ефективно: взривната вълна така напомняше за огнените топки на магьосниците, че караше отнасящите се с подозрение към магията граждани да търсят укритие; самият взрив беше толкова силен и толкова заслепяващ, че събуждаше инстинктивната паническа реакция на животинската природа на хората — бягай и се скрий.

След това 82-ри батальон започна да се придвижва по-бързо.

Ротите се събраха, водени от един или повече нередовни войници, всеки от които носеше разнообразни търсещи устройства: кристални топки и търсещи пръчки, рунически жезли и сребърни ками, махала от кристал, мед, злато и желязо.

Някои от тези предмети бяха толкова чувствителни, че можеха да проследят пътя на Косал до планината; други можеха да определят местонахождението на всяка ръка, която се бе докосвала до дръжката му. Бяха ги настройвали и пренастройвали по няколко пъти, за да изключат влиянието на повредената баржа, която известно време беше служила като дом на острието, на камъните по дъното на реката, върху които мечът бе лежал, на обезглавеното тяло на мъжа, който някога го беше носил, а сега лежеше в гробището за бедняци югозападно от Катедралата на Възнесението.

И сега всички тези предмети сочеха към Съдебната палата.

3.

Единствено ротата Морган, която напредваше откъм югозапад през богаташкия квартал на Южния бряг, срещна съпротива от страна на Анханската армия. Когато стигнаха подножието на Моста на кралете, облеченият в броня офицер им нареди да спрат; заповедта му бе изпълнена от трите редици застанали рамо до рамо копиеносци, подкрепяни от отряд стрелци, които бяха заели позиции на моста.

Невидими пръсти пробиха десетки, стотици дупки в ризниците и шлемовете, издавайки звук като на изсипвани в тиган камъчета. Кървави парчета плът изригнаха от телата на анханците, докато танцуваха под насечения ритъм на стрелбата от автоматично оръжие. Оцелелите предпочетоха да позволят на ротата Морган да премине, без да се съпротивляват повече.

Но щом навлязоха в Стария град, придвижването напред стана много по-опасно, защото попаднаха под магическия огън на малък контингент от монаси, които постигнаха доста по-голям успех в опитите си да се прикрият от ответния огън. Бавно и безжалостно ротата Морган отблъсна нападателите си.

Тя първа успя да стигне до Съдебната палата. Стрелците методично започнаха да разпръсват тълпите, докато нередовните войници гръмогласно обявиха, че Мостът на кралете вече е отворен, което доведе до плътна вълна бежанци на югоизток. Набързо събраната колона от анхански пехотинци беше разпръсната от две гранати и няколко добре премерени залпа, които разкъсаха знамето и офицерите им. Видът на панически бягащите им другари накара останалите имперски отряди да спрат; командирите им решиха да отложат сблъсъка с нашествениците, докато ситуацията не се изясни.

Скоро оцелелите от ротата Бауер потушиха пламъците на Моста на кралете с пяната от пожарогасителите и преминаха през него. Никой не се опита да ги спре.

Социалната полиция превзе Десета улица, а останалата част от 82-ри батальон щеше да пристигне до няколко минути.

Монасите, чийто път за отстъпление към Съдебната палата беше отрязан, потънаха в озарената от пламъците нощ, спускайки се в шахтите край всяка обществена тоалетна. На дъното им бяха посрещнати от чакащите ги долу нехора, които бързо ги поведоха през пещерите.

4.

Въпреки предупрежденията от прикрепените към подразделението му нередовни войници командирът на 82-ри батальон нареди стандартна атака.

Първоначално всичко вървеше според очакванията. Ръчният гранатомет изстреля лепкава бомба през Десета улица; зарядът прилепна към двукрилата бронзова врата на Съдебната палата и три секунди по-късно се взриви със силен гръм, разпръсвайки вратата във фонтан от изкорубени парчета с размера на юмрук.

Същевременно успя да подпали и черното масло, което беше омазало сградата, и Съдебната палата пламна. В пламъците полетяха противопехотни гранати, които се взривиха над покрива.

През зейналата врата влетяха няколко кутии с нервнопаралитичен газ, за да довършат неприятелите, които шрапнелите бяха пропуснали. Задвижвани по химически начин абордажни куки полетяха към покрива от улицата, издигащата се зад нея стена на Стария град и откъм близкия щаб на анханските офицери. Електрическите лебедки не работеха в условията на Отвъдие, но бойците от Социалната полиция бяха в отлична физическа форма, а зъбците на ръкавиците им зацепваха добре върху плетените въжета, което им позволяваше да се катерят с лекота, без опасност от хлъзгане. Редувайки ръцете си, те започнаха да се изкачват по стената на Съдебната палата със средната скорост на пешеходец, докато долу петдесетина стрелци нахлуха в атриума.

От това можеше да се получи добра изненадваща атака, но Социалната полиция беше част от силите на Слепия бог и Рейт от Анхана усещаше всяка тяхна стъпка.

Те нямаха никакъв шанс.

Първият намек, че тази операция може да не премине гладко, беше абсолютно празният атриум. Стрелците не намериха нито тела, нито кръв — единствено каменният под бе покрит с бронзови късове, сплескани куршуми и парчета скала. Бялата пара, която служеше като зрителен маркер за нервнопаралитичния агент, бавно се полюшваше във въздуха; нито се беше разпръснала навътре в сградата, нито бе издухана навън през вратата.

Вторият намек се оказа малко по-сериозен.

Когато стрелците, които се бяха изкачили на покрива, се събраха в група и тръгнаха към стълбата, която водеше към вътрешността, най-чувствителните от тях доловиха вибрации — нещо като нискочестотно жужене, — които като че ли идваха изпод краката им. Преди да успеят да привлекат вниманието на останалите, камъкът под краката им омекна и хлътна навътре като претоварен батут, струпвайки всички войници в объркана купчина от тела на дъното си. След това камъкът се разкъса и безцеремонно ги изсипа на пода в малка стая. Покривът продължи да се топи и да се излива в стаята като кал в канавка.

Докато калта продължаваше да се изсипва върху и около войниците, интензитетът на жуженето се увеличи и четирите каменарски скаломаги отново започнаха да превръщат калта в камък. Никой от стрелците не успя да се изправи, преди камъкът да се втвърди над главите им; времето едва им стигна да изкрещят.

Стрелците в атриума установиха, че всички врати са заключени и запечатани от някаква невидима сила, която им пречеше дори да натиснат дръжките. По-нататък откриха една взривена врата, която беше запечатана от същата сила. Същата сребриста мрежа, която ги предпазваше от много форми на магията, успешно успяваше да направи същата тази магия невидима; войниците не можеха да видят Щитовете, които им преграждаха пътя.

Повечето първородни могат да създават светлина; това е доста елементарно обръщане на Потока. С усъвършенстването на уменията си те започваха да предават на светлината различни цветове, от индигово до всички отсенки на червеното; една лека добавка към това умение им позволяваше да създадат електромагнитна радиация с доста ниска честота — като тази на микровълните.

Потоците от последователни микровълни нагряха няколкото пръстени гърнета, които бяха задигнати от интендантството на Съдебната палата. Те бяха напълнени с осветително масло. След като се нагря, то започна да изпуска значително количество ароматни, леснозапалими изпарения в оградения от Щитове атриум. Стрелците, които носеха специални дихателни маски за защита от нервнопаралитичния агент, не забелязаха нищо, докато групата първородни, които създаваха микровълните, не насочиха вниманието си към малката купчина дърва в средата на атриума. Дървесината пламна, възпламенявайки леснозапалимите изпарения, и превърна атриума в самоделна, груба, но много ефективна вакуумна бомба.

Взривната вълна изхвърли на улицата малките парчета от телата.

Както всеки добър командир, и този беше поставил наблюдатели около сградата, които да му докладват резултатите от пробната атака, затова сега реши, че е време да се възползва от помощта на местните. Той нареди на нередовните си войници да започнат преговори под парламентьорско знаме с офицерите от обкръжилата го Анханска армия.

Нуждаеше се от войници, които имаха по-голям опит с магията; войници, които разполагаха със свои собствени магьосници.

5.

Вместо молитвен дом: металносива палатка от термоизолиращо фолио, разпъната над грациозно извити пръти от графитеночерни фибровлакна на фона на горящата Финансова палата.

Вместо паство: командирите на имперската армия на Анхана, събрани под флага на примирие с артанските офицери.

Вместо свещеник: артански адепт със свалена броня, увит в златисто наметало, одежда на епископ от Църквата на Любимите деца на Ма’елкот.

В молитвения дом паството падна на колене, защото техният бог беше сред тях.

Той се извисяваше по-висок от луната в сапфиреното небе и звездите танцуваха около раменете Му. Лицето му бе като слънце, което заслепяваше всеки дързък поглед. Гласът му звънеше в кръвта им; пулсираше с ударите на сърцата им; това бе гласът на самия живот.

ЖИВЕЙТЕ ЗАРАДИ ДРУГИТЕ, им каза гласът му. ВСЕКИ ОТ ВАС ПРИНАДЛЕЖИ НА ВСИЧКИ. ОБИЧАЙТЕ СЕ И ЧАКАЙТЕ ЗАВРЪЩАНЕТО МИ.

И гласът му мълвеше на всеки от тях и на всички вкупом: ТИ СИ ЛЮБИМОТО МИ ДЕТЕ; ДОВОЛЕН СЪМ ОТ ТЕБ.

И в молитвения дом анханските командири се прегърнаха с артанските офицери, които бяха нахлули в града им и бяха изклали бойците им и гражданите, които тези бойци се бяха заклели да защитават. И приеха без капка срам артанските прегръдки; та не бяха ли всички те Деца на един и същ Баща?

Не бяха ли братя?

6.

Огнени езици танцуват в прозореца — маслото по стените на Съдебната палата продължава весело да си гори — но единият от двамата феи, които седят на чиновническите столове, поддържа толкова плътен Щит, че в стаята е не по-горещо от летен следобед.

Прозорецът е малък, не по-голям от стенен екран. Малката мрачна чиновническа стая е сива и задушна и аз мога да си представя мрачните дребни сиви мъже и жени, които са я обитавали през вековете, привели гърбове над масите за преписване и сърцата им бият в такт с равномерното „скръц-скръц-скръц“ на перата по пергамента.

Дали хора като тях се раждат без души?

Боже, дано да е така.

Иначе ще е още по-зле.

Въпреки горещината сме събрали столовете около прозореца. Доста дълго време просто седим и се взираме в пламъците.

Интересът ни е породен от онова, което прави седналият в другия стол фей.

Името му се превежда грубо като огнен поглед; в пламъците се виждат златисточервените фигури на сгради, войници и различни оръжия, от лъкове до автоматични пистолети; понякога дори зървам Съдебната палата отвън. Адски по-ефективно е за разузнаване, отколкото изпращането на хора да оглеждат; последният, който си подаде главата през капандурата, получи куршум в окото.

Говорете, каквото щете, за Социалната полиция, но дори не се опитвайте да ме убедите, че тия тъпанари не могат да стрелят.

Все още не ми изглеждат твърде организирани; огънят ми показва доста войници от Анханския гарнизон, които са обградили от всички страни позициите на сопитата, но като че ли нямат намерение да започват да се избиват. Два взвода са вече на стената и изглежда, са изпратили гранатомети на Втората кула и на Моста на рицарите.

Делиан е вперил невиждащ поглед в тавана. Той трябва да остане в ментално зрение, за да продължи малката ни игра на предизвикателства; поддържа непрекъсната връзка с реката. Лежи на писалището, което е изтикано до стената, положил Косал върху скута си. Същите фейове, които бяха почистили краката ми, се опитаха да поработят и върху неговите, но щом ръцете им докоснаха възпаленото място, от него бликна същата черна гадост, като от ръката на Рейт, и им разказа играта; сега се намират на долния етаж и се лекуват един друг.

— Рейт?

— Получи се — отвръща той. — Социалната полиция сключи съюз с армията.

— И?

— Да — чувам тихия му отговор. — Той идва.

Кимвам.

— Всички тук знаят за кого става въпрос, нали?

Мрачните им погледи ми подсказват, че за изминалите седем години репутацията на Ма’елкот изобщо не е пострадала.

Облягам се назад и сплитам пръсти върху корема ми; една доволна въздишка допълва портрета на моята увереност. Изглеждам ги един по един: Рейт, Орбек, т’Пас, Дини Змията, и те отвръщат на погледа ми очаквателно, очевидно успокоени от увереността ми. Тя е измамна, но те не го знаят: показвам им точно онова, от което имат нужда, и те го поглъщат.

— И така — изричам бавно аз, — ето ни тук: в природна крепост, по-съвършена от която и да е в историята на военните действия.

В отговор виждам търпеливо безизразни лица на хора, които чакат кулминацията.

Убеден съм, че няма да ги разочаровам.

— Само си помислете — продължавам аз. — Фасадата на Съдебната палата е външната стена на замъка. Вътрешните стаи и кабинети са нашата огнева зона — те трябва да преминат през тях, за да стигнат до нас. При наличието на първородните, скаломагите и няколко часа за подготовка? Горките кучи синове няма да разберат какво ги е връхлетяло. Донжонът е централната ни кула: единственият достъп до позицията ни е по тясна стълба, изсечена в скалата. А ние имаме изходи из целия град: във всяка обществена тоалетна в Анхана и в немалко от частните. През канала на Шахтата можем да стигнем до пещерите, да се измъкнем през някоя тоалетна — или две, или пет — и да нанесем удар на врага навсякъде в града без никакво предупреждение. В тази ваша Пещерна война армията на Киърандел прекара дни под земята. Ако те се опитат да ни последват в пещерите, можем така да им го начукаме, че до края на живота си ще вървят разкрачени.

— Ако съберем първородните, скаломагите и човешките адепти, ние разполагаме с най-голямата концентрация на магическа сила от тази страна на Божиите зъби. Разполагаме с опитните бойци от Ямата и над сто въоръжени до зъби монаси. Плюс всичките оръжия и брони от арсенала на донжона, храната от интендантството, водата от Ямата…

— Имаме всичко, което ни е нужно, за да удържим срещу тези шибаняци за много дълго време — и да им пускаме кръвчицата всеки път, когато тръгнат срещу нас. Можем да издържим на продължителна, кървава, скъпа обсада и сигурно, ако накрая нещата загрубеят, ще успеем да се измъкнем през пещерите. Дори да бях планирал тази война десет години, пак нямаше да го измисля по-добре.

Т’Пас кимва.

— Пасивната отбрана е губеща тактика. За да сработи планът, трябва да ги нападнем още сега, преди да заемат позиции.

— Не — отвръщам аз. — Хайде да не го правим.

— Не?

— Не. Няма да се бием с тях.

Тя ме поглежда така, сякаш съм се побъркал.

— Защо не!

— Те не са нашият враг. Само работят за него.

— И какво от това? Те са неговите войници.

— Да. Но той има още. Много повече. Можем да избием милион от тях, но той изобщо няма да пострада. Няма дори да го засърби, мамка му.

— Тогава какво правим тук? — пита тя. — Защо не бягаме?

Прибягвам към добрия стар Сун Дзъ:

— Същността на победата се крие в неочакваното. Най-великото майсторство е да победиш без бой.

Но очевидно т’Пас не може да преглътне неясните китайски брътвежи.

— Какво точно имаш предвид? — пита саркастично тя. — Да се предадеш?

— Ами, един вид да. Ще се предадем.

Сега вече всички започват да ме гледат така, сякаш съм се побъркал.

Кимвам им.

— Да, точно така.

7.

До разсъмване оставаше малко повече от час, когато бушуващите около сградата на Съдебната палата пламъци утихнаха дотолкова, че 82-ри батальон можеше да започне последната си атака заедно с анханския Магьоснически корпус. Командирът му се обърна към командващия югозападния гарнизон на града — най-висшия от присъстващите имперски офицери — и му оказа честта той да даде заповедта за нападение.

Още преди човекът да успее да си отвори устата, от всички прозорци на Съдебната палата изригна бяла светлина и мощен глас, който накара улиците да затреперят под краката им, им заповяда да се отдръпнат в името на Възнесения Ма’елкот.

Миг по-късно през дупката, където доскоро се намираше вратата на Съдебната палата, премина Патриарх Тоа Сител.

— Ликувайте! — обяви той. — Аз съм спасен, а предателите са спасени! Нов ден изгря над Анхана. Ликувайте!

В суматохата на спонтанно избухналите празненства, които последваха, Социалната полиция малко трудно се ориентира какво точно се беше случило. Историята, която най-накрая успяха да сглобят, бе следната: Патриархът е бил отвлечен от разбунтуван монах, някой си Рейт от Анхана. Този монах го държал за заложник, за да отблъсне Божиите очи, докато другарите му пристигнат от посолството. След това всички се спуснали в донжона и освободили заложниците.

Но животът на Патриарха бил заплашен от една съществена грешка в сметките им. Дори потисканите от властите бивши жители на Града на пришълците таяха достатъчно патриотизъм в сърцата си, за да осъдят подобен акт; те наизлезли от скривалищата си в пещерите под града, избили затворниците, пленили монасите и заловили двамата им водачи, Рейт и Каин.

Тази история не успя напълно да убеди командира. Първо, труповете бяха много малко. В Ямата бяха затворени над хиляда човешки същества; той подозираше, че голяма част от тях са успели да избягнат клането и сигурно се бяха измъкнали през пещерите, макар нехората искрено да се опитваха да го убедят, че това не е възможно.

Второто беше свързано с меча.

Бяха видели Косал в ръцете на този мъж, Рейт — неколцина от Божиите очи го потвърдиха, — но сега него го нямаше никъде. Претърсването на Съдебната палата не даде резултат, дори след като прикрепените към 82-ри батальон нередовни войници се консултираха със смущаващата си колекция от кристални топки и търсещи пръчки, рунически жезли и сребърни ками, махала от кристал, мед, злато и желязо. Накрая всички се съгласиха, че у когото и да е бил мечът, той сигурно го е отнесъл в пещерите, които се простираха под Съдебната палата и града, и чиито стени, както е известно, объркват и отблъскват магията. Но поне издирването му вече не беше толкова спешно; ако някой наистина го бе отнесъл долу, той нямаше да може да го използва, а ако мечът някога отново се появеше на повърхността, уредите на нередовните войници веднага щяха да го засекат.

Командирът беше принуден да се задоволи с това, тъй като се налагаше да спази и някои изисквания от протокола. Като емисари на божествения Ма’елкот, от 82-ро подразделение за борба с безредиците се очакваше да се присъединят към Анханската армия, за да бъдат благословени от Патриарха в храма на Проритун веднага, щом Патриархът получи възможност да се преоблече и лечителите да се погрижат за раните, получени при неговото изпитание.

И въпреки това една мисъл тревожеше командира. Един доста проницателен мислител сред неговите нередовни войници му обърна внимание, че някой адепт с достатъчно добри умения би могъл да изнесе меча на повърхността и да използва силата му не само за да прикрие себе си и него, но и за да прикрие самия факт на прикриването. Такъв адепт би могъл да се скрие буквално пред погледите им: можеха да го открият единствено с невъоръжено око, защитено от сребърна мрежа в шлемовете на Социалната полиция.

Например, посочи нередовният войник с необичайна точност, адептът можеше да е застанал заедно с меча зад самия Абаносов трон в Залата на правосъдието и никой нямаше да го забележи.

8.

С изострената чувствителност на сменил перушината си сокол Ейвъри Шанкс усети, че вниманието на пазачите ѝ се насочва някъде встрани.

Все още можеше да види отражението на лицето си в сребърните им маски, издължено и осветено наполовина от сиянието на кладите, но почувства как очите зад маските следват погледа на Артуро Колбърг, който бе притиснал лицето си към прозореца и го замъгляваше с пулсиращата сивкава мъгла на дъха си.

В продължение на незнайно колко часа тя бе седяла в търпеливо мълчание, прогонвайки мислите от главата си. Часовникът ѝ не работеше, а облачната нощ зад бронираното стъкло на лимузината не даваше и най-слабия намек за течението на времето. Единственият ѝ ориентир беше нередовното прошумоляване на урината по тръбичката на катетъра на Фейт. Под слабата отразена светлина от пожарите тя можеше да види, че торбичката за облекчаване на момичето е почти наполовина пълна.

Сама беше окачила чистата и празна полиетиленова торбичка на кукичката до нелепо грамадното колело на инвалидната количка няколко минути преди тя и Фейт, Социалната полиция, онова същество Колбърг и цялата лимузина да бъдат погълнати от преобръщащия съзнанието безмълвен гръм на неексплозията, която беше сменила чесмод дока на Студията с миришещата на газови фенери гара. Шумоизолацията на лимузината се оказа недостатъчна, за да заглуши ужасното тракане на огромния механизиран кран, който я повдигна във въздуха и я остави върху някаква плоска платформа; разчитайки на ограничените си познания, натрупани от гледането на исторически драми в мрежата, Ейвъри можеше само да предполага, че това е влак.

На всеки няколко минути, в продължение сякаш на часове, влакът се люшваше напред и с пухтене и тракане изминаваше по няколко метра, след което спираше отново, вероятно за да натоварят останалите платформи.

В пътническия вагон на лимузината бяха изкъртили едната седалка, за да може инвалидната количка на Фейт да бъде привързана към завинтените в пода големи болтове. Ейвъри коленичи до нея, попивайки трескавата пот от челото на момичето; от време на време поднасяше към устата ѝ бялата пластмасова бутилка с вода — производство на „Петрокал“, филиал на „Синтек“, — за да накваси устните ѝ.

Най-накрая влакът напусна с тракане осветения от газовите фенери купол от бронирано стъкло, премина през гора от тъмни сгради, под изумителните стени на средновековен замък, който разцъфна под лунната светлина при едно случайно разкъсване на облачната покривка, и след като се спусна по един наистина дълъг наклон, спря тук, в тази ливада, от която се разкриваше изглед към някакъв кратер с пет огромни клади, разположени равномерно по ръба му.

Долу, в кратера, върху една платформа, поддържана от тънко скеле, с вдигнати към звездното небе ръце, стоеше Ма’елкот. Той вече беше безспорно Ма’елкот: старият Ма’елкот, онзи Ма’елкот от „Заради любовта на Палас Рил“. Първата му работа, след като напусна Станцията, беше да призове силата на Възнесеното му Аз, както се изрази той: синините му избледняха и изчезнаха, зашитите рани на веждата и в ъгълчетата на устата му се свиха в себе си и се изгубиха. Къдрава брада с цвят на полиран бронз покри бузите и брадичката му, мътнокафявите му очи придобиха изумителен изумруденозелен цвят. Сега, долу в кратера, въздухът около него светеше със своя собствена светлина: сфера, наполовина по-малка от кратера, излъчваше призрачна енергия, която сияеше като лунното отражение в ручея.

Бавно и спокойно, без изобщо да се опитва да прикрие действията си, което би привлякло вниманието на някое подозрително, прикрито зад сребърна мрежа око, Ейвъри отвори дамската си чанта и извади от нея шишенцето теравил. Тя го отвори и изсипа три таблетки в шепата си.

Но дори това леко движение се оказа достатъчно.

— Какво е това? — разнесе се приглушен глас, който без електронния дигитализатор в маската прозвуча наистина странно, почти човешки.

Предишната Ейвъри Шанкс сигурно щеше да се свие смутено; предишната Ейвъри Шанкс сигурно щеше да измисли някаква лъжа. Сегашната Ейвъри Шанкс беше твърде слаба. Тя веднага протегна ръката си с шишенцето към най-близко стоящия полицай, защото не знаеше кой от тях я беше заговорил, а и не беше сигурна, че това има някакво значение.

— Теравил — отвърна тя вцепенено. — Успокоителните ми. Трябва да поспя.

— Много добре.

Усещайки търпеливите погледи зад маските, тя лапна хапчетата и им показа празната си ръка. После ги стисна между зъбите си, потръпвайки леко от горчивината им. Сдъвка ги добре и скри под езика си слепената от слюнка кашичка, придавайки си вид, че преглъща.

Взе малкото пластмасово шише с вода и се престори, че отпива от него, за да прокара хапчетата, като вместо това върна през сламката полуразтворените успокоителни във водата. След това отпи наистина от нея, за да изплакне устата си; незначителното количество от хапчетата, което бе погълнала, нямаше да се отрази по никакъв начин на нейния привикнал организъм.

Но в съчетание с приспивателните, които системата вливаше в ръката на Фейт, няколко глътки вода щяха да са повече от достатъчни, за да я убият.

По някое време в тази безкрайна нощ Ейвъри беше осъзнала, че не е нужно да се самоубива. Щом Фейт умреше, Социалната полиция щеше да се погрижи за тази незначителна подробност. Бавно и нежно тя отново намокри устата на Фейт с вода от шишето.

Навън Ма’елкот махна с ръка и сияещата сфера в кратера се разду, протягайки навън един безформен крайник. Когато той докосна машината, която се намираше на платформата зад лимузината, фаровете ѝ светнаха и вибрацията на турбините ѝ зажужа в костите на Ейвъри. Сияещият крайник на Ма’елкот се плъзна по влака, докосвайки машина след машина, и един по един масивните щурмови катери на Социалната полиция оживяха и се издигната във вече безоблачното небе, високо над планината; издигайки се над тъмния хоризонт, те се превърнаха в блещукащи звезди и посрещнаха първите алени лъчи на изгряващото слънце.

9.

— Той идва.

Гласът на Рейт е безизразен и хладен, като къс син лед, който се преструва на небе. Сезонът се промени за една нощ и сега навън е студено като задник на гробокопач.

За секунда-две не мога да схвана какво има предвид; мисля си: „Какво е това, някаква извратена секс шегичка?“, защото съм останал с впечатлението, че говори за Тоа Сител, който е застанал на подиума в храма на Проритун, облечен с чистичка патриаршеска роба с голяма островърха шапка; от двете му страни стоят двама офицери от Магьосническия корпус и командирът на Социалната полиция. Той изнася реч пред армията, описва спасяването си от Врага Божи — това съм аз — и злите заговорници от Манастирите — това са Рейт, Деймън и останалите монаси — благодарение на невероятния героизъм на събралите се долу нехора.

Опушеният камък на Фонтана на Проритун, на който е облегнат гърбът ми, излъчва някаква остатъчна топлина от нощните пожари — също като тухлите, които през зимата загрявахме в камините в абатското училище, а после пъхахме в леглата си, за да ни държат топло, — а камъкът под изтръпналия ми задник е по-топъл от въздуха. Най-близкото до облаци, което получаваме днес, са кълбата пушек, които продължават да се издигат над града.

Безжалостната зора ни разкрива една Анхана, която представлява пустош от опушени камъни, овъглени гигантски чучела от стъбла на дървета, царевични стъбла, пепел и всякакви други гадости. Когато войниците ни подкарваха натам от Съдебната палата — е, подкарваха тях, а мен ме носеха, — под краката на хората се разнасяха пропуквания като от натрошени кости. Дори от мястото, където се намирам, мога да видя шест или седем трупа, свити на кълбо, типично при изгаряне: те се сгърчват в зародишна поза, когато жилите се съкращават при изпичане. От другата страна на улицата, зад стената Сен-Даналин, която огражда двореца „Колхари“, Храмът на Катеризи — някогашна перла на анханската архитектура, с грациозни кули, увенчани със златни покриви, и високи куполи, поддържани от масивни контрафорси — сега представлява купчина от опушени камънаци, която почти е блокирала Пътя на боговете.

Трудно ми е да го гледам; очите ми продължават да търсят онзи град, по чиито улици минах за пръв път преди двайсет и няколко години. Не мога да си представя какво чувства Рейт, който е живял тук през целия си живот.

Но дори и да изпитва нещо, по онова негово лице на пустинен пророк не може да се прочете нищо. Докато Тоа Сител изнася речта си, той седи безстрастно до рамото ми, загледан в небето, с подвити под тялото крака в поза сейза.

Тоа Сител изнася впечатляващо представление; постът му на Патриарх сигурно е подобрил ораторските му умения. Той дори успява да вкара малко сълзи, говори задавено за тормоза, на който са били подложени елфите, джуджетата и останалите, за гнета, който им е бил наложен от Империята и колко искрен и дълбок ще да са били патриотизмът им и любовта към Анхана, щом са загърбили напълно естествената си омраза и са рискували живота си, за да спасят Патриарха, дрън-дрън, ала-бала.

Тук долу, в Двореца на боговете, аз не мога да спра да треперя и ледените окови прогарят китките ми. Застаналите около мен монаси се държат стоически, дори като че ли се чувстват удобно, свити върху каменните плочи на площада — сигурно владеят техниките за контрол по-добре от мен. Анханските войници, които ни охраняват, потропват с крака, опитвайки се да раздвижат кръвта си. Лъчите на изгряващото слънце са толкова ярки, че отблясъците им върху мечовете и доспехите режат очите ми — но днес то носи само светлина и никаква топлина.

Рейт поглежда на изток; бледите му очи търсят нещо, което се намира близо до изгряващото слънце.

— Толкова бързо… — мърмори той. — По-бързо от вятъра… по-бързо от сокола… по-бързо от шума на движението му. Приближава се с невъобразима бързина.

Едва сега разбирам за кого говори.

— Можеш ли да го почувстваш?

Той раздрънква оковите си и от ръцете му се ръсят няколко капки от черното масло, което продължава да се процежда през кожата на лявата му ръка; ръкавът му над лакътя вече е съвсем черен и аз виждам как петното се разпространява по рамото му.

— Не те ли боли? — питам го, потръпвайки.

— Да — отвръща безизразно той. — Боли.

Бързо. По-бързо от сокол, каза той. От задънената част в съзнанието ми, където пазя безполезни знания, изниква един факт. Соколът скитник пикира със скорост от над триста километра в час.

Ох, мамка му.

Ако Тан’елкот е намерил начин да накара двигателите да работят във физическите закони на Отвъдие, ни чака голяма гадост. Дори не ми се мисли какво още може да накара да проработи.

— Колко време ни остава?

Рейт клати разсеяно глава.

— Не мога да кажа. Движат се със скорост, която обърква преценката ми. Далеч са — на дни оттук — и въпреки това се движат толкова бързо, че просто не мога да повярвам как още не са пристигнали.

Секунда по-късно си спомням, че би трябвало аз да съм човекът, който внушава увереност.

— Ще се справим — казвам му тихо. — Все някак ще се справим.

— Или ще умрем.

— Да. Най-вероятно и двете.

Тоа Сител продължава да говори:

— И тъй като всички, събрали се тук, които ние наричаме нехора, постигнаха онова, което дори великите воини, изпратени ни от Ма’елкот от другия свят — той махва с ръка към командира на сопитата, — не успяха да направят: да спасят не само мен, но чрез мен и самата Имперска църква, аз обявявам тук, в Деня на Възнесението, че думата нехора ще бъде изтрита от анханските езици. Няма да има повече елфи, а само първородни; няма да има джуджета, а само каменари; никакви зли духове или гоблини, а дървесни духове и огрило. От сега нататък тези герои на Империята ще бъдат известни като Народите, както те сами се наричат. Чуй ме, Анхана! Днес те стават наши братя, а ние — техни: всички заедно жители на Анхана, равни през закона и пред очите на самия Бог.

Тази част беше моя идея; малък жест към Делиан, семе за бъдещето. Ако изобщо някой от нас има бъдеще.

Но…

— Днес ли е Денят на Възнесението? — промърморвам аз на Рейт с крайчеца на устата си.

Той бавно поклаща глава.

— Не знам. Изгубил съм представа за времето повече и от заключените в Шахтата. Но ако не е…

Той обръща глава към мен и ледените очи на мургавото му лице ме оглеждат от главата до петите.

— Ако днес не е Денят на Възнесението — казва той, — то тогава трябва да стане.

Да.

На днешния ден преди седем години…

Точно преди седем години аз спях на дъното на шахтата в старите гладиаторски казарми в Стадиона на победата. Помня как отворих очи в сумрака там долу, сред прахта от втвърдени изпражнения, помня как през дупката на клозетната чиния над главата ми проникваше светлина. Спомням си как монологвах, докато се изкатервах през нея, че изглежда, по-голямата част от живота ми минава в измъкване от чужди лайна.

Но не и днес.

Днес лайната са си мои. Това сигурно е някакъв напредък.

Сигурно.

Господи, наистина ли са минали седем години? Толкова много неща се промениха и същевременно толкова малко; не мога да реша дали ми се струва като да е било вчера, или е било преди десет живота.

Тоа Сител завършва речта си: наближава кулминацията на малката ни шега.

— Ние преминахме през изпитание, нашият град премина през изпитание, тежкото изпитание на вярата, наложено ни от Врага Божи и предателите, които му помагаха — и бяхме счетени за достойни.

Лек кикот се изплъзва от устните ми, преди да успея да го спра. Рейт ме изглежда с ледено удивление и аз просто свивам рамене.

— Тоа Сител иска Ден на Възнесението, който Анхана никога няма да забрави. — Кимвам към почернелите руини на града. — И ето как ни се отблагодарява.

Лицето на Рейт запазва студеното си изражение. Някои хора просто нямат чувство за хумор.

— А сега, за да благодарим на божествения Ма’елкот за нашето избавление — провъзгласява Тоа Сител, — нека извисим заедно гласове в Имперския химн.

И ето я отплатата — той протяга ръка и сваля шапката си.

Номерът е там, че Тоа Сител е Патриархът; щом свали шапката си, всички анхански войници, до последния, са длъжни да останат с голи глави в знак на уважение. Те свалят шлемовете си, стискат ги под левите си мишници и всички си поемат дълбоко дъх, очаквайки Тоа Сител да запее химна.

Но той мълчи и гледа втренчено командира на Социалната полиция, който стои до него. В очакване. Все пак командирът е „емисар на божествения Ма’елкот“.

Бавно, с очевидна неохота, командирът сваля обшития си със сребърна мрежа шлем.

Командирът на Социалната полиция…

Открива лицето си…

Боже, не мога да гледам. Не мога да не погледна…

Той има кръгло като луната лице, големи изпъкнали очи, оредяваща коса с миши цвят и на мен чак ми се повдига, когато го гледам как примигва, присвива очи и се опитва да ги засенчи от утринното слънце, което сигурно адски му блести при липсата на опушеното бронирано стъкло на шлема му.

Той изглежда толкова обикновен, че чак ме е срам да го гледам.

Но не мога да отместя поглед.

Унизителното възхищение ме е сграбчило в ноктите си. Все едно виждате баща си гол за пръв път — Леле, какъв е отпуснат и има толкова малък топчест чеп и гърдите му са хлътнали, и какви са тия туфи косми по най-неудобните места? — и вече не ви изглежда точно като баща. В командира има нещо толкова изнежено; след като вече е изгубил силата на своята анонимност, той прилича на шибан гол охлюв.

Сякаш Патриархът беше казал „Опа!“ и на мястото на капитан Марвел се беше появил някакъв счетоводител на средна възраст.

Целият батальон следва примера му — и сега, когато шлемовете им са свалени и стоят пред нас с открити лица, те вече не са Социалната полиция, а просто тълпа хора с брони и пушки.

Патриархът запява „Крал на кралете“ и цялата армия се присъединява към него, а горе, на подиума, командирът решава да легне на пода и да подремне малко. Долу всичките сопита се прозяват, пускат автоматите си, свиват се на кълбо на земята и потъват в сън.

И го правят, защото адептите от Магьосническия корпус, колкото и да са добри, не могат да разчетат Обвивката на Тоа Сител. А не могат, защото двама първородни магове — всеки от които има по няколкостотин годишен опит — са изработили Фантазия, в която Обвивката на Патриарха е абсолютно, стопроцентово нормална. А всъщност не е.

Фантазията се захранва от мъничък грифонов камък по начина, който използва Киърандел, за да вкара цялото Кралство на Кант в Стадиона на победата. Което означава, че Фантазията не само не тегли от Потока, но и че ще продължи да действа дори ако адептите покрият Патриарха със сребърна мрежа или го изследват, използвайки грифонови камъни, в отблъскваща магията стая — което смятаме, че ще опитат, защото адептите от Магьосническия корпус са гаднички типове и подозрителни по природа, — защото въпросният грифонов камък е скрит на тайно място в личността на Патриарха.

Поспорихме доста къде да скрием камъка. Моето предложение беше отхвърлено, под предлог че Патриархът може неочаквано да изпита желание за голяма нужда и да издъни плана.

Затова той го глътна.

Глътна го, защото този същият грифонов камък захранва и още едно външно въздействие и същността на това въздействие, грубо казано, е да накара Тоа Сител да направи всичко — дори да глътне грифонов камък, дори да приеме Народите като пълноправни жители на Анхана, дори да накара цял батальон от Социалната полиция да си свали противомагическите шлемове, за да могат стотина първородни магове да ги прострелят с ментална фейска прах, — само и само за да угоди на новия си най-добър приятел.

Докато цялата анханска армия гледа тъпо хъркащите сопита, Тоа Сител ни дарява със сияйна усмивка и махва леко с ръка на Рейт.

Смушквам го с лакът.

— Поздравления, хлапе. Току-що превзе Империята.

— Нищо не съм превзел — отвръща Рейт. — Не сме постигнали нищо.

Гласът му звучи монотонно и обречено, толкова безнадеждно, че виковете на Патриарха — завържете тези актири; обезоръжете ти; завържете краката и ръцете им — потъват във фон от бял шум; докато изненаданите анхански войници постепенно се размърдват, за да изпълнят новите заповеди, аз потъвам в безкрайната празнота на Рейтовия поглед.

— Аз не бих го нарекъл нищо, хлапе. Ние превзехме града… — Но изкуствено приповдигнатият тон на собствения ми глас ме принуждава да замълча и думите потъват в тишина.

— Нима смяташ, че Той няма да разбере? — пита ме Рейт. — Нима смяташ, че ще успеем да Го изненадаме?

— И преди съм го правил.

— Не — отвръща Рейт. — Не си.

От изток се разнася мрачен тътен, който се превръща във виещо бръмчене, заплашващо да премине в рев.

— Той вече не е мъжът, когото победи — казва Рейт и гласът му звучи в унисон със засилващия се вой, който кара стомахът ми се свие, защото аз познавам този звук и никога не съм и предполагал, че ще го чуя в небето над Анхана.

Турболети.

— Той вече не е човек.

Рейт извръща глава на изток и аз следвам погледа му, а воят на турболетите преминава в оглушителен рев.

Слънцето плаче със смъртоносни титаниеви сълзи.

Двайсет и четири

Всички истински истории завършват със смърт.

Това е краят на историята за уродливия рицар.

1.

Делиан седна на Абаносовия трон, постави покритото със засъхнала кръв студено острие на Косал върху колене си и Залата на правосъдието запулсира от болка.

Болката заблестя ярко в искрящите слънчеви лъчи, които пронизаха като копия прозорците на покрива; болката зацвърча в черното масло, което капеше от гнойната рана на бедрото му и прогаряше до кост плътта му. Гранитното лице на гигантския, изсечен от камък Ма’елкот беше пребледняло от болка, а пясъкът, който покриваше пода на арената под подиума, пареше така, сякаш го бяха втрили в открита рана. Самият въздух ръмжеше и забиваше зъби в плътта му, а при всяко поемане на дъх Делиан поглъщаше бял пламък.

В залата нямаше никой; към арената се спускаха редове с празни пейки. Делиан бе оставен сам с болката. Но тя не бе дошла при него сама; промъквайки се заедно с нея, прикрити във всяка нейна пукнатина, се бяха появили ужасът и паниката, отчаянието и тъпото безразличие, които очертаваха бездънната бездна на смъртта.

Съвсем малка част от тази болка, от ужаса, отчаянието и смъртта беше негова; останалото идваше отвън. То се вливаше с пулса на реката в сърцето му откъм сияйната слънчева утрин, от чистия есенен въздух, в който щурмовите коли пикираха, кръжаха и сипеха огън.

На Делиан му оставаха само девет минути живот.

2.

Сълзите на слънцето разцъфват в идеални четирилистни фигури от висшия пилотаж, а правите като лазери следи на трасиращите куршуми от картечниците на турболетите изписват по улиците геометрични форми от експлодиращи камъни. Те се приближават към нас над Пътя на боговете и въздухът бучи от шрапнели, а аз…

Аз мога единствено да седя и да гледам.

Щурмовите катери прелитат над главата ми, сипейки ракети и бронебойни куршуми. Западната извивка на стената Сен-Даналин клюмва, сякаш се е уморила да стои изправена вече петстотин години; решава да поседне върху свлачището от тухли и вдига облак от варовиков прах. Оръдейните снаряди се забиват в улицата като гранати, които разпръскват шрапнели от натрошени камъни. Те покосяват армия, първородни, сопита — всички наред; шрапнелите нямат приятели.

А аз все още не мога да помръдна.

Парализира ме мисълта колко лошо съм преценил всичко.

Застанал на подиума, Тоа Сител протяга ръцете си към щурмовите катери. Може да се възторгва от мощта на неговия завърнал се бог или моли за милост, или просто е изпаднал в паника и напълнил гащите. Никой никога няма да разбере, защото една ракета пробива гърдите му — и Патриархът успява с изненада да погледне към озарените си от слънцето вътрешности — и се взривява в стената зад гърба му. Патриархът, командирът на сопитата, дворцовите рицари и по-голямата част от стената на Храма на Проритун се разтварят в огромната огнена топка, която изплюва кръв, парчета кости и големи късове камък към небето.

Ето това е то: точно за това говореше Рейт. Тан’елкот не би го направил. Той обича този град повече от целия свят.

Никога не би го направил.

Парчетата от Патриарха, храма и останалите се сипят с трополене и мокри шляпвания върху главите ни, но аз всъщност не чувам нищо освен монотонното бръмчене в ушите ми и знам, че щурмовите катери се изтеглят, подготвяйки се за повторно прелитане. Няколко бронетранспортьора се появяват над Шеста кула и се насочват към далечния край на Пътя на боговете в търсене на твърда земя, която да издържи тежестта на артилерията, която стърчи от оръдейните им кули.

Бронетранспортьорите откриват огън, изкъртвайки огромни парчета от каменните сгради по цялата улица; разказват ни играта с анфиладен огън — когато едрокалибрените куршуми пробиват доспехите със звучно дрънчене, сякаш господ разтръсква ламаринена кутия, пълна с камъни — и това най-накрая успява да привлече вниманието ми. Извръщам се настрани, за да могат окованите ми ръце да се хванат за Фонтана на Проритун зад гърба ми, и се издърпвам нагоре, оставяйки парчета от кожата ми върху опушения варовик. Падам във водата на плиткия фонтан, която вече е мътна от мръсотията и кръвта, и…

Ох…

Ох, мили, всемогъщи боже, мамка ти…

Вече ми е ясно.

Той може да подкара катерите, може да накара абсолютно всичко да работи…

Съдебната палата… може би Делиан… може би ако успея…

Господи, краката ми. Никога няма да успея…

Може и да греша. Трябва да греша.

Господи… Тишал… ако изобщо някой ме слуша: моля те, моля те, моля те, нека да греша.

3.

Някъде от дълбините на океана от болка и страх, използвайки реката вместо сетива, Делиан наблюдаваше битката. Тя прииждаше и се оттегляше в плетеница от противопоставящи се енергии като оживяла абстрактна картина. Небето се взривяваше в кървавочервено и синьо-лилаво, което преминаваше в жълтото, небесносиньо и зеленото на живите души в града. Цветовете се срещаха и се смесваха, разделяха се и отново се сливаха в наркотичен сън с неземна красота: като оживяла фигура на Манделброт, която се свива спираловидно вътре в себе си и отново изригва навън; във фонтан от диви цветя, разцъфнали в цялата си свежест и красота от противната купчина на грозната отчаяна бруталност.

Защото въпреки целия ужас и диващина, въпреки агонизиращия вой и хлиповете от отчаяние плътта, която е наранена и кърви, е просто сянка; прозрачна, безтелесна, не реалност, а по-скоро ритъм, полузримо изражение на танцуващата енергия. Тази енергия следва своите закони в една система, подредена като галактиката, и същевременно произволна като хвърлянето на зарчета, във вечно променящия се баланс на елегантното и първичното.

За пръв път той можеше да разбере Хари. Разбираше страстта му към насилието. Осъзна защо Хари го обичаше толкова много.

То беше красиво.

Но само неговите очи могат да видят тази красота — помисли си Делиан. — Не и моите.

Защото чрез сетивата на реката Делиан усещаше всяка рана, всеки удар от куршум и шрапнел в плътта; виждаше през очите на мъже и жени, които притискаха отчаяно собствените си рани и раните на своите приятели, които се опитваха да натикат обратно разпилените от корема вътрешности, които се опитваха да върнат живота в изцъклени замъглени очи; чувстваше техния ужас и тяхното отчаяние и реши, че трябва да направи нещо по въпроса.

И точно това решение щеше да го убие.

Оставаха му шест минути живот.

4.

Издърпвам се към ръба на фонтана; варовикът трепери под ударите на куршуми и каменни отломки, въздухът е изпълнен с грохот и звън, с вой на шрапнели и звучните свръхзвукови изстрели на куршуми петдесети калибър; самото пространство над ръба на фонтана се е превърнало в хищен звяр, който усеща миризмата ми. Много пъти съм поглеждал смъртта в очите, но това е нещо различно; то е случайно, непреднамерено. Неволно.

Безлично.

Това не е моят тип борба.

Най-трудното нещо, което съм направил през живота си, е да надигна глава, за да надникна над ръба.

Досега почти всички, които все още могат да се движат, са се изнесли от площада; няколко омазани в червено фигури се влачат инч след инч към сянката, с надеждата, че тя ще им осигури прикритие. В далечния край на Пътя на боговете основното оръдие на бронетранспортьорите изстрелва свистящи снаряди, които избиват огромни каменни късове от правителствените сгради и храмовете, построени край пътя; Източната кула на двореца „Колхари“ се взира в бойното поле с изкривеното си на една страна лице със зейнали празни очи и димяща идиотска усмивка, преди поредният снаряд да се вреже в бузата ѝ; цялата проклета постройка се килва на една страна и рухва в двора, а нагоре изригва гъбообразен облак от каменна прах.

Народите започват да отвръщат на ударите. Героизмът им може да се сметне за вдъхновяващ, ако не е толкова жалък: огнени кълба се пръсват безобидно върху полегатото керамично покритие на бронетранспортьорите, а няколко огрило са разбрали как да стрелят с автоматите на сопитата. С ругатни и лоши погледи щяха да постигнат повече.

Едно самотно дървесно духче изпърхва на пътя на един щурмови катер и е всмукано заедно с копието си в едната турбина. Останките му излизат през задните дюзи във формата на кървава мъгла, но копието му е направено от стомана. С пронизително стържене турбината зацикля, щурмовият катер се килва на една страна, удря се в улицата и отскача, превърта се във въздуха над главата ми и оставяйки метеоритна огнена следа след себе си, се забива във Финансовия квартал, където избухва, отнасяйки със себе си цяла сграда. И проклетата машина продължава да ражда експлозия след експлозия, докато боеприпасите ѝ се взривяват в мащабна заря: ракети, осветителни снаряди, мини и дъжд от пламъци.

А шибаният Рейт продължава да си седи там, където съм го оставил: в поза сейза пред фонтана, работи методично върху ключалките на оковите си, докато оглежда със замечтана усмивка на лицето кървавата баня, която се вихри около него. Поредният щурмови катер се спуска към нас и засипва улицата със снаряди; линията на взривовете ще мине точно през носа му, затова се пресягам, сграбчвам го за нашийника и го издърпвам във фонтана при мен.

Замечтаната усмивка не напуска лицето му и след като двамата се озоваваме във водата, а три от четирите снаряда откъсват няколко големи парчета от фонтана, пропускайки като по чудо крехката ни плът. Той лежи по гръб, а мръсната вода се вихри на кални облачета около тялото му, докато се изтича от счупения басейн. Промърморва нещо — ревът на турбините и артилерийският огън заглушават думите му, но аз мога да чета по устните.

Ти ми спаси живота.

Разтърсвам го така, че главата му отскача от камъка.

— Къде е Ма’елкот? — крещя аз в изпълнения с грохот въздух. — Можеш ли все още да го усещаш? Идва ли насам… или е спрял?

— Ти каза, че ще ме убиеш, ако ти се удаде случай — крещи в отговор той, — но вместо това ме спаси!

— Добре, де, размислих, мамка му! Не ме карай да съжалявам. Къде е той?

Погледът му се изцъкля, зареян в някаква тиха далечина, където кръвта, димът и грохотът на боя са само сън.

— Спрял е — казва той, снижавайки гласа си. — Спрял е на половин ден пеша оттук.

О, боже!

Пускам раменете му и заравям лице в шепите си.

Никога не съм си и помислял, че ще претърпя толкова съкрушително поражение.

По хубав път един монах може да измине за ден трийсет мили. Знам защо е спрял Ма’елкот и защо се намира на петнайсет мили от града. Знам какво чака.

О, боже!

Помолих те да греша и това е Твоят отговор.

5.

Делиан въздъхна.

Хвана предпазителя на меча и установи, че се страхува. Спомняше си твърде добре нетърпимата болка при разтегленото свръх границите си съзнание, която изпита, когато се бе прехвърлил в богинята; страхуваше се, че ако съзнанията им се докоснат директно, това за миг ще изпепели мозъка му.

Вместо да сложи ръката си върху дръжката и да се изправи срещу нея, той потърси в себе си енергийната верига, която беше създал, за да свърже боговете с реката и реката с боговете. Когато я намери, той си я представи по-скоро като канал, отколкото като верига; дълъг, тесен улей, пред който течеше болката на реката. През този канал той протегна едно пипалце от съзнанието си — опитвайки се предпазливо, почти нежно да докосне най-външната ѝ периферия.

Намери я в обширната тъмна бездна на ужаса и съмненията; обвита в слънчева светлина, плачеща с кървави сълзи.

Богинята повдигна главата си и го погледна. Той нямаше представа какво вижда; не усещаше нито тялото си, нито лицето си, защото представяше себе си просто като безплътна искрица съзнание.

— Познавам те. — Тя протегна пробитата си от нож длан, сякаш му предлагаше да го целуне с безкръвните устни на раната. Другата ѝ длан бе притиснаха към гърдата ѝ, над сърцето. — Дошъл си отново да ме измъчваш?

— Надявам се, че не — отвърна той.

— Дъщеря ми — простена тя и мрачна зима се спусна над робата ѝ от светлина. — Дъщеря ми умира.

Той си спомни за Деметра и Персефона, но не беше сигурен дали тази мисъл е негова, или бе дошла от нея.

— Много други живеят. Трябва да спасиш онези, които все още могат да бъдат спасени.

— Някога се създадох като спасителка — отвърна тя. — Сега съм просто образ на една мъртва жена. Вече не съм способна да спася никого.

— Няма да споря с теб. Трябва да действаш.

— Но как бих могла? Без тяло… без воля…

— Аз имам тяло. Вземи ме, както беше взела Рейт. Аз ще ти осигуря онова, което ти липсва.

По бузите ѝ започнаха да се стичат нови кървави сълзи.

— Не знаеш какво ми предлагаш…

— Не ти го предлагам. Настоявам: вземи ме. Спаси тези хора.

Той отвори съзнанието си за ранената богиня.

Тя безпомощно се понесе към него.

— Това ще те убие — проплака тя.

И той отвърна:

— Знам.

Привлече я към себе си и тя го обгърна, проникна в него и се превърна в него. Той прие болката ѝ и ѝ предаде решителността си. Чрез него тя се протегна към реката и тихо зазвънялата в сърцето му Песен на Чамбарая прогърмя с титанична мощ.

Пет минути.

6.

Богът почувства как любопитните пипала на едно съзнание, оцветени в нюансите на богинята, докоснаха за миг най-съкровената му природа…

И също така внезапно изчезнаха.

Съществото, което някога беше Колбърг, усети как призрачното ехо от болката на богинята изчезва от колективното съзнание; миг по-късно утихнаха и мълчаливите ридания на Фейт и то разбра, че е било предадено.

Момичето беше в безсъзнание и връзката беше прекъсната.

В съзнанието му изригна ярост и свирепият ѝ блясък изтри тревистите поляни по бреговете на Великия Чамбайген, изтри Ма’елкот, който крачеше по тревата покрай пътя, облечен в стилния си костюм, изтри лимузината, Социалната полиция, Ейвъри Шанкс — изтри всичко за миг въпреки цялата му божествена мощ.

И той отново остана само Артуро Колбърг, някогашен Администратор, предаден за пореден път.

От един Майкълсън.

С ръмжене той се метна през пътническия салон и сграбчи яката на бялата памучна риза на Фейт. Скованите му от артрит пръсти се свиха в юмрук — но ръката му беше уловена от безличната ръкавица на един социален полицай. Той се опита да се освободи, но със същия успех би могъл да се опита да премести планина.

Гневът му беше заменен от чувство на безсилие. Той клюмна, безпомощен — но точно тази твърде позната безпомощност го накара да се съвземе. Отново беше бог и беше щастлив.

Богът осъзна, че момичето е било отровено; чрез магическото възприятие на Ма’елкот той усещаше плъзгането му към смъртта. Но освен това богът вече знаеше, че мечът се намира в Залата на правосъдието в Съдебната палата на Анхана.

В същия миг, когато го осъзна, някъде в невъобразимите недра на десет милиарда подсъзнателно свързани разуми се зароди импулс. Може би беше дошъл от Ма’елкот или от Колбърг, или от Марк Вило, или от който и да е от останалите анонимни членове на Борда на директорите; може и да бе дошъл от химическия инженер на „Синтек“ или от някой оперативен агент под прикритие на Социалната полиция, присъстващ на незаконно нелегално събрание на Работници, от някоя домакиня в Белград или чистач в Ню Делхи. А може да се беше зародил във всички тях едновременно; това бе поредният начин за споделяне на вина. Една десетмилиардна част от отговорността е достатъчно леко бреме дори и за най-чувствителната съвест.

Телата, в които някога се бяха намирали Артуро Колбърг и Ма’елкот, се усмихнаха еднакво.

След пет минути състоянието на момичето нямаше да има никакво значение.

На двайсет хиляди метра над Анхана един „Дева“ AAB-24 на ротата „Бел и Хауъл“ завърши дългата крива на пикирането си, пусна единственото си РБГИИБН антивзривно ВЕО[12] и с максимална скорост полетя на изток.

7.

Устата ми е безчувствена; устните едва помръдват. Крещя в ухото на Рейт, за да може да ме чуе през трясъка на канонадата.

— Можеш ли да говориш с него?

— Какво?

Стоварвам ръката си върху рамото му.

— Можеш ли да говориш с Ма’елкот? Чуваш ли го — и той теб? Можеш ли да се свържеш с него?

Погледът му все още е зареян в небесата.

— Един изтребител — един „Дева“ AAB-24 на ротата „Бел и Хауъл“ с екипаж от четирима души, височина 25 000 метра, максимална скорост 2,1 маха, въоръжение…

— Ела на себе си, по дяволите! — Разтърсвам го отново. — Трябва да говориш с Ма’елкот… трябва да му кажеш…

— Той пикира като сокол…

За една безкрайна секунда единственото, за което мога да мисля, е колко е студена водата, която се стича покрай нас; направо замръзвам тук, ръцете ми са безчувствени, цялото ми тяло трепери, а гласът ми се губи в бученето в ушите ми, което е по-силно дори от рева на битката, която се вихри около нас. Защото знаех, че този изтребител ще бъде там горе. Един-единствен.

Защото повече не са нужни.

Изпълва ме абсурдното желание да вдигна очи, да потърся в небето дребната титаниевата игла, макар да знам, че ще е невидима. Искам да погледна, но не мога.

Страхувам се.

В съзнанието ми се сменят ярки спомени за кинематографски кадри от Индонезия. В главата ми тази титаниева капка снася мъничко сребърно яйце, преди да потегли с пълна скорост към изгряващото слънце…

— Кажи му, че се предаваме! — ръмжа аз. — Мамка му, Рейт, трябва да му кажеш, че се предаваме! Кажи му, че аз се предавам! Ще му дам меча — каквото поиска, — само му кажи да не го прави!

Каква лоша шега: аз сам му дадох тази идея.

— Мамка му, биха пуснали атомна бомба върху града.

— Не си ли струва животът на един град, за да се спаси цял един свят.

— Така ли? А ако е твоят град?

— Готов съм да поема този риск.

Той беше свалил картите си. Хвана ме, че блъфирам.

Взривът ще убие всички бивши затворници от Ямата, които носят в себе си противовируса на Шана. Ще убие всеки от нас.

Рейт.

Делиан.

Т’Пас.

Орбек.

Дини, Флечър, Аркен, Гропаз…

Деймън. Величеството. Лицата. Змиите. Поданиците на Кант.

Мен.

Един-единствен проблясък на невидима светлина ще ни изпепели до кости, а Ма’елкот ще влезе тук, когато му кефне, ще вземе меча и ще сложи край на шибаната игра. А аз си мислех, че съм твърд. Мислех си, че съм безмилостен.

Мамка му.

Дори не съм знаел какво означава да си безмилостен.

— Чува ли те той? По дяволите, Рейт, чува ли те?

Погледът на Рейт се отмества от небесата и среща моя.

— Не — отвръща той. — Не, не ме чува. И аз вече не Го усещам. Не усещам никой от тях.

Една ледена кама се забива в ребрата ми. Насилвам се да произнеса:

— Фейт…?

Той леко поклаща глава.

— В най-добрия случай е в безсъзнание. Но може би е мъртва.

Отпускам глава; вратът ми се превива под бруталната тежест на безполезното ми съществуване.

Преди чудовищната болка да ме обгърне изцяло, в небето се разнася нов тътен. Извръщам се по гръб до Рейт и поглеждам нагоре. Над нас за миг разцъфва огнено цвете, което се изгубва в желеподобни пръски от черен дим и падащи парчета метал. Докато ги гледам, още едни щурмови катер избухва по същия начин, последван от още един.

Рейт произнася на глас догадката ми, но в думите му прозвучава увереност.

— Делиан се включи в битката.

— Можеш ли да го усетиш? — Хващам го за раменете и удрям главата му в камъка. — Трябва да говориш с него! Кажи му да се маха оттук…

На устните му разцъфва усмивка, единствената наистина щастлива усмивка, която съм виждал някога тук.

— Не.

— Рейт, трябва да му кажеш! Пещерите… все още има време да се скрие в пещерите! Може да оцелее — той ще защити меча! Трябва да му кажеш да защити меча!

— Не, не трябва — отвръща спокойно той и се отпуска назад, сякаш събралата се в локва вода е някакво удобно легло. — Не трябва да правя нищо.

Пред очите ми се спуска червена мъгла и докато се усетя, ръцете ми са сграбчили нашийника му и аз се опитвам да го удуша с веригата, която свързва оковите ми. Но той е обучен Посветен и разкъсва хватката ми с въртеливо движение на лявата ръка срещу десния ми юмрук — и маслото, което се стича от кожата му, ме изгаря като киселина. Ръцете ми се разтварят и Рейт ме отблъсква назад.

— Свободен съм — казва той. — Свободен.

Господи, той бълнува.

— Свободен си да умреш, мамка му — казвам му аз. — Не знаеш какво ни чака…

— Не ме интересува какво ни чака.

Онзи щурмови катер пикира над главата ми, опитвайки се да пробие черепа ми; нямам време да се занимавам с глупостите на Рейт.

Явно ще трябва да го направя по трудния начин.

Оставям го да лежи на мокрия камък, загледан с идиотската си усмивка в небето, и се повличам към западния край на фонтана с надеждата, че грамадата му ще ми осигури поне някакво прикритие.

Отнема ми доста време да вляза в ментално зрение.

Разбирам, че съм успял, когато спирам да се интересувам дали ще бъда застрелян, разкъсан на парчета, или изпечен до смърт; единствената ми мисъл е да стигна до Съдебната палата. Да се добера до Делиан. До Крис. Бавно и несигурно се измъквам от басейна на фонтана и се изправям.

Усещам лек полъх от прелитащите покрай мен куршуми и шрапнели.

Навеждам се и единият ми крак сам пристъпва напред, за да ми попречи да падна. Продължавам да се навеждам и краката ми продължават да пристъпват, а още не съм паднал.

Аз вървя.

8.

ВЕО означава високоенергийно оръжие, останалото от векове обозначение за всякакъв боен заряд, който използва ядрен разпад, синтез или каквато и да е комбинация от двете.

„Антивзривно“ е донякъде подвеждащо определение, измислено от екипа създатели на оръжието, което отразява успешното погасяване на излъчването на високоенергийни фотонни емисии — гама и рентгенови лъчи, — като така се намаляват до около 0,1 килотона топлинният ефект и ударната вълна от взрива: някакви си сто пъти повече от голяма химическа бомба.

РБГИИБН означава размножена бойна глава с интензивно излъчване на бързи неутрони. Радиацията от бързите неутрони намалява десет пъти на всеки петстотин метра от епицентъра на взрива благодарение на поглъщането от атмосферата; проектантите на оръжието са се справили с този ефект, като са разделили бойната глава на множество малки, които автоматично се разпръсват при активиране на системата, като покриват равномерно цялата област, която е цел на атаката, с излъчване 10 000 рада. Бързите неутрони се отличават с изключително висока проникваща способност; дори противорадиационните щитове могат да редуцират излъчването едва с между две и пет хиляди рада. Доза от 8000 рада е мигновено смъртоносна; 5000 рада изваждат човек от строя след пет минути и го убиват след два дни.

Интензивното излъчване на бързи неутрони поражда мощна вторична радиация, тъй като неутроните разбиват ядра в почвата, като ги преобразуват в широк спектър от крайно нестабилни изотопи. За седем часа вторичната радиация намалява десетократно, но все още може да убива. Спада до безопасни нива след два дни, но дотогава нанася непоправими увреждания на всяко живо същество, изложено на нея.

Именно заради това е било създадено това оръжие: за да стерилизира локални огнища на ХРВП. „Антивзривното“ действие на оръжието е, за да не напускат тела на вируса зоната на поражение.

След изстрелването си бойната глава е разгърнала контролирани от компютър специални крила, които да попречат на високите ветрове да я отклонят от зоната на поражение, и се е заела да разсейва бомбичките, всяка от които е със свои насочващи крила. Всяка от бомбичките е със своя прицелваща система, сравняваща данните от радара от централното устройство с инфрачервеното изображение на града отдолу. Градовете винаги са по-топли от околната местност, но този сигурно пламти като маяк.

Радарните алтиметри отчитат височината на бойните глави. За около девет секунди крилата стабилизират скоростта на падане до 97,3 метра в секунда и тя варира леко в зависимост от плътността на въздуха, през който преминават.

Оптималната височина на детониране е два километра.

До взрива остават сто седемдесет и шест секунди.

9.

Рейт лежеше по гръб в басейна на фонтана и се наслаждаваше на хладината на мокрия груб камък. Небето над него беше пълно с олово и стомана, пушек и пламъци, воят на двигателите на боинг BT-17 и писъците на умиращите. Тясната връзка с чакащия бог го беше надарила с интересна двойна перспектива; очите му в Отвъдие виждаха бронирани гиганти, хвърлящи огнени кълба върху града, докато земните познания му показваха PB-101 „Джаксън“ МБАПТ — мобилни бронирани артилерийски и пехотни транспортьори, — които бяха забили в земята противооткатни винтове и стреляха със 122-милиметровите си оръдия; турболетите, които бомбардираха града, му приличаха на огнените колесници на по-дребните богове на слънцето, макар че можеше да цитира спецификациите на техните двигатели, въоръжение, скорост и обхват. Дори бе сигурен, че ако се наложеше, щеше да се сети за имената на всеки член на екипажите им. Но не това бе причината за блажената му усмивка.

Той се усмихваше, защото можеше да умре тук.

Беше го осъзнал още докато стоеше на колене до Каин и гледаше първата необичайно красива дъга от спускащи се щурмови катери. Каин беше потърсил прикритие, а Рейт не помръдна от мястото си. Нямаше нужда да го прави. Беше изпълнил всичките си предназначения.

Вече беше свободен.

Той бе изгубил повече от десет години от живота си, за да открие какво иска от него съдбата. А никога не си беше задавал въпроса какво иска самият той. Аз може да не съм господар на съдбата си, но не трябва да ѝ позволявам да управлява живота ми.

Рейт се усмихна на безкрайното небе.

И трябваше точно Каин да ме научи на това.

Той се претърколи по корем и изпълзя до ръба на басейна, за да погледне над него. Каин вървеше сред пушека, пламъците и смъртоносните песни на куршумите и шрапнелите, разкъсващи въздуха над площада, и залиташе като някое зомби, което всеки момент ще се разпадне; целта му беше най-далечната извивка на стената Сен-Даналин. Никога нямаше да успее.

— Добре тогава — рече Рейт.

Той се напрегна и скочи.

Картечният огън го следваше по петите, докато спринтираше през площада; въздухът се беше сгъстил от свистящите куршуми, за които той теоретично знаеше, че са бронебойни патрони със сърцевина от обеднен уран, калибър 12,5 мм, средна скорост 423 метра в секунда. А ги оцени на практика, когато един от тях прониза бедрото му — чист удар, като от учебен ратанов меч, който остави две дупки с размера на нокът от двете страни на крака му, но пропусна костта и дори не наруши ритъма му. Втори го улучи ниско в гърба, когато се опита да свие бързо встрани, но се подхлъзна в една локва кръв; миг по-късно кракът му се оплете в купчина черва, изсипани от разполовен труп. Рейт падна и трети куршум проби спретната дупчица в плешката му и излезе на един инч под ключицата му.

Той се претърколи през глава и скочи на крака — от рамото му по цялото тяло плъзна огнена вълна; изстрелът в костта може да причини мъчителна болка, щом се върне чувствителността в тялото, — а над главата му изсвистя един снаряд и откъсна огромен каменен къс от стената Сен-Даналин точно когато Каин стигна до нея. Рейт се хвърли напред, полетя във въздуха и заби раненото си рамо в кръста на Каин; сблъсъкът отнесе и двамата встрани от мястото, където се изсипа лавина от каменни отломки с размерите на човешки глави.

Няколко секунди двамата останаха да лежат на земята и да дишат тежко, докато около тях падаха снаряди и взривяваха всичко наред.

Рейт се изправи с усилие на четири крака.

— Да вървим — каза той, давайки му знак с глава.

Бавно, все още задъхан, Каин се издърпа върху гърба на Рейт и прехвърли окованите си ръце през раменете му. Когато най-накрая възвърна способността си да говори, той изрече задавено:

— Какво става, мамка му?

Рейт си позволи да се усмихне; усмивката бе топла като кръвта, която се стичаше по краката му.

— Размислих.

10.

Той ме носи по криволичещите задни улички, докато артилерията попилява всичко около нас. Кръвта му тече доста обилно, но не шурти — сигурно няма улучена артерия. Може и да оживее.

Тоест стига да не направи някоя глупост, като например да помъкне някакъв сакат старец на гърба си.

Вече диша хрипливо и залита като пиян. Никакъв шанс да се доберем до Съдебната палата. Никакъв шанс да стигнем до някоя обществена тоалетна и да се доберем до пещерите — тоалетните около фонтана са разрушени и задръстени с отломки, а най-близките непокътнати се намират под Моста на рицарите, точно до Съдебната палата.

— Няма да успеем! — крещя в ухото му. — Кажи на Делиан да си замъкне задника в Ямата!

Той продължава да тътри крака в мрачно отчаяние.

— Не мога… да се свържа… и да тичам… едновременно. Без Фейт… остана само връзката… която създаде Делиан…

Пред нас виждам разбита от директно попадение витрина; назъбената дупка ни зове към тъмнината.

— Там вътре! По-бързо, може да има мазе! — Той клати глава и се опитва да продължи напред, но аз обхващам врата му в „приспивна хватка“. — Отивай натам или ще те задуша и двамата ще умрем на улицата.

Той оклюмва, но се подчинява и ме отнася в срутената сграда. Изглежда, че тук някога е била аптека. От вътрешната страна на вратата има купчина кърваво месо с размерите на човек, а кървава следа до задния коридор завършва с трупа на възрастна жена. Изглежда, се е опитала да се довлече до апартамента, чиято врата зее отворена в края на коридора.

— Свали ме на земята.

Рейт гледа окървавения под.

— Тук ли?

— Да. Това е просто кръв, хлапе.

Той кимва и ме оставя на пода така, че да се облегна на стената. Като че ли иска да каже нещо, но секунда по-късно просто се обляга на стената и се плъзва по нея, отпускайки се до мен.

— Така — казвам му аз. — Сега потърси Делиан. Кажи му да престане да се заиграва с проклетите щурмови катери и да си завлече задника в пещерите.

Очите на Рейт изгубват за миг фокуса си и когато погледът му отново се изчиства, той поклаща глава.

— Няма да го направи.

— Трябва! Кажи му, че трябва да…

— Няма да го направи. Силата на богинята е в него и той се бие, за да спаси всички нас. В пещерите ще бъде безсилен.

— Кажи му за бомбата! — ръмжа аз, забивайки пръсти в рамото на Рейт. Той се опитва да се освободи — никакъв шанс. Останалата част от тялото ми може да не е във форма, но пръстите ми все още са като менгеме. — Това е шибана неутронна бомба! Ако остане горе, всичко, което сме направили, ще е било за нищо — по-добре да бяхме предали шибания меч още в началото и всеки да си беше отишъл у дома. Какво си мисли, че може да направи богинята с шибаната неутронна бомба?

— Той казва… — мърмори хрипливо Рейт и гласът му постепенно заглъхва. — Казва… — Лицето му потрепва спазматично и очите му се изцъклят. Разтърсвам го силно, после още веднъж. Сграбчвам лицето му шепите си и го обръщам към мен.

— Кажи му, Рейт! Кажи му, мамка му… кажи му… — Но виждам, че той вече не ме чува. Ръцете ми се отпускат в скута ми, неподвижни, безполезни, а дрънченето на веригата, която свързва оковите, напомня на някакъв далечен механичен смях. — Кажи му, че поне един от хората, които обичам, трябва да оживее — завършвам тихо аз.

Но Рейт просто се взира с невиждащите си очи в невидимата далечина.

11.

На петнайсет мили от града, сетивата, които принадлежаха на тялото на Ма’елкот, показаха на Слепия бог една внезапна промяна в Потока, малка струйка, която се превърна в поток, която се разрасна до водовъртеж с размерите на небето.

Слепият бог запрати тялото на Ма’елкот към лимузината, накара го да заудря с юмруци по посребрените прозорци; той изгаряше от нетърпение това познание да потече по заплетените пътища на сложното му съзнание.

— Детето! Стимуланти… инжекции… разтърсете я! Ударете я! — изрева Слепият бог през устата на Ма’елкот. — Събудете детето!

12.

Богинята усещаше стремително летящите надолу стотици бомбички, които вече се бяха спуснали под най-високо кръжащите в небесата ѝ орли. Не разполагаше с достатъчно време, за да действа прикрито, нито можеше да настрои тялото на Делиан така, както бе направила с Рейт; можеше да използва само уменията, с които разполагаше в момента.

Тя вля силата на Чамбарая в Обвивката на Делиан и я разшири така, че да обхване цялата Съдебна палата, цялата Анхана, да достигне отвъд златната матрица, която отрязваше града от Уинстъновите портали; превърна я в огромен купол, който обхвана земята на мили около града, и погълна всички бомбички.

Чувстваше всяка от тях — както и всеки щурмови катер и бронетранспортьор, който сипеше смърт в по-малки мащаби върху града. Почувства дори лимузината на далечния речен бряг, в която медицинският служител от Социалната полиция беше вкарал пластмасова тръбичка в гърлото на Фейт и сега методично изпомпваше съдържанието на стомаха ѝ — вода и храносмилателни сокове, които се изтичаха във воняща локва на покрития с килим под на лимузината, докато друг инжектира смесица от стимуланти в системата ѝ.

Богинята усещаше енергията, която обгръщаше всяка бомбичка, всеки турболет: проблясващата обвивка от трансмутативна енергия, която поддържаше във вътрешността си физическите закони на Земята. Изминаха няколко ценни секунди, докато тя проучваше тази енергия, позволявайки ѝ да шепне на съзнанието ѝ. Онова, което трябваше да направи, можеше да го направи само веднъж, и то мигновено: ако се забавеше, хаотичният граничен ефект щеше да предизвика същата онази детонация, която тя се опитваше да избегне.

След това пренастрои обвивката на Делиан по същия начин, както го беше направил той преди много дни в бялата стая в „Залагащия пришълец“, когато се беше включил към потока от енергия на грифоновия камък в ръката на Киърандел. Тя се докосна до тази енергия и я пое цялата.

Погълна всеки джаул, всеки ерг, всеки електронволт.

Това бе енергията, която Ма’елкот — самият той свръхчовешко същество, създадено така, че да пропуска през себе си енергии, които биха изпепелили всяка смъртно тяло — беше натрупвал и преобразувал в продължение на много часове; по-скоростното ѝ обработване би унищожило дори него. Това невъобразимо количество енергия богинята погълна за части от секундата. Трябваше да я прехвърли в определено място.

А за да стигне дотам, енергията трябваше да премине през Делиан.

13.

Делиан осъзнаваше всичко. Но сетивата му бяха нещо повече. Повече от свръхчовешки. Повече от трансцендентни. Той не се беше отдръпнал в нищото, а беше пропуснал богинята да потече през него. Беше останал в съзнание.

И сега чувстваше как мозъкът му започва да кипи.

Кипенето бе резултат от избухването на гама и рентгенова радиация в пинеалната му жлеза; гръбначномозъчната му течност прегря и приблизително след 10–4 секунди, когато високоенергийните фотони йонизират тъканите му, мозъкът му, черепът и цялото му тяло щяха да се изпарят в облак плазма.

И той можеше да почувства всичко това, защото мислеше, грубо казано, със скоростта на светлината.

В предпоследната десетохилядна от секундата от живота си той използва силата на реката, за да открие Рейт, който седеше облегнат на една стена в тъмна стая, пропита с вонята на кръв. Делиан отдели част от енергията, която бушуваше в него, и я използва, за да огъне за части от секундата пространството и времето и да свърже мястото, където се намираше, с тъмния, опръскан с кръв коридор.

И той остави меча там.

В последната десетохилядна от секундата той се замисли за баща си, който бе останал в Малмьо, и за майка си, която бе починала преди много години. За човешките си братя и сестри. За Т’фарел Гарвановия перчем и Живия дворец, за Киърандел и Тъп.

За Торонел и Каин.

Сбогува се с тях и използва последните остатъци от волята си, за да трансформира радиацията, която го убиваше.

Превърна себе си в светлина.

14.

Социалният полицай, който летеше зад щурвала на водещия турболет, разполагаше само с един миг, за да разбере, че компютърно контролирания полет вече не реагира на командите му; след това всяка молекулярна логическа верига в машината претърпя спонтанен квантов разпад и турболетът се преметна като лист хартия, разбивайки се в стената на Стария град, точно под Първата кула. Стената издържа. Колата — не.

Застаналият на брега на Великия Чамбайген Ма’елкот избухна гневно, когато работещите турбини на лимузината угаснаха.

Екипажът на „Дева“ AAB-24 разполагаше с няколко минути, за да наблюдава как земята ги приближава.

Щурмовите катери падаха един по един от небето над Анхана и се разбиваха в сградите, улиците и реката. Бронетранспортьорите просто спряха на място, след като електрониката им угасна; екраните им потъмняха и куличките им застинаха на място.

И всички оцелели войници в Стария град, сопита и анханци, всички първородни и дървесни духове, каменари и огрило, тролове и огрета — всяко живо същество — спряха и зяпнаха с благоговение.

Покривът на Съдебната палата разцъфна като роза, чиито листа се разтварят пред слънцето.

От вътрешността ѝ изригна вертикална колона от чиста бяла светлина с размерите на двореца „Колхари“. Тя се издигна към небето с гръмотевичен рев, като не спираше да се разширява, а въздухът около нея се нажежи до бяло. Стена от пламъци скри убийствения блясък от колоната, спасявайки зрителите от изгаряния и слепота.

Съдебната палата се стопи като снежен замък в пещ.

Няколко секунди по-късно няколкостотин ракети с обеднен уран, покриващи площ от над сто квадратни километра, започнаха да падат, запазвайки правилния си строй; удряха се в земята и отскачаха настрани.

15.

Господи, как вони тук.

Единият ми крак се намира в локва със зърнестата консистенция на съсирена кръв. Мога да помоля Рейт да го премести, но защо да си правя труда? Извъртам главата си настрани и го поглеждам. Той седи с притиснати към гърдите колене, прегърнал ги е и се взира в стената.

Между нас на студения мръсен под лежи Косал.

Рейт не е точно човекът, с когото бих искал да прекарам последните няколко секунди от живота си, но пък никой не ми е обещавал, че ще имам право на избор. Затова ще си седя тук, в този непознат коридор с труповете на непознати. Устройва ме напълно. Точно тук, до меча. Защото, ако ще умирам, искам да бъда със съпругата ми.

Какво нещо е този меч! Все още го усещам как се плъзва под пъпа ми. Все още чувствам в зъбите си жуженето му, когато преряза гръбнака ми. Мечът на Бърн. Мечът на Ламорак.

Интересно откъде ли го е намерил Ламорак преди толкова много години? Дали е чувствал в ръцете си тежестта на бъдещето си? Този меч съсипа кариерата ми; отне живота на Шана. Косал е единственото, което ми остана от нея.

Което е останало от всички ни.

Той премина от Ламорак в Бърн, после в Рейт, в Делиан…

В мен.

За всеки от нас той представляваше нещо различно и въпреки това все същото. Както се изрази Крис за цялата тая тъпотия с Острието на Тишал: това е ножът, който разсича всичко. Той лежи на напукания дървен под между мен и Рейт и там му е мястото. И нашето място е тук: от двете страни на острието, което разсича всичко, в очакване на края на света.

Толкова много болка…

Толкова много омраза…

Всичко между нас ни разделя като този меч и въпреки това ние отново сме тук, заедно. Всъщност не ни е останал никой друг. Няма с кого другиго да споделя този момент. Няма с кого другиго просто да седя, да чакам и да се чувствам добре.

— Навън нещо утихна — мърморя аз. — Дали всичко е приключило?

Рейт свива рамене и извръща лицето си настрани.

Да.

Поглеждам към меча. Страхувам се да го докосна. Сигурно разбирам какво означава да се появи от нищото и да падне между нас.

Това е Крис, който се прощава с нас.

Когато за пръв път го видях, надвесен над мен в тренировъчната зала, на лицето си носеше онази глупава маска на луд учен, и аз веднага разбрах, че това момче ще създаде доста грижи. Колко изненадан бях, колко съкрушен, когато се върнах на Земята след прекараните в свободен режим в Отвъдие години и ми казаха, че Крис не е оцелял…

Сигурно тогава съм го оплакал, защото точно сега единственото, което изпитвам, е благодарност. Какъв късметлия съм бил да познавам такъв човек. Един Крис Хансен струва колкото цяла камара Колбърговци, Марк Виловци, Величества и Ламораци и всички останали тъпанари, които плуват в моя басейн. Ще ми се Шана да го беше познавала — наистина, когато и двамата бяха още хора. Мисля, че щеше да го хареса.

Дори повече: щеше да му се възхищава.

Мисля да поседя известно време тук и да си припомня някои от историите, които знам за него. Да си припомня студената му смелост, когато той просто става и върши онова, което е нужно.

Мисля, че това е моят начин да се простя с него.

Да си припомня ли? Мамка му.

— Рейт? — казвам тихо аз. — Искаш ли да ти разкажа една история, а?

16.

Тялото на Ма’елкот седеше на брега на реката, обхванало коленете си с ръце, като някакъв грамаден камък сред тревата, подложен на вековна ерозия. Един социален полицай се приближи предпазливо, чувствайки се неловко на тази чужда земя.

— Стимулантите са влени. Скоро ще се събуди — рече той. — Но не за дълго.

— Знам — отвърна Слепият бог с гласа на Ма’елкот.

— Много е слаба — каза полицаят. — Напрежението, на което е подложено сърцето ѝ… не мисля, че ще преживее деня.

Тялото продължи да се взира в реката.

— Връщай се в лимузината.

Полицаят се оттегли. Слепият бог накара тялото на Ма’елкот да го последва. Той застана до колата, без да отмества поглед от далечната Анхана. Онази част от Слепия бог, която беше Ма’елкот, можеше да почувства случващото се там през сетивата на богомолците; единствено на Любимите деца беше позволено да служат в Имперската армия.

— Запечатай вратата — каза той.

Останал без енергия, на полицая му се наложи ръчно да свали отварящата се нагоре врата и да я заключи.

Онази част от Слепия бог, която беше Ма’елкот, докосна силата на Неговата божествена Същност: безтелесния образ, пред който се кланяха богомолците Му. Той вля тази сила в телесната си форма, за да придобие мощ и телекинетически се захвана за каменната плоча под ливадата.

— Изчакай ме в колата — каза той. След това вдигна лимузината и я хвърли в реката.

Лимузината, водонепропусклива и изработена от съвременна титаниева сплав, изскочи като тапа на повърхността и въртейки се бавно, заплава надолу по течението. Можеше да я избута в реката с едно леко усилие на волята, но някои неща, както правилно бе отбелязал веднъж Каин, трябва да се свършат със собствените ти ръце.

Със силата на ума си той се пресегна към калта на речния бряг и загреба стотина килограма от нея. Ножът в съзнанието му я оформи във фигура: мъж със среден ръст и телосложение на боксьор, малко слаб за ръста си, макар че през последните години сигурно вече се беше поотпуснал; леко удебеляване на талията, намек за двойна брадичка — но със студени пронизващи очи и два пъти чупен нос, пресечен с белег.

Събирайки волята си, той изрече:

— Каин.

И докато говореше, си помисли: Някои неща просто плачат да бъдат свършени със собствените ти ръце.

17.

По средата на разказа за Болинджър в главата ми избухва бяла мълния и за един миг на безсилие си мисля, че бомбата все пак е избухнала. Но пронизващата болка продължава, звънтене и рев разцепват шибаната ми глава и се сливат в глас. Един Глас. Познавам този Глас.

Той изрича името ми.

— Каин… какво става? — Рейт се навежда към мен, но аз го задържам с едната си ръка, докато с другата притискам слепоочието ми, за да не ми се пръсне мозъкът.

— Чувам те — отвръщам аз.

ИДВАМ ЗА МЕЧА. ИДВАМ ЗА ТЕБ, КАИН.

— Знаех, че ще дойдеш.

АЗ СЪЩО ЗНАЕХ, ЧЕ ЩЕ СИ ТУК, ЗА ДА МЕ ПОСРЕЩНЕШ.

— Да, ти си един шибан гений.

Рейт ме гледа така, сякаш напълно съм перкулясал.

МОГА ДА ДОКАРАМ ОЩЕ ВОЙНИЦИ. МОГА ДА ДОКАРАМ ОЩЕ МАШИНИ. МОГА ДА ДОКАРАМ ОЩЕ БОМБИ.

— Не си прави труда. Отказвам се.

В главата ми настъпва мълчание.

— Чуваш ли ме, кучи сине? Казах, че се отказвам. Предавам се. Изпрати, когото искаш. Ще се оставя да ме отведе. Мечът е твой.

Лицето на Рейт се озарява от разбиране, примесено с благоговение, което после е заменено от ужас.

А В ЗАМЯНА?

— Фейт — отвръщам аз. — Искам дъщеря ми. Жива.

Мълчание.

— И докато обсъждаме сделката, на острова и в града има останали невинни хора. Пусни ги да си вървят, а?

ЗАЩО ДА ГО ПРАВЯ?

— Защото такава е сделката, шибаняко. Аз получавам Фейт и всички си тръгват необезпокоявани. Ти получаваш меча и в добавка мен. Иначе изчезвам оттук. Доста време ще ти отнеме да ме хванеш.

Мълчание.

— Колкото повече се мотаеш, толкова по-висока става цената.

ДОБРЕ. ПРИЕМАМ УСЛОВИЯТА ТИ.

— Закълни се.

ЗАКЛЕВАМ СЕ.

След това присъствието му напуска черепа ми и аз се свличам върху мокрия камък.

Рейт не си хаби думите напразно.

— Ма’елкот?

— Слепият бог. Същата работа.

Той се мръщи неуверено.

— Мислиш ли, че ще спази думата си?

Взимам меча и той оживява в ръката ми. Стискам дръжката му, докато острието не зазвучава в унисон със спомена ми: усещам жуженето му в зъбите ми.

— На кого му пука? — Извъртам Косал така, че острието му да улови слънчевите лъчи. — Аз няма да спазя моята.

Двайсет и пет

В деня, в който пророчеството се изпълни и промени, равнината на Мегидо[13] се превърна в калдъръмена улица, Фимбулвинтер[14] премина в огнена буря, и се събраха заедно всички отгласи и сенки на истината: Ахура Мазда[15] и Ариман[16], Сатаната и Яхве Саваот, Тор и Йормунганд[17], Принцът на Хаоса и Възнесеният Ма’елкот.

Настъпи часът на битката за тъмния ангел и бога на прахта и пепелта. Небесата щяха да се продънят, земята щеше да се разцепи на две и парчетата им щяха да бъдат разнесени от ветровете на бездната. В каква нова форма щяха да се съединят парчетата от света, когато се съберат отново — за това спореха всички пророчества, сказания и легенди.

И всички те грешаха.

1.

Той се спуска от небесата по линията от кълбести буреносни облаци, наближаващи от изток; носи ги вятърът, който духа в тила ми.

Първо се появява лъскав хромно-черен метеор — лимузина „Мерцедес“, по-голяма от апартамента, в който съм израснал. Тя се спуска с гръмовен тътен, като далечно бучене на турбини. Но това не са турбини, а гръмотевици.

Кучият син ръси гръмотевици така, както другите си прочистват гърлото.

Лимузината се приземява на мястото между два мъртви бронетранспортьора на пресечката между Пътя на боговете и Пътя на измамниците. Облаците се раздуват, поглъщат небето и над руините пада мрак. Сред тях се отваря една-единствена цепнатина, през която прониква златистият лъч на есенното слънце.

През тази пукнатина, яхнал златистата светлина, пристига Ма’елкот в ореол от сила — Супермен в италиански костюм.

Около него се вихрят струи черен Поток — той е в центъра на плетеница от пулсиращи тъмни нишки, които се сплитат в дебели въжета, преди да изчезнат в невидима за очите ми посока.

Макар че някои от тях мога да проследя. Някои от най-дебелите въжета са свързани с мен.

Моята собствена плетеница създава фантастична паяжина около мен, сложна и плътна, непроницаема, но аз някак си успявам да виждам през нея; предполагам, че в това има логика, защото не я виждам с очите си.

Той се движи като танцьор, леко и със съвършен баланс, позирайки в слънчевия си ореол. Топлият сивкавокафяв цвят на костюма „Армани“ идеално допълва порутените овъглени каменни блокове, които са задръстили улицата. Ха. Пуснал си е брада.

Е, аз също.

Очите му ме откриват в отсамния край на Пътя на боговете и електрическият му поглед ме пронизва като амфетаминова инжекция; вълна от топлина тръгва от тила ми и преминава през цялото ми тяло, чак до пръстите на ръцете и краката.

Той се усмихва ослепително.

Посяга към тила си и развързва косата си; тя се спуска по раменете му на озарени от слънцето вълни. Развърта рамене като борец и облаците се разделят: над главата му като цвете разцъфва безкрайна синева. Облаците се пръсват във всички посоки и напускат очертанията на града, сякаш бягат от сърцевината на всички неща, които представлява Ма’елкот.

Той носи със себе си своя собствена пролет, черпейки живот от опустошената земя на града; над руините се извиват яркочервени, кафяви и златисти фиданки, които се обръщат към слънчевото му присъствие. Социалната полиция, дворцовите рицари и добрата стара анханска пехота се измъкват изпод натрупаните отломъци, помагат си един на друг, дори ранените, дори умиращите, за да могат да се изправят и след това да коленичат в благоговение пред завърналия се Бог.

И в това има нещо съдбовно.

Защото в известен смисъл аз винаги съм бил тук.

Винаги съм седял сред руините на Финансовия квартал, загледан към Пътя на боговете над окървавените развалини на Стария град, кацнал на един изкорубен щурмови катер, усещайки студената стомана на Косал върху коленете ми. Разкъсаният титанов корпус непрекъснато поскръцва и свисти, докато изстива под задника ми. На няколкостотин ярда вляво от мен винаги е зеела димящата пропаст, където някога се беше издигала Съдебната палата, обградена от извънземен пейзаж от кратери и шлака от разтопени сгради; дори хилядолетната каменна стена на Стария град е клюмнала към реката в термална верига като размекнатия ръб на восъчна свещ.

И точно от тази посока ми шепне сянката на Крис Хансен с глас, изпълнен със спомени и печал.

Винаги съм бил тук, защото минало няма: всичко, което е съществувало в миналото, съставя мрежата на Потока, чиито черни възли изграждат настоящето. Винаги съм бил тук, защото няма бъдеще; онова, което предстои да се случи, никога няма да настъпи.

Съществува единствено „сега“.

Има една приказка — не мога да я удостоя с думата пророчество, нито дори с легенда, — която е много популярна сред мнозинството необразовани елкотанци; очевидно истинските вярващи са горе-долу от един тип, независимо в какво вярват. В продължение на седем години те си я разказваха един на друг — че Принцът на Хаоса ще се върне от отвъдния свят, за да се изправи пред Възнесения Ма’елкот в една последна битка.

В Деня на Възнесението.

Смеех се над тази приказка всеки път, която някой от актьорите в ССП я чуеше. Поклащах глава и се смеех. Тези глупави неосведомени копелета — да можеха да ме видят как излизам с Тан’елкот на по питие в една наша любима кръчма. Да можеха да ме видят в моята инвалидна количка; да можеха да видят Тан’елкот в Екзозеума на Студията как два пъти дневно развлича туристите с шибаните си купонджийски номера. Горките невежи кучи синове.

Казвам това, но не съм сигурен дали говоря за тях, или за нас. Защото трябваше да се досетя. Мамка му, знаел съм го през цялото време.

Татко ми го каза в очите: Понякога достатъчно подходящите метафори се въплътяват сами.

Така че тези глупави, невежи кучи синове се бяха оказали по-близо до истината от нас, самодоволните шибани многознайковци, които се скъсвахме да им се присмиваме. Това вечно „сега“ в руините на Анхана, и аз, застанал срещу бога сред руините на неговия град и труповете на последователите му…

Невъзможно. И неизбежно.

И двете неща едновременно.

Докосвам една от черните нишки, най-обикновена, почти изпъната: това е Делиан, който хвърля Косал на пода в коридора между мен и Рейт. Тази нишка е свързана с безброй други, които стават все по-оплетени: това съм аз, обаждащ се на Шана, за да ѝ кажа да се връща от Фенкона. Ето го Рейт, който се здрависва с Винсън Гарете, и това е свързано с мен, как стоя до трупа на Крийл в Посолството на Манастирите, и това се свързва пак с мен, как давам на Шана едно окъсано копие на роман на Хайнлайн, купено от черния пазар, което пък се свързва с Шана, застанала до мен в една уличка, вперила поглед в главата на Тоа Фелатон, която се въргаля върху омазания с лайна калдъръм, но едновременно с това всички тези нишки са свързани и много други, а те от своя страна — с трети, някои от които се връщат обратно в затворени примки, а други се протягат към невидими далечини.

Много от тях се връщат към клозета в Лингвистичния корпус, но дори той представлява плетеница от нишките на Клечката и татко, на хлапето на име Нилсън, което ме удря с тухла в главата, и някой, който преди двеста години изпуска на земята колба с ХРВП, на Ейбрахам Линкълн и Ницше, Лок и Епикур, и Лао Дзъ…

На вас това сигурно ви прилича на съдба.

Опитайте се да ми кажете, че татко е имал и най-малката представа, че аз ще се озова тук, докато е писал пасажите за Слепия бог в „Предания на Първия народ“. Опитайте се да ми кажете, че е трябвало да го предусетя, когато разбих главата на Клечката с оная тръба или когато предложих на Шана да се омъжи за мен, или пък когато лежах, окован към черния камък, в локва от собствените ми нечистотии и се опитвах да вдъхна живот в краката ми. Това за съдбата е пълна глупост.

Съдбата направлява живота ни само ако го гледаме от края към началото.

Вселената представлява система от случайности, ми каза веднъж Крис и беше прав. Но това не я прави хаотична. Само изглежда така. Системата съществува: странни притегателни сили подреждат групи от квантови вероятности. Аз мога да ги видя.

Виждам и нишките на черния Поток, които разцъфват и се простират напред във времето, свързват всяко събитие с друго, като всички си взаимодействат в една матрица от сили, която е толкова сложна, че в нея не съществува такова нещо като обикновена аритметична прогресия — но дори когато цялата система на реалността е разгъната пред вас, единственото, което можете да видите в нея, са очертанията на миналото.

Бъдещето не може да бъде предсказано. Може само да бъде преживяно.

Защото и една безкрайно малка нишка, като това какво е закусвал някакъв лаборант преди двеста години, може да окаже такъв натиск, че да тласне цялата Земя към Чумавите години и Студията; защото ефектът на пеперудата, породен от решението на едно тринайсетгодишно момче на име Хари, че повече няма да живее в страх, е завързало историята на два свята в днешния възел.

И накрая се стига до най-безкрайно прецаканата част от това безкрайно прецакано настояще: най-накрая ме спипаха. В последната минута от моя живот аз станах каинист.

Господи.

Добре. Достатъчно.

Готов съм да сложа край на всичко това.

Да си смъртен, е истински дар; въпросът не е в това дали ще умреш. Въпросът е как.

2.

Четири прави черни линии, пресечени от поредица по-къси линии — като мъртви стоножки с пречупени крачета, — сочеха към пръстен от светлина, заобиколен от мрак. Не се срещаха в центъра му, но беше очевидно, че ако бъдат удължени още малко, ще го направят — а в центъра беше дясното око на Ма’елкот.

Орбек плъзна жълтия, крив нокът на десния си показалец пред спусъка.

Оръжието не беше направено за огрило; пръстите му бяха твърде дебели, за да натиснат както трябва спусъка, а за да използва оптическия мерник, монтиран над цевта, му се наложи да изкриви врата си по изключително неудобен начин; десният му бивник застърга приклада. Но огрило са родени воини, а това оръжие не е кой знае колко по-различно от арбалета. Орбек щеше да направи необходимите приспособления.

Слънчевите лъчи, проникващи през взривения покрив, топлеха краката му; той лежеше проснат върху отломките, които някога бяха представлявали жреческите покои на горния етаж на храма на Уримаш, нисш бог на късмета. Снарядът, който беше унищожил покрива, бе откъснал и доста голямо парче от фасадата на третия етаж, но бе оставил няколко стени непокътнати, осигурявайки му достатъчно сянка, в която да прикрие главата си и цевта на оръжието.

Отне му доста време да се довлече дотук с тежко ранения си крак — шибаният камък долетя отникъде, докато Орбек се опитваше да се скрие зад един ъгъл, когато започна стрелбата, и разби бедрото му като шибан боздуган. През по-голямата част от битката той се опитваше да изпълзи по улицата. Останалите — почти всички от Народите, затворниците, вероятно и шибаните монаси — се разбягаха по мостовете и в пещерите; бързаха да се ометат оттук, докато все още имаше някакъв шанс.

Орбек не обичаше да бяга.

Освен това с този калпав крак едва успяваше да ходи.

После намери оръжието, стиснато в ръката на един мъртъв човек; изтръгна го от него и реши, че най-добрият начин да бъде истински Черен нож, бе да намери някое тихо местенце, откъдето да може да застреля няколко души, преди да го убият.

Тези проблясъци в небето — шибаният Ма’елкот е вдигнал шибания си Щит. Орбек нямаше представа как може да разбере колко изстрела са му останали, но пресметна, че дори да не може да пренатовари Щита, пак ще успее да повали шибания кучи син.

А това все е нещо.

Нокътят му се притисна към спусъка, но мерникът внезапно потъмня и нечий тих човешки глас рече:

— Недей.

Орбек застина — само левият му клепач леко се повдигна; с това око бе видял ръката с мургава кожа, покриваща другия край на мерника.

— Проклет да съм — изпъшка той.

Свали ръката си и се вгледа в ледените очи.

Няколко секунди беззвучно отваряше уста, преди да се върне гласът му.

— Как се озова тук? Не, майната му — как изобщо успя да ме намериш?

— Нося послание от Каин — рече Рейт.

3.

Ма’елкот е очаквал този момент адски дълго време и възнамерява изцяло да му се наслади.

Крачи към мен между разкъсаните редици от коленичили дворцови рицари, Социална полиция и анханска пехота, арогантно поклащайки задник като някой тигър. Въздухът около него проблясва: издигнал е Щит. Знае, че сме пленили няколко автомата и подобни гадости и не иска някой снайперист да му развали купона.

Изминава почти една трета от Пътя на боговете; после спира и вдига ръце, сякаш иска да каже: Вижте!

— Ти каза, че никога повече няма да видя Моя град, Каин — изрича той с усмивка, която е много по-топла от слънцето над главите ни. — И въпреки това аз съм тук.

Говори с обичайния си човешки глас, който аз чувам идеално от сто ярда разстояние.

— Мълчиш? След толкова време нищо ли нямаш да ми кажеш, стари приятелю?

Подготвил съм му един адски отговор.

Създавам в съзнанието си образа на бял поток от сила, който изригва от вътрешностите ми и се влива в дръжката на Косал. Секунда или две по-късно вече го виждам в ментално зрение: проблясваща, искряща, извиваща се волтова дъга с дебелината на китката ми; дъга, в която се влива цялата сила от всяка черна нишка, свързана с живота ми. Тя жужи в подсъзнанието ми, докато я привързвам здраво към Косал.

Не към Шана, не към Палас, не към богинята, не към съпругата, която бях обичал и която роди детето, което наричам своя дъщеря, не към жената, която гледах как умира в подножието на Седлото на Хрил. Пазя образа ѝ в сърцето си, но по-добре да го държа по-далеч от менталното ми зрение, иначе ще проваля целия номер.

Той ме гледа внимателно, преминавайки през различните нива на ментално зрение, търси някакви струи от Потока — търси някаква сила, която черпя от реката.

Но аз не черпя нищо. Аз захранвам.

— О, Давид, мой Давид — казва той, поклащайки глава и в гласа му звучи искрено съжаление. — Къде е прашката ти?

Бялата дъга пращи. Той не я вижда.

Може пък да се получи.

— Аз не съм отмъстителен бог, Каин. И знам, че не съм те притиснал до стената; ти сам избра да се предадеш, когато можеше да се измъкнеш. Ще бъде твърде нехайно от моя страна, ако не отговоря подобаващо. Затова ти нося дарове.

Усмивката му става по-широка, което е единственият жест от негова страна. Вратата на лимузината зад гърба му се отваря — като крокодилска челюст, разкриваща паст от мрак. В тази правоъгълна тъмнина мога да различа само някаква странна ъгловата фигура. Ма’елкот се усмихва всеопрощаващо и фигурата се материализира точно пред мен, под слънчевите лъчи и облаците от прах, а аз все още не мога да видя какво всъщност е това…

Съзнанието ми развързва някакъв невидим възел и тромавата черно-бяла Фантазия на Ма’елкот внезапно разкрива мъничка сгърчена трагична фигура. Това е Фейт; облечена в мръсна лекьосана болнична престилка, завързана към инвалидна количка.

Завързана към моята инвалидна количка.

Толкова истинска…

Ако протегна ръка, дали ще почувствам косата ѝ? Мога ли да се наведа за целувка и да усетя аромата на кожата ѝ? Ако плача над тази Фантазия, дали тя ще почувства сълзите ми?

Фейт…

Господи, как бих могъл…

Смъртта на Шана беше само загрявка.

— Малък дар в сравнение с твоя, предполагам — казва Ма’елкот. — Но смятам, че ще го оцениш толкова високо, колкото оценявам аз твоята капитулация. Подарявам ти твоето семейство…

Ръката му замръзва насред жеста, сякаш иска да се отпусне върху разрошената коса на Фейт, а аз не разбирам защо врящият ми мозък все още не е взривил главата ми, но той кимва и посочва към Роувър.

— … и място за сядане.

4.

Рейт излезе, накуцвайки, от сенките на срутената стена, присвивайки очи под лъчите на безмилостното слънце. Тишината беше безкрайна като небето; единственият звук в разрушения град бяха бавните му поскърцващи стъпки. Оставяше след себе си кървава следа, примесена с черно масло. Артанците — Социалната полиция — го следяха с поглед, докато монахът стигна бавно и с усилие до средата на Пътя на измамниците, където той се пресичаше с Пътя на боговете.

На широката улица той виждаше гърба на мъжа, когото някога бе боготворил. По-нататък, в самия край на улицата, неговият личен демон седеше върху сгърчено парче метал. Въздухът беше толкова чист, че Рейт успя да види изражението на лицето му. Той кимна леко.

Каин кимна в отговор.

Рейт се обърна към превозното средство, което бе застинало безжизнено между два също толкова безжизнени бронетранспортьора. Артанските шлемове се въртяха в синхрон с движенията му. Анханските войници го наблюдаваха мълчаливо, без да свалят ръце от оръжията си.

Рейт се усмихна на себе си. Зачуди се дали Каин се е чувствал по същия начин, докато е крачел по пясъка на арената на Стадиона на победата. Чудеше се дали Каин се е чувствал толкова силен, толкова щастлив.

Толкова свободен.

В аптеката на Кривата улица Рейт се беше изправил, готов за тръгване, още докато Каин внимателно използваше Косал, за да среже оковите си. Беше погледнал към мъртвата жена в коридора, припомняйки си, че много пъти е идвал в тази аптека, първо като дете, после като паж в Съдебната палата, след това като ученик в посолството. Познаваше двамата старци, откакто се помнеше; сега се сети, че те имаха син, който живееше някъде другаде, но не успя да си спомни нищо друго. Двамата бяха просто старият аптекар и жена му. Не помнеше имената им.

Зави му се свят и той се облегна на стената, задъхан. Каин спря да реже и го погледна:

— По-добре седни.

— Няма — отвърна Рейт, поклащайки замаяно глава. — Не. Само… да си поема дъх…

— Ако не го караш по-спокойно, скоро няма да има какво да поемаш.

— Не. Тук пътищата ни се разделят, Каин. Едва ли ще се срещнем отново.

— Рейт…

— Бих искал… — Той замълча, тръсна глава и започна отначало. — Ако можех да намеря някакъв начин, без да оскверня паметта на родителите ми и паметта на магистър Крийл, щях… Ще ми се да можех да кажа, че съжалявам. Ще ми се да можех да кажа, че ти благодаря. Но не мога.

— Хлапе…

— Не мога да поправя стореното.

— Никой от нас не може.

В отговор Рейт само кимна и отново се обърна с намерението да си тръгне.

Каин го хвана за чистата ръка.

— Все още не съм приключил с теб, хлапе.

Когато Рейт се опита да се отдръпне, Каин бързо уви веригата от оковите си около китката му.

— Пусни ме… — Рейт замахна към него с лявата си ръка, заплашвайки го с черното масло.

Каин изсумтя.

— Давай. Току-що приключи със спасяването на живота ми, а сега се каниш да ме убиеш? Хубаво.

— Какво искаш?

— След няколко минути и без това сигурно и двамата ще бъдем мъртви — отвърна Каин. — Но ако това не стане, ще имам нужда от теб.

— За какво? — попита Рейт, изненадан от странното звучене на гласа си; беше се опитал да вложи презрение, но вместо това долови някаква тъничка нишка надежда.

— Има едно малко момиче. Малко, шестгодишно момиче със златна коса, което много обичаше да се усмихва. Тя харесва красивите дрешки и детските стихчета, и ходи на училище с големите деца…

— Говориш за Фейт.

— Да. Ма’елкот ще я доведе. Искам да я скриеш. Намери някой да се грижи за нея. — Той сви рамене и извърна поглед настрани, а устните му се свиха в горчива линия. — Спаси я.

— Аз? Да спася дъщеря ти? — Рейт бе сигурен, че не го е разбрал правилно. — А ти къде ще бъдеш?

Каин повдигна Косал и огледа проблясващото острие.

— Ще бъда мъртъв. — После остави веригата да падне от китката на Рейт. — Затова имам нужда от теб.

— Вече не съм длъжен да изпълнявам заповедите ти, Каин…

— Да. И това не е заповед, а молба.

Рейт успя единствено да поклати изумено глава.

— И защо да го правя заради теб?

— Няма да го правиш заради мен. Ще го направиш заради нея. Знаеш какво ѝ причиниха. Знаеш какво продължават да ѝ причиняват. Ще го направиш, защото в противен случай ще трябва да живееш с мисълта, че си оставил едно невинно малко момиче да бъде насилено до смърт.

Дъхът на Рейт излизаше горещ и рязък. Отново се беше облегнал на стената и дишаше тежко, а ръката му оставяше размазано петно от черно масло върху боята.

— Но защо мен? — попита той. — Нали и аз съм не по-малко виновен за попадането ѝ в тази ситуация. Аз убих майка ѝ. Как може да повериш живота на дъщеря си на мен?

Каин го гледаше спокойно, непоколебимо и безстрашно.

— Че има ли някой друг тук?

Че има ли някой друг тук? — мислеше си Рейт, докато куцукаше към отворената врата на лимузината. В сянката ѝ седеше детето, привързано към инвалидна количка. До нея двама едри артанци с излъскани като огледала шлемове държаха пищяща и хлипаща възрастна жена, с късо подстригана стоманеносива коса. Тя се дърпаше в ръцете им, умоляваше и заплашваше на език, който Рейт не разбираше.

Вътре в превозното средство, почти сливайки се със сенките, седеше едно същество, което Рейт разпозна; скелетоподобна разядена карикатура на глада. Той бе чувствал това същество в сърцето си. Погледите им се срещнаха и те се познаха.

В очите на съществото проблясваше глад. В очите на Рейт — лед.

Един от артанците с огледални маски безмълвно показа на Рейт как да освободи спирачките на колелата. Той хвана количката за дръжките, които стърчаха над облегалката, обърна се и бутна дъщерята на Каин към слънчевата светлина.

5.

Гледам ги как се отдалечават; Рейт бута количката по Пътя на измамниците, спира за миг, преди да се скрие зад ъгъла на храма на Шентрал Вестителя, поглежда ме за последен път в очите и ми кимва за сбогом.

Двамата с дъщеря ми се изгубват от погледа ми.

Иска ми се да можех да се сбогувам с Фейт.

— И така, получи дъщеря си и живота на последователите си. Но това не са единствените Ми дарове за теб — прогърмява гласът на Ма’елкот. Той протяга ръката си към мен. — Най-великият ми подарък за теб е следният; аз ще купя капитулацията ти. Ще ти позволя да се изправиш пред мен с достойнство. Това е по-скоро сделка, отколкото капитулация: предадена ценност в замяна на получена ценност. Така ще засвидетелствам пред вековете своята любов към теб, Каин; това ще бъде записано във всички…

Изпращам тънка нишка черен Поток през байпаса ми и се изправям на крака.

Той млъква и присвива очи.

— Научил си нов номер — мърмори одобрително той. — Добре, ела при мен; нека да се срещнем лице в лице, като мъже, за да ми предадеш меча. Аплодирам усета ти за тържественост: по-скоро като Грант и Лий при Апоматокс, отколкото Брут в нозете на Ант…

Насочвам Косал към гърдите му.

— Много дрънкаш.

Той спира и криви лице, сякаш е вкусил нещо кисело; мрази да го прекъсват, когато реши да се прави на много умен.

Оголвам зъби.

— И двамата с теб знаем какво става тук и че то няма нищо общо с капитулацията.

Широката театрална усмивка избледнява и се изтегля към ъгълчетата на устата му, превръщайки се в откровено задоволство; краката му се разкрачват, заемайки по-стабилна поза, докато той се подготвя за боя с мен; раменете му леко се отпускат и като че ли стават по-широки, изпъквайки като буци под костюма.

Фантазменият образ на Фейт, завързана към седалката на Роувър, се разпада на вихър от прах, който проблясва под слънцето.

— Да — отвръща той.

— Тогава си затваряй устата и да започваме.

Той разперва ръце.

— Хайде тогава.

— Да.

6.

Рейт бързо избута количката на момичето до първата уличка, водеща на север от Пътя на боговете, след което се затича, тикайки я напред по неравния път толкова бързо, колкото смееше. Момичето висеше отпуснато върху ремъците в полусъзнание. Макар силите да го напускаха бързо, той все още успяваше да върви, облягайки се на количката, а и не им оставаше още много път.

Под слънчевите лъчи изникна срутената сграда; клюмналият втори етаж хвърляше дълбока сянка, в която Орбек чакаше заедно с още двама първородни, лечители от „Залагащия пришълец“. Рейт избута със залитане количката до тях и спря, дишайки тежко.

— Те… съгласиха ли се? — изхриптя той. Първородните изобщо не му се доверяваха, което бе напълно естествено, предвид отношенията между Първия народ и Манастирите; едва бе успял да ги убеди да изчакат и да поговорят с Орбек. — Ще помогнат ли? Изпратиха ли…

— Всичко, което каза, монахо — прекъсна го Орбек, ухилвайки се иззад бивните си. „Монахо“ прозвуча като ругатня.

Рейт не ѝ обърна внимание.

— А мрежата?

Орбек кимна.

— Идва.

Първородните лечители приклекнаха край Фейт и започнаха да я преглеждат, без да я докосват. Лицата им се озариха от сляпа безизразна болка, каквато би показал човек, който е намерил умиращо кученце.

— Няма време — каза Рейт и залитна. Само количката успя да му помогне да се задържи изправен. — Вече се случва… в този момент. Случва се.

— Да. — Усмивката на Орбек се разшири и той помръдна единия си бивник, сочейки към уличката; четири дървесни духчета се носеха към тях бързо като врабчета, разперили помежду си една от сребристите противомагически мрежи на Киърандел. — И още как, мамка му.

7.

Застанали сме един срещу друг в безкрайното „сега“.

По дължината на улицата са се наредили хора, които примижават под лъчите на обедното слънце.

Сценарият е познат и на двама ни. Ролите ни са изсечени в камъка на легендите още преди векове. Стрелците. Самураите. Зоро и губернаторът. Робин Худ и сър Гай от Гизбърн.

Не; най-точно ще бъде Леонид при Термопилите.

Ролан при Ронсевалския проход.

Защото Ма’елкот е лицето на десет милиона души, които са дошли да ме смажат, и ето ме, стоя тук начело на моя малък отряд: Рейт; Фейт; Шана и Палас Рил, и богинята; Хари и всички останали мъже, които някога съм бил. Те ме избраха за свой защитник.

Делиан и Крис са застанали зад едното ми рамо.

Татко зад другото.

Те ме направиха достоен за тази чест.

Спокоен и подготвен, Ма’елкот очаква да започна Обиколката: бавните, отмерени крачки на изправените един срещу друг противници, които се подготвят психически за смъртен бой. Той знае, че Обиколка ще има; знае, че дълбоко уважавам традициите.

Очаква някой номер; очаква да се нахвърля срещу него, преди да е направил своя ход. Предишния път го бях хванал неподготвен и втори път няма да направи тази грешка. От разстояние сто ярда мога да го улуча единствено с магия или пистолет, неговият Щит ще се справи и с двете.

По нервите на стисналата Косал ръка пробягва заряд и по вените ми се разлива чувство за мъчителна загуба. Очите на Ма’елкот се разширяват, после се присвиват и той кимва с одобрителна усмивка.

— Какво стана? — пита ме със спокоен глас, сякаш въпросът му е от чисто академично естество. — Как разкъса връзката ни? Да не си хвърлил някоя от онези твои сребърни мрежи върху Фейт? Като онази, която използва последния път?

Не му отговарям, но и не е необходимо.

Силата пламти около него.

Сега и двамата, Палас и аз, притежаваме цялата мощ на реката. Ма’елкот притежава силата на милионите си богомолци, плюс всичко, което Слепият бог изпомпва в него.

Лице в лице, един срещу друг…

Можем да разцепим планетата на две.

Армагедон. Рагнарьок. Залезът на боговете.

И той го очаква.

Винаги си е падал по тия Вагнерови глупости.

Седем години ме е изучавал. Изучавал е Палас. Разполагал е с достатъчно време, за да впрегне свръхчовешката си интелигентност в разгадаването на всички възможни комбинации от нейните сили, моите умения, нашите тактики. Знам, че ме наблюдава в ментално зрение, търсейки намек за това каква сила ще почерпя и какво възнамерявам да правя с нея. Невъзможно е да го изненадам.

Затова дори не се опитвам.

Вдигам Косал и го обръщам с плоската страна към него с поздрава на фехтовачите. Той ми отвръща с ироничен поклон.

— Винаги съм знаел, че ще стигнем дотук, Каин. Ние сме естествени врагове, ти и аз; затова те обичах толкова много.

Вместо да наклоня острието надясно — каквато е традиционната реакция при отвръщане на поздрав, — аз го вдигам над главата си, бързо, но не припряно.

В някои от японските бойни изкуства има едно правило, което се превежда като подходяща скорост. Това е един от най-трудните елементи за усвояване. Да се движиш с подходящата скорост, означава да действаш достатъчно бавно, за да не активираш защитните рефлекси на противника си и той да не усети, че го нападаш; така че да не потрепне, дори да не се почувства застрашен. Милионите години Дарвинова еволюция са ни оставили наследството да приемаме всички резки движения като възможна заплаха. От друга страна, не трябва да оставяш време на противника си да помисли: „Хей, чакай малко — ако тази ръка се приближи още малко, той може да се опита да ме нарани с нея.“ Това е деликатен баланс; подходящата скорост варира според ситуацията и психиката на противника ти.

Ако се провалиш — краткият път към земята на наистина мъртвите ти сигурен.

Затова, докато той все още се намира на стотина ярда от мен, гледа как мечът блести под слънчевата светлина и продължава да говори: „Винаги ми е вървяло на…“, аз извивам черния Поток, с който захранвам меча, по такъв начин, че да накара десния ми крак да направи една дълга крачка.

Което дава сигнал на призрака на мъртвата ми съпруга, намиращ се в меча, да използва енергията, която вливам в него, за да свие пространството по нейния начин, с който изминава по седем левги за една крачка; така отломките, върху които съм застанал, и калдъръма под краката на Ма’елкот се оказват на разстояние от една крачка и кракът, който вдигам на Пътя на благородниците, стъпва на по-малко от метър от обувките му марка „Гучи“, а мечът, който съм вдигнал над главата ми, се спуска право към ключицата му, докато аз с цялата тежест на тялото ми го притискам към Щита.

Ма’елкот завършва безизразно: …врагове, след което и двамата установяваме, че когато острието му е захранвано от черния Поток, Косал наистина може да реже всичко, включително Щитове.

Включително богове, облечени в костюми „Армани“.

8.

Очите на Ма’елкот се разтварят широко и той мърда беззвучно устни, а аз продължавам да натискам, докато острието не излиза от тялото някъде над бедрената му кост.

Залитам — проклет байпас, проклети крака, — но успявам да възстановя равновесието си и да отстъпя назад. Искам да гледам тази част.

Бавно и величествено, като масивна лавина в Алпите, главата му, дясното рамо и половината от торса му се плъзват встрани от другата половина по обливан от ален фонтан склон. Краката му остават на мястото си за около секунда-две, празните му черва и потрепващите органи са почти неразпознаваеми от тази страна и знаете ли какво?

Той не смърди.

Миризмата напомня на прясна говежда кайма от местната месарница. Никога не съм се замислял върху това: тъй като той не се е хранил от около петнайсетина години, значи през цялото време съм бъркал за него.

В края на краищата той не е торба с лайна.

Разполагам с около две секунди, преди сопитата да ми надупчат задника. Възползвам се максимално от тях. Вдигам отново Косал, но този път оставям острието да увисне надолу, под ръцете ми, които са стиснали дръжката му.

Ма’елкот ме гледа. Устата му произвеждат безсмислени пукащи звуци; по-голямата част от дробовете му са останали в другата половина.

Със скоростта на мисълта в безкрайното „сега“ аз призовавам образа на Шана в съзнанието ми — видението на Палас Рил, призрачна сянка на богинята, която сияе в нощното небе. От очите ѝ струи вълнист поток от слънчева светлина, а ръката, която протяга към мен, е нежна като праскова в сянката на листата.

Време ли е вече? — прошепва Тя в сърцето ми.

Хвани ръката ми — отвръщам аз.

Призрачната ѝ ръка докосва моята и плътта ни става едно; нейната топла лятна кожа хвърля слънчева роса върху избледнялата ми от престоя в донжона ръка, а моето белязано от смъртта сърце Я пренася в хладната есен. Ние се сливаме и завихряме, подвластни на повърхностното напрежение и необузданост, докосваме се във всяка геометрично безкрайна точка и въпреки това сме разделени навеки.

Защото всички живеят заедно, но всеки умира сам.

В тази кратка секунда, когато се съединяваме в тайнство, на което Нашият брак е просто едно бледо ехо, Ние се споглеждаме и си казваме…

О, сега вече разбирам.

Самотна вълна от изгаряща меланхолия…

Само ако можех да бъда такъв, какъвто винаги си искала…

Само ако можех да те приема такъв, какъвто си…

… и реката се надига в мен от малкото, мръсно поточе в Седлото на Хрил до могъщите ръкави на Теранската делта, където Ние се вливаме в океана…

… и сърцето ми се разкъсва, защото единственото ми желание е да остана завинаги тук, с тях, но безкрайното сега достига своя край, когато Шана казва…

Сбогом, Хари.

… а аз дори не мога да отговоря.

Вместо това се сбогувам с мъжа, който е затворен в капана на въргалящия се в краката ми умиращ бог.

— Честит Ден на Възнесението, задник.

После падам на едно коляно и с цялата тежест на тялото ми вкарвам изписаното с руни острие на Косал в мозъка му.

Точно между очите.

А силата изригва обратно през острието, през юмруците ми, през ръцете, раменете ми — удря ме в сърцето, изригва през тила ми и отнася нанякъде света.

Двайсет и шест

Една приказка разказва за близнаци, родени от различни майки.

Единият е тъмният ангел на смъртта и разрушенията, пеперуда „Мъртвешка глава“, излюпена от пашкул от смъртна плът; другият е уродливият рицар на пламъка със сърце от пепел, ударено от гръм и тлеещо.

Всеки от тях живее, без да знае, че са братя.

Всеки от тях умря в битката срещу Слепия бог.

Свързват ги лунни нишки, изтъкани от любов и омраза, здрави в своята невидимост: обвързани са с бога, който някога беше човек, и с рожбата на тъмния ангел, с драконката и детето на реката, с мъртвата богиня и един с друг.

А там, където нишките се сплитат в едно плетиво, те съединяват разкъсаната съдба на световете.

1.

Не помня да съм бил мъртъв.

Но си спомням някои от сънищата, които се носят насам-натам из моето бавно пробуждащо се съзнание, и те като че ли са свързани с удавяне, с нечовешки силни ръце, които ме душат или нахлузват на главата ми найлонова торба. Опитвам се да крещя, но дъхът не ми стига…

Това сигурно трябва да се приема като добър знак за живота след смъртта. Сигурно е било много хубаво, щом го напускам с такава неохота.

Сигурно никога няма да разбера.

Иска ми се да водя разказа в хронологична последователност, ако е възможно. Няма да ми е лесно; някои от връзките са по-неуловими от обикновени причини и следствия. А не съм съвсем сигурен в какъв ред се случи всичко, както не съм сигурен дали това е чак толкова важно. Някой е написал някога, че посоката на времето не е от значение за физиката. Сигурен съм, че този позабравен физик ще бъде доволен да узнае, че моята история има смисъл само ако е разказана отзад напред.

Когато имате треска, това звучи много по-смислено.

Понякога се улавям да мисля, че животът е треска; че преди два или три милиарда години Вселената се е разболяла и животът с цялата му фантастична невероятност е просто някакъв трескав сън. Че суровата неподатливост на неодушевеното представлява имунната система на реалността, която се опитва да я излекува от живота. Че когато животът бъде унищожен, Вселената ще се събуди, ще се прозине и ще се протегне, и ще поклати метафоричната си глава, изумена от странното си въображение, което е създало толкова невероятен сън.

Но когато се ободря, забравям за това.

Невинаги е лесно да се направи разлика между екзистенциализма и лошото настроение.

Някой може да си помисли, че би трябвало вече да съм имунизиран срещу меланхолията, но не е така; като че ли съм имунизиран единствено срещу стареенето и смъртта. И така е по-добре — вечното веселие би ме лишило от бремето на човешкия опит. Защото въпреки всичко аз си оставам човек.

Повече или по-малко.

Но да разяснявам морала на една още неразказана история, означава да го лиша от смисъл. А целта е смисълът. Понякога си мисля, че най-голямата опасност от безсмъртието е неограничената възможност да се отплесваш нанякъде.

И така:

Мога да изпиша няколко страници за процеса на събуждането ми за пръв път в новия ми живот. Бих могъл да редувам избледняващите подробности от сънищата с невероятната мека топлина на вълнените одеяла и фино изтъканите ленени чаршафи, да смеся ободряващото парване на слънчевата светлина през затворените клепачи с леката животинска мускусна миризма на гъшия пух, с който е напълнен дюшекът, върху който лежа. Желанието да си спомням тези дреболии, е толкова силно, защото всяко индивидуално усещане за живот е изключително ценно за мен; макар всеки поет дъх е сладък като предишния, в него винаги се появява някаква горчивина, защото не мога да забравя, че дъхът е нещо уникално, също като самия мен, и всеки следващ, колкото и да е прекрасен, никога няма да е като предишния.

На мен обаче ми провървя: антидотът за тази горчивина ме чакаше край леглото ми и се хилеше с вълчата си усмивка.

Щом отворих очи, той каза:

— Здрасти.

Усмихнах му се и така открих, че имам устни; стиснах ръката му и така открих, че имам ръце. Миг по-късно открих и гласа си:

— Значи не съм мъртъв?

— Вече не си.

— О, това е добре — отвърнах и немощно се засмях.

— Какво му е смешното?

— Ами… щом те видях тук, бях почти сигурен, че това не може да е раят.

Вълчата му усмивка стана още по-широка: неговият заместител на смеха.

— На мен ми се струва достатъчно близко.

Замислих се върху това, докато гледах танца на прашинките в слънчевите лъчи. Прозорецът беше огромен, почти с размерите на гигантското легло с балдахин на осем стълба. Върху всеки стълб бяха монтирани фенери от лъскав месинг, а самите колони бяха изрязани от някакъв светъл камък, наподобяващ прозрачен розов мрамор, и името на този камък бавно изплува в съзнанието ми: тиерил.

Тогава разбрах, че се намираме в Отвъдие.

— Каин?

— Да?

— Сбъркал съм — казах аз. — И за мен това е достатъчно близко до рая. — По-близко, отколкото заслужавам, довърших наум.

Той се изправи и отиде до прозореца със съвсем леко нестабилна походка. Прозорецът гледаше на запад и следобедното слънце го заля с алено и златно.

— Радвам се, че така се чувстваш, Крис — рече той, — защото по-близо няма да стигнеш.

— Не разбирам.

Погледът му се зарея към залеза.

— Нека ти разкажа една история.

2.

Това наистина беше краят на света.

Светът, такъв, какъвто всички го познаваха, бил разрушен за един миг и заменен от нов свят, по-различен свят, толкова приличащ на предшественика си, че човек би могъл да ги обърка. Времето на несъществуване, което ги разделило, също беше несъществуващо; никой не го бе видял или чул и дори не бе почувствал промеждутъка, но всички знаеха, че го е имало.

Сега нещата вече бяха различни.

От обясненията на Каин разбрах какво се е случило в мига на обновяването на света: магията, скрита в изрисуваните върху острието на Косал руни, уловила шаблона на съзнанието на Ма’елкот, макар вече да съдържала в себе си този на богинята — но тъй като в онзи момент богинята се била докоснала до Песента на реката чрез Хари, шаблонът на Ма’елкот преминал и през двамата. Този шаблон, тази сянка, това съзнание щяло да се разнесе като дим на вятъра, да се разтвори в Песента, ако не била идеята за Възнесения Ма’елкот: образа, на който милиони Любими деца се молеха всеки ден; Силата, която му вливаха чрез енергията на своята преданост. Тази сила резонирала в същата честота като шаблона на Ма’елкот и хармонията им станала причина да се слеят за миг — и през Хари и богинята те докоснали Песента на Чамбарая.

В този момент Той станал едновременно бог на човечеството и съставна част на Световния разум — сила без прецедент във всички еони история на Родината. И заемайки това място, Той преместил света.

Той станал светът.

Но това не бил светът, за който копнеел Слепият бог.

Влиянието на Слепия бог върху Ма’елкот било чисто физическо: функция на мислопредавателя, имплантиран в черепа му, който бил останал във физическото тяло на Ма’елкот. И макар в определен смисъл той да бил колективен разум, какъвто е Слепият бог, в по-широк смисъл той винаги си е оставал човек; и този човек бил най-вече творец и не можел да понесе мисълта да унищожи нещо толкова красиво.

С помощта на обединената сила на човешките му последователи и на Чамбарая той успял да проектира шаблона си върху матрицата на Световния разум. След това се разделил от реката и влял волята Си във великата симфония, която е Т’налдион — самата Родина.

Докосването му било елегантно; той свалил трансферния щит — силата, блокираща Уинстъновия трансфер до Анхана — и го разпънал над целия свят. В тази частица от секундата всички предавания от Актьорите в Отвъдие прекъснали.

В следващата частица от секундата Той изпял нова нотка в Песента на Родината. Нито Каин, нито аз бихме могли разбираемо да обясним въздействието ѝ. Може да се каже, че той леко променил местните физични закони.

И направил Слепия бог неправдоподобен.

Изключително неправдоподобен: чак до квантово ниво.

Малката част от Слепия бог, протегнала се до Отвъдие, се разпаднала, а останките ѝ се пръснали във фонтан от въгленочерни късове. Останалото се сгърчило като срязан с нож червей обратно в гнездото си, за да ближе раните си, обзето от мрачни мисли.

Социалната полиция в Анхана почувствала разликата като вълна от паника, истинска, древна паника: сляп ужас от това, че си се изгубил и си съвсем сам в тъмна гора през нощта, в лапите на нейния нечовешки бог. Мнозина пищели; всички се гърчели и олюлявали; повечето побягнали; а някои стреляли с оръжията си във въздуха или един срещу друг.

Някои насочили оръжията си срещу Каин, който бил коленичил на Пътя на боговете; други срещу лимузината; трети срещу всяка мишена, която можели да открият. Всички те умрели, преди да успеят да натиснат спусъка.

Някои от социалните полицаи все още са живи. Не съм решил какво да правя с тях.

Засега са затворени в Ямата.

Когато Каин завърши разказа си за края на света, аз бях поразен от иронията на съдбата.

— Направил си го бог. Преобразил си го и той се е възнесъл. В Деня на Възнесението.

— Да.

— Взел си измислицата за Каин и Ма’елкот и си я превърнал в действителност.

— Измислицата — отвърна Каин — е доста хлъзгава концепция.

— Победил си врага си, като си изпълнил най-съкровеното му желание.

Каин сви рамене.

— Не съм сигурен дали враг е правилната дума — въздъхна той. — Нашите отношения са… сложни.

— Едно нещо не разбирам. Как аз се озовах тук? Защо съм жив? Какво общо има всичко това с мен?

Тогава усмивката му посърна и той погледна към дланите си. Сплете пръсти и изпука кокалчетата им в бърза последователност.

— Това е друга история.

3.

Новата му история започнала няколко дни след края на света: след като събрали стотиците, хиляди трупове, след като били изкопани гробовете и запалени кладите. Започнала на носа на Стария град: купчина от камъни, която някога бе представлявала Шестата кула, издигаща се над вдадения в реката пясъчен бряг. Каин стоял на пясъка, вдигнал дъщеря си на ръце, а горе, от купчината камъни, го наблюдавала почетната стража, съставена изцяло от оцелели дворцови рицари.

Но аз няма да ви описвам историята, която ми разказа той; онази, която ме интересува повече, е моята собствена. Неговият дар за мен, уредът, който нарича Огледалото на Каин, по-късно ми позволи сам да наблюдавам събитията, които ми описа той. Макар че ги видях през неговите очи, за мен е важно как аз ще разкажа историята.

Тя започва така:

Едната му ръка бе обгърнала Фейт през раменете. Тя го беше прегърнала през врата и беше опряла чело в ямката над ключицата. Момичето беше увито в бял шал с пискюли, знак на траур по обичаите на Анхана; Каин носеше нова туника и панталон от кожа, привързан с тънко въже, и ниски меки ботуши.

Той вдигна Косал така, че острието му да отрази лъчите на изгряващото слънце, докато се прощаваше със съпругата си.

Няма да ви преразказвам какви думи си размениха тримата. Уредът — който лежи на бюрото ми, докато пиша това — не ми показва всичко, но това, което виждам, е повече, отколкото мога да понеса. Ще кажа само, че сбогуването им бе кратко и интимно. Подробностите ще разкаже Каин, ако реши да го направи; всеки, който проявява интерес към тях, трябва да попита лично него.

Ще ви кажа само това: Палас Рил избра да продължи.

Тя не можеше да бъде едновременно богиня и жена; въпреки че можеше отново да си направи смъртно тяло, никога нямаше да бъде отново само жена. Бил ли си някога бог, никога повече няма да бъдеш изцяло човек, но тя все още можеше да остане изцяло богиня.

И не знаеше друг начин да предпази семейството си.

Когато се простиха, Каин заби Косал в камъка, който лежеше в краката му, и продължи да го забива, докато навън не остана да стърчи само дръжката.

— Фейт, скъпа, слез долу за малко — каза той, оставяйки момичето на земята. Тя послушно стъпи на пясъка и се отдръпна на една крачка от него. — Да започваме — промърмори той.

И силата, към която се бе обърнал, му отвърна с огън.

Той протегна ръцете си и от дланите му изригнаха пламъци, ярки като слънце; на всички им се наложи да закрият лицата си с ръце и дори Каин бе принуден да затвори очи. Когато пламъците угаснаха, големият камък се беше стопил в локва от лава и Косал вече не съществуваше.

Палас Рил се беше сляла завинаги с реката.

Това бе нейният хепиенд.

Единствената музика, която съпроводи преминаването ѝ, бе плясъкът на вълните на Великия Чамбайген, шумоленето на две търсещи храна катерици и писъкът на самотен орел, който се носеше високо в небето.

Миг по-късно Каин погледна към Фейт.

— Готова ли си?

Тя кимна сериозно.

Той протегна ръце, за да я вдигне отново, но вместо това момичето го хвана за едната.

— Достатъчно голяма съм, за да вървя сама — рече тя.

— Да — съгласи се той бавно и с известна неохота. — Да, май вече си. Докато двамата си помагаха един на друг да се изкатерят по руините на кулата, в ума на Каин прозвуча сух глас.

Колко трогателно.

— Прояви малко уважение — промърмори той.

Каква ирония: човекът, който е най-малко склонен да прояви уважение, пръв моли за него.

— Затваряй си устата, по дяволите.

Фейт го погледна ококорено и примигна.

— Пак ли говориш с бог?

— Да — отвърна Каин.

Тя кимна с тържествено разбиране.

— Понякога бог може да е много злобно копеле.

— Съвсем правилно си го разбрала.

4.

Двамата преминаха между редиците на дворцовите рицари, които стояха мирно, с оръжия на гърдите и свалени знамена. Накрая, трепереща, макар да бе увита в огромен кожух от енотова кожа, стоеше Ейвъри Шанкс.

Каин и Фейт се спряха пред нея.

Тя срещна погледа му, без да потрепне.

— Фейт? — каза Каин, като пусна ръката ѝ и положи длан на вратлето ѝ. — Върни се заедно с гран маман в двореца.

Фейт го погледна с празния си поглед — в главата ѝ звучеше песента на реката.

— Добре — отвърна тя. — Обичам те, татко.

— И аз те обичам, миличка. Просто… просто има някои неща, които трябва да свърша сам. Ще се върна навреме за вечеря.

— Обещаваш ли?

— Обещавам — отвърна той и споменът за последното му обещание към нея и как се беше провалил в изпълнението му се заби като рибарски кукички в сърцето му.

Фейт неохотно се приближи до баба си и я хвана за ръката. Каин отново срещна погледа на Шанкс.

— Грижи се за нея.

Тя изсумтя.

— По-добре, отколкото се грижеше ти — отвърна тя. — По-добре, отколкото изобщо би могъл.

Докато ги гледаше как се отдалечават, хванати за ръце, подбирайки криволичещите пътечки, разчистени в засипаните с отломки улици, Каин промърмори:

— Винаги ми е вървяло на врагове.

Мм, ласкател, сухо отбеляза гласът в главата му.

Каин отвори уста, сякаш за да отговори, но вместо това се намръщи и безмълвно поклати глава. Раздвижи краката си и започна да се изкачва по съборената стена, отправяйки се към Пътя на измамниците, към Моста на глупците. Когато ми разказваше тази история, той каза, че просто е искал да се махне за малко от острова; Огледалото на Каин го потвърждава, но аз си мисля, че това не е цялата истина. Смятам, че той е искал да отиде в Лабиринта, за да види какво е останало от стария му квартал.

Да види какво е останало от самия него.

5.

Дупката в Моста на глупците, където гредите на подемния мост бяха изгорели до основи, беше покрита временно с талпи, за подпора бяха опънати конопени въжета. Тази сутрин работниците прекарваха оттам пълни с тухли колички и извадени варовикови блокове, затова Каин мина по малкия въжен мост, който се намираше малко по-нагоре по течението: той представляваше две опънати едно над друго въжета. Не се спря над водата — продължи да мести краката си един след друг по долното въже, докато плъзгаше ръцете си по горното, — но мислите за жена му не го напускаха, докато отдолу течеше реката. Той си спомни, или поне така твърди монологването му, за това, което му бе показала тя в онази безкрайна минута, когато той се беше слял с реката: че реката представлява всичко, което се намира в границите ѝ, и че всичко около нея е река.

Помисли си за мъжете, жените и децата на Земята, за които реката е просто естествена тоалетна, подходяща единствено за измиване на отпадъците им. Изпитваше жалост към тях — странична, абстрактна, безлична и не особено силна. Ако искаха светът им да е по-различен, можеха да го променят.

Но това не беше негов проблем, вече не.

Точно така. Но това повдига въпроса: кое, тогава, е твой проблем?

Каин премина моста и тръгна по северния бряг на реката. От Лабиринта до руините на Града на пришълците и обратно, улиците бяха пълни с хора, които разчистваха отломките, отделяха това, което можеше да се използва отново, от онова, което беше ставаше единствено за изхвърляне. Почти всички тела бяха събрани и изгорени в предишните дни и сега по лицата на гражданите се четеше някакво мрачно веселие, другарство в бедата, което разкриваше общата им решителност да построят отново дома си.

Голяма част от новата Анхана щеше да бъде построена с дървения материал от противоестествената пролет на богинята: млади и покрити с издънки, повечето стълба на дърветата бяха изгорели само по повърхността, където маслото се беше просмукало в кората им. Сърцевината им беше здрава и щеше да изгради скелето на града, който щеше да се издигне от тази пустош на пепелта и отломките.

Навсякъде, откъдето минаваше Каин, той бе приветстван с кимания. Усещането беше много странно: всеки знаеше кой е той и никой не се страхуваше от него. Вместо това беше поздравяван с уважение, примесено с благоговение. Повечето от жителите на Анхана бяха Любими деца на Ма’елкот и всеки от тях се беше пробудил в този нов свят с мистично познание в сърцата им за онова, което Каин бе сторил за тях и за техния свят.

Но според мен за него още по-странното беше да продължава да върви безцелно; да отвръща приятелски на поздравите, да се вслушва в шумоленето на вятъра и разговорите, да усеща как чакълът хрущи под краката му…

И да не открива нищо, което трябва да направи.

Няма как да съм сигурен — уредът не записва коментари, — но мисля, че той намираше някаква утеха в това. Последните няколко дни бяха за него единствената почивка от сраженията в неговата безкрайна война. В целия му живот като Каин винаги е имало някой, когото е трябвало да убие, или някой, който е искал да го убие; винаги е имало някакво съкровище, което е трябвало да бъде открито, или приключение, което е трябвало да преживее; винаги е имало непрестанен натиск да развлича публиката си.

Сега той беше тази публика и намираше за невероятно развлекателен пътят на едно облаче по есенното небе.

Всеки път, когато скитането му го приближаваше към Лабиринта, той се улавяше, че се взира в обширната грамада на Медния стадион. Единствената самотна каменна сграда в целия Лабиринт се извисяваше над останките от околните изпепелени сгради. Преди години Каин беше почтен барон на Поданиците на Кант, една от бандите в Лабиринта, която използваше изоставения стадион за база. През онези години Поданиците бяха неговото семейство. Той бе заменил земното си семейство — баща си — за семейството на Манастирите; беше изоставил Манастирите заради Поданиците на Кант; и накрая бе изоставил тях, за да направи свое семейство с Палас Рил…

И отново уредът не е записал никакви коментари. И може би аз разказвам не неговата история тук, а моята собствена.

Понякога ми е трудно да ги разделя.

Мога да кажа със сигурност, че той прекара много време във взиране в Медния стадион, и два пъти без особен ентусиазъм се опита да откърти дъските, които запечатваха входа му, сякаш искаше да се вмъкне вътре, но и двата пъти размисли. И тук вече чувам думите от монологването му: Опитвам се да вляза в погрешния стадион.

След това той отново пое на запад, но вече целеустремено, минавайки по доковете към Моста на рицарите. Когато премина в Стария град, той заобиколи кратера, където някога се беше издигала Съдебната палата, без дори да го погледне.

Предполагам, че Каин и правосъдието никога не са имали кой знае какво общо.

На мен обаче сърцето ми се свива всеки път, когато преглеждам тази част от записа. Този кратер, тази покрита с разтопена шлака дупка в сърцето на града, е дело на моите ръце.

Аз умрях там, докато я създавах.

Не ми е лесно да я гледам.

Сега, докато пиша тези редове, вече няколко седмици съм размишлявал над това какво е да си мъртъв. Не е лесно да се мисли за такова нещо.

Каин е имал на разположение седем години.

Записът е запазил само смесица от емоции, които са се променили и преплели дотолкова, че единственото, което се усеща от тях, е смазващата им сила; дори няма да гадая за какво си е мислил Каин, докато е прекосявал Моста на кралете и е видял за пръв път със собствените си очи Катедралата на Възнесението.

6.

Той я беше виждал стотици пъти, ако не и хиляди, през очите на Актьорите от Студията, но усещането от това да се види на живо, не можеше да се предаде с никакво симкресло. Катедралата се извисяваше над него, закриваща половината небе; титанически свод от снежнобял мрамор, най-високата сграда в Анхана, надвишаваща дори оцелялата кула на двореца „Колхари“. Нямаше нито прави линии, нито остри ъгли; извивките във фасадата създаваха зрителната измама, че е по-огромна, отколкото е в действителност. Изгледът засенчваше дори реалното положение на нещата и стените бяха съвършено чисти — нито украса, нито орнаменти, които могат да загатнат за истинските мащаби на сградата.

Беше останала непокътната както от пожарите, така и от битките. Покрай нея или вътре в нея не растеше нито една тревичка, по девствените ѝ стени не се виеше бръшлян. Подовете ѝ бяха от камък, вратите — от желязо, таваните — от месинг. Тя дори не беше застрашителна; да влезеш в нея, означаваше да се окажеш смазан от собствената си незначителност.

Каин едва ѝ обръщаше внимание.

Той се приближаваше към нея, подсвирквайки си фалшиво, разсеяно; тези звуци бяха само някакъв призрак на мелодия. Овесени на въжета църковни прислужници чистеха фасадата на катедралата; макар че черното масло не беше засегнало стените, димът беше окадил блестящата им повърхност.

— Предполагам, че ще трябва да затвориш това място — промърмори Каин.

Защо да го правя? — отговори гласът в съзнанието му. — Ма’елкот още съществува — все още е покровител на Анханската империя и все още слуша молитвите на Децата си. Макар че той е само част от това, което Съм Аз, името Ма’елкот все още пасва на Неговата същност.

Има мнозина като него — Аз съм цял пантеон. Не разбра ли това? Палас Рил също е част от Мен като Ма’елкот; тя ще бъде покровителка на дивата природа, която толкова обича, и ще е застъпница на слабите и угнетените, както когато помагаше на бегълците…

— По дяволите, няма ли да млъкнеш? Ако знаех, че ще ми се наложи да слушам твоите дрънканици до края на дните си, щях да те оставя да ме убиеш.

Той се приближи до портата и един жрец с бяла роба под алено-златиста мантия му отвори.

— В името на Възнесения Ма’елкот това смирено Негово Дете приветства лорд Каин.

Каин направи гримаса, едва кимна в отговор на дълбокия поклон на жреца и премина. Жрецът извика подир него:

— Не желае ли лорд Каин придружител? Водач може би? Може ли това смирено Дете да ви укаже пътя?

— Сам ще си го намеря — отсече Каин и продължи да крачи нататък.

Нямаше затруднения в намирането на светилището. Седем години не са толкова дълъг срок, че да се изтрият от паметта му дори най-незначителните подробности. Той познаваше светилището много добре — беше умрял там.

Катедралата на Възнесението беше издигната около Стадиона на победата.

Премина през дълъг тесен коридор и излезе под ослепителното слънце; арената все още си беше под открито небе и почти не се беше променила от онзи първи Ден на Възнесението. Той се спусна по ниските стъпала към парапета около арената и всеки път, когато гледам записа, ми се струва, че сякаш всеки момент ще скочи през перилата, за да се приземи върху пясъка.

Но той не го прави.

Вместо това въздъхва и виждам как лицето му става сурово. Оглежда се и минава покрай редиците със седалки. Когато стига до една от херцогските ложи — онази, която е принадлежала на покойния Тоа Сител, — сяда, обляга лакти на коленете си и се вторачва в арената.

За много, много дълго време.

И отново записът не съдържа монологване, няма никакъв намек за това какви са мислите му, само от време на време адреналинът ускорява пулса му и веднъж или два пъти го пробожда топлината на раждаща се сълза.

Най-накрая той промърморва:

— Проблемът с хепиенда е, че никога нищо не свършва наистина.

Амин.

Нова дълга, много дълга пауза, през която Каин гледа в небето, сякаш се опитва да открие там образите на воюващи помежду си богове и богини; после насочва поглед към арената, някъде към самия ѝ център. Към олтара.

— А Ламорак? — пита той след известно време. — И тази торба с лайна ли е бог сега?

Разбира се.

— Исусе!

Не. По-скоро Юда. Ламорак ще бъде бог на предателите, ревнивците, всички, които таят в сърцата си грях и замислят тайни злодеяния. Отровителите. Наемните убийци.

— Страхотно — изсумтява Каин с горчивина. — Това сигурно е някакъв специален подарък за мен?

Не получава отговор.

— А Бърн?

Уви, не. Не нося Бърн в Мен. Колко жалко; от него би излязъл прекрасен бог на войната, не мислиш ли? Прилича на Арес в много отношения…

Сега Каин е този, който не намира отговор.

След малко той промърморва замислено:

— А Ханто Сърпа? Той… ти… започна кариерата си като некромант, нали? Бог на смъртта?

На красотата.

Каин изсумтява.

Иронично, нали? Един човек, толкова уродлив, че не можех да понасям да бъда него — но единствената му страст беше красотата. Дори и сега нищо друго не Го трогва.

Каин поклаща глава.

— Смотана работа. Имам предвид, че той е оригиналната ти личност, нали?

Ето защо Той е главният сред Нас, Каин.

— Главният? Богът на красотата?

Ако ми позволиш, ще отговоря с думите на Кийтс:

Красотата истина е, а пък истината — красота.

Това е всичко, дето знаем на Земята,

и всичко, дето трябва ни да знаем[18].

Каин се обляга назад в седалката, гледайки в небето и размишлявайки; мисля, че може и да е заспал за известно време, защото затваря очи, а когато ги отваря, сянката на стените на катедралата вече е започнала да се изкачва по източните трибуни.

Когато заговаря отново, звучи по-спокойно — почти умиротворено:

— Какви са тия глупости с „лорд Каин“? — пита той бавно.

Сухият глас му отвръща без колебание, сякаш не е имало никаква пауза:

Само нищожен жест на признателност. Моите Деца ще ти оказват честта да се обръщат така към теб до края на дните ти.

— Сложи край на шибаното нещо. Не искам да съм никакъв лорд. Аз съм Каин. Това е достатъчно.

Нова пауза. След малко:

Сигурно е така. Но как тогава да изразя колко силно те ценя — теб и това, което направи за Мен? Каква награда може да те удовлетвори?

— Можеш да ме оставиш на мира, мамка му.

О, Каин, нима някой от нас някога е бил способен да направи това?

Каин не отговаря.

Мога ли да ти предложа работа?

— Работа?

Какво ще кажеш да станеш, да речем, император?

— Господи Исусе, не! — възкликва Каин и избухва в смях. — На това ли му викаш награда?

Но на Империята ѝ е нужен владетел и мнозина биха сметнали неограниченото могъщество…

— Аз съм достатъчно могъщ — прекъсва го Каин. — Забрави ли?

След кратка пауза:

Вярно.

— Да ми натресеш работа, която не понасям? Направо съм очарован. Мамка му. Освен това винаги, когато работя за теб, това не свършва добре и за двама ни, нали?

Отново вярно. А какво ще кажеш за вечна младост?

Каин примигва смаяно.

— А можеш ли да го направиш?

Мога. В мига, в който двамата с Палас Рил Ме свързахте с реката, те опознах до съвършенство. Познавам те до последната молекула, Каин; до последния атом. Мога да сътворя за теб ново тяло, както Палас Рил беше започнала да прави за себе си. Мога да те направя отново двайсет и пет годишен — двайсет и пет годишен завинаги. Помисли си: няма да те болят бедрата и раменете, мускулите ти ще възвърнат младежката си гъвкавост… Мога да направя още повече: да ти дам свръхчовешка сила и бързина, раните ти да могат да заздравяват…

— Можеш да спреш дотук, чух достатъчно. Не, благодаря.

Това няма да е някакъв голем, Каин; пак ще си бъдеш ти. Нервната система на твоето ново тяло ще приеме съзнанието ти със същата охота, както това, в което си сега, може би дори с още по-голяма.

— Точно там е работата, че ще е по-добро.

Защо ти е да отхвърляш телесното съвършенство?

— Защото не ти се доверявам, мамка му! — отговаря Каин.

Каин, давам ти думата Си…

— Аха, а ние и двамата знаем колко струва тя — прекъсва го той. — И двамата знаем, че когато тръгнеш да ми създаваш ново тяло и да го усъвършенстваш, няма да се стърпиш да усъвършенстваш и ума ми. Ще махнеш някои от лошите ми навици, които никой не харесва у мен — че ругая твърде много, че се чеша пред хората и така нататък, — и след като започнеш с подобни дреболии, ще продължиш с другите ми лоши навици. Като например този, че от време на време ти сритвам задника.

Прекарват дълго време в мълчание.

Поне ми позволи да поправя краката ти.

— В момента не работят зле.

Състоянието им е несигурно, Каин. Може да съжаляваш, че си отхвърлил това предложение.

— И без това вече съжалявам за доста неща — казва Каин с дълбока въздишка.

В този момент се чувствам поласкан — струва ми се възможно да си мисли, че е сбор от своите белези.

7.

Как тогава мога да изразя Моята благодарност? Как мога да покажа на света колко много те ценя, приятелю Мой?

Тук Каин си поема бавно и дълбоко дъх и произнася с преднамерено безразличие, сякаш не иска да оставя никакво съмнение, че гласът му може да е оцветен от някаква емоция — така съдията се обръща към обвиняемия при обявяване на присъдата:

— Ние не сме приятели.

Каин…

— Не — отсича категорично Каин. — Имах донякъде приятелство някога с човек на име Тан’елкот. Той сега е мъртъв. Ти — дори не знам кой си ти, но не си ми никакъв шибан приятел.

Ти знаеш кой съм — Аз съм това, което ти Ме направи, Каин.

Аз съм Родината.

И съм твой приятел.

— Хубаво, но аз не съм ти приятел. Ти уби жена ми, задник. Ти изтезава дъщеря ми.

И чрез тези престъпления двамата с теб спасихме света.

— Майната му на спасяването на света. Можеш да спасиш десет свята. Можеш да спасиш шибаната Вселена. Това не те оправдава. Не ми пука дали си бог. Някой ден ще се добера до теб.

Бяхме във война, Каин. И двамата се сражавахме за онова, което обичаме най-много.

— И какво от това?

Трябваше да пожертваме по нещо, за да победим общия си враг.

— Така ли? И какво пожертва ти?

Очевидно твоето приятелство.

Каин прекарва дълго време в наблюдаване на ръцете си, като ту ги свива в юмруци, ту отново ги отпуска, преобразувайки ги от инструменти в оръжия и отново в инструменти.

— Видях онази статуя — казва той най-накрая. — В нощта на пожара. „Цар Давид“. Добра прилика. Добра статуя. Най-добрата ти работа. Но не съм аз.

Не съм съгласен.

— Аз не съм твоят Давид.

А, това — да. Прав си, колкото и да ми се иска да грешиш. Това, с което не съм съгласен, е, че „Цар Давид“ е най-добрата ми работа. Не е тя, а ти.

— Глупости.

Виждам пред себе си човек, който е бил съкрушен от съдбата много по-силно, отколкото онзи мраморен блок — и който е събрал от отломките нещо повече, отколкото е сумата от отделните им части. Творецът в Мен винаги ще се гордее заради Моето участие в този процес. Ако аз и ти трябва да сме врагове — така да бъде.

Казват, че истинското мерило за величието са качествата на враговете ти. Ако това е истина, аз се гордея, че съм твой враг, Каин.

Каин?

— А? — промърморва Каин. — Казваше ли ми нещо?

А ти не ме слушаше.

Той свива рамене.

— Когато започнеш да ги каканижеш такива, ми се затварят очите. Знаеш ли какво си мисля: този твой номер с новото тяло — можеш ли да го направиш за всеки, който се е докоснал до реката?

Мога.

Лицето на Каин се озарява от вълчата му усмивка.

— Тогава мисля, че ти намерих император.

И така на сцената отново излизам аз.

8.

Признавам си, че наблюдавах своето възкресяване много пъти. То ме очарова и не само защото церемонията беше много впечатляваща — тя се проведе в Катедралата на Възнесението няколко седмици по-късно. В нея участваха голям месингов идол на Ма’елкот сред храмовите статуи на всички Анхански божества, голям хор от елкотански жреци, цялата аристокрация и по-голямата част от дребното дворянство в Империята, огромно количество песнопения и песни, и тамян, и фойерверки, и всевъзможни символи на това и онова: пясък от Теранската делта, чаша тинаранско бренди, ябълка от Каарнанските градини, et cetera ad infinitum[19]. Кулминацията на възкресението ми беше едноседмичен фестивал в цялата Империя, който, по думите на Каин, бе „най-голямата шибана рекламна кампания в историята на човешката раса“.

Особено ме очарова как от купчина символични вехтории се подава тяло и се оказва, че това съм аз.

Аз съм такъв, какъвто винаги съм си представял, че съм, когато тялото ми позволява да забравя достигането на средна възраст: младо и гладко лице, корона от платинени коси около златистите очи на нощен ловец.

Магьосник на първородните.

Сигурен съм, че това се е оказало неприятна изненада за мнозина от крайните фанатици сред благородническото съсловие. Но дори те не можеха да си позволят да протестират твърде шумно: целият столичен гарнизон на имперската армия беше чул как Тоа Сител бе обявил Народите за граждани на Империята, с всички произтичащи от това права и задължения. И поне засега всички, дори фанатиците, носят в сърцата си вдъхнатата им от Самия Бог увереност, че този крехък, лишен от възраст фей е новият им Император.

Още веднъж повтарям — това съм аз.

Някой ден може би, ако си го повтарям достатъчно често, сигурно вече няма да ми звучи толкова странно или толкова ужасно.

И така, наблюдавам го да се случва отново и отново: виждам как Самият Бог чрез своите верни жреци ме извайва от купчина нежива материя и ми вдъхва живот през моите ноздри и това все още ми изглежда абсолютно възхитително и абсолютно ужасяващо.

Това не е единственият момент от записа в Каиновото огледало, който гледам отново и отново; трябва да си призная, че прекарвам голяма част от времето си, преживявайки пак разговорите си с Каин и първата ни среща в Ямата, и цялото останало време, което сме прекарали заедно.

Какъв дар само ми даде той…

Защото това е единственото, недостъпно за моя собствен дар, прехвърлянето: да видя себе си чрез нечии чужди очи. Това е нещо, предизвикващо едновременно смирение и екзалтация.

И в този смисъл не е много различно от усещането какво е да бъда Император.

9.

Лежах на леглото, в което бе умрял един от владетелите на Анхана, а друг се бе събудил от смъртта, и се взирах смаяно в мъжа, който е виновен и за двете.

— Не разбирам — казах аз. — Защо мен? В това няма никакъв смисъл.

— Все още не си имал достатъчно време, за да го обмислиш — отговори ми с лека усмивка той.

После се върна от прозореца и си придърпа един лакиран стол с висока облегалка откъм масата. Обърна го с облегалката към мен и го възседна, напомняйки ми за миг толкова силно на Томи, че очите ми внезапно се напълниха със сълзи.

— Новият Император не може да е само на хората, вече не — рече той. — Всички трябва да работят заедно. Ти вече си Митондион. Народите ще те следват. Но си роден човек, така че благородниците ще те приемат — неохотно, разбира се, но ще помнят, че бог е на твоя страна. Техният бог. А ти ще имаш нужда от него: Слепият бог все още е там някъде и двамата знаем, че той няма да се предаде.

Каин се наведе напред, сякаш искаше да сподели с мен някаква тайна.

— Работата на Императора ще е да защитава Отвъдие. Ти си роден на Земята. Знаеш срещу какво сме изправени. Едно от нещата, които правят Императора велик владетел, е способността да подбира отговорни, способни и честни хора за ръководене на държавните дела. И кой е по-добър от теб? Кой по-добре от теб може да решава спорове и препирните на провинциалните барони? Кой по-добре от теб може да сключва съюзи? Кой ще работи по-усилено? Кого ще го е грижа повече? Мамка му, Крис — кой е по-добър от теб във всичко?

— Но, Хари… — Притискам пръстите си към очите, за да изтрия сълзите. — Но всичко, което върша, се оказва погрешно.

Каин сви рамене, отхвърляйки възражението ми като неудачно — и може би беше прав.

— Вярно, нещата не се развиват така, както очакваш — или както си се надявал, — но погрешно? — Той ми се ухили. — Ще трябва да обсъдиш това с т’Пас.

— Т’Пас… — промърморих аз. — Как е тя?

— Жива е. Отнесе един куршум и сума ти шрапнели на Пътя на боговете, но оцеля. Здрава жена, няма грешка. Но заради цялата тази история леко се чална — сигурно е решила, че в края на краищата аз съм някакъв бог и тя е моят пророк. Така че се е захванала да ми създава църква. Всеки път, когато ѝ кажа да престане, тя свива рамене и ми казва, че уважава желанията ми, но не е склонна да се подчини — завърши той с язвителен тон.

— Т’Пас обичаше да казва, че хората са или овце, или вълци — казах замислено аз, наблюдавайки как облаците минават пред прозореца. — Аз от кои съм, Хари?

— Е, нали знаеш аз какво казвам: на света има два типа хора — онези, които казват неща като „На света има два типа хора“, и другите, които знаят, че първият тип са просто торби с лайна.

Изчака ме да осмисля думите му и аз му се усмихнах, за да покажа, че съм разбрал шегата.

— Но това е доста сериозно — рече той. — Двуполюсните системи се сриват при допира с истинския свят. Лъжа или истина, вярно или грешно, добро или лошо — това е за математиците и философите. За теолозите. А навън, в истинския свят? Вярно, има овце, има и вълци — но има и овчари.

— Овчари — повторих аз.

Хари кимна.

— Да. Може би истинската ти задача е да пазиш хората като тях… — С леко кимване на главата той ми показа света отвъд прозореца — … от хората като мен.

Доста време размишлявах върху това и трябва да призная, че ми харесва как звучи.

Винаги се изненадвам, когато от устата му излизат такива думи; толкова е лесно да забравя, че е бил отгледан от бивш университетски професор — и то от автора на „Предания на Първия народ“. И това е достатъчно, за да ми напомни колко повърхностен и ограничен от кастови предразсъдъци си оставам след всичките тези години; нуждата ми да обяснявам дарбите му с произхода му. Може би като безсмъртен, някой ден ще надрасна себе си; относно това тая някакви надежди.

— А останалият свят? — попитах аз. — Кой ще защитава хората като теб?

— Вълците нямат нужда от защита — отвърна той. — Нуждаем се единствено от малко открити пространства — по-малко огради, по-малко бетон — и можем сами да се грижим за себе си.

— Овце, вълци и овчари — промърморих аз. Надигнах се и седнах в леглото, а Хари ми подаде един халат от толкова мека коприна, че едва го усетих. Увих го около раменете си и отидох до прозореца, възхищавайки се на правите ми, силни, здрави крака.

Погледнах към града, който хората бавно издигаха от пепелта.

— И освен това трябва да има мравки и орли, дървета, цветя и риба. Всяко нещо — с природата си; и колкото повече са те, толкова по-красив е светът.

— Касапи и пекари, че даже и свещари — изсумтя Каин, цитирайки стара броилка. — Това е просто някаква шибана метафора. Не задълбавай чак толкова в нея.

Кимнах.

— И императори. Наистина ли смяташ, че ще се справя, Хари? — Обърнах се с лице към него. — Наистина ли?

Каин ме погледна, присвивайки очи под светлината на залязващото слънце.

— През целия ми живот е имало само трима души, на които наистина съм вярвал — каза той. — Единият е баща ми. Другите двама си ти.

Думите му ме изгарят всеки път, когато гледам тази сцена в Огледалото на Каин; боли ме от жалост, която не мога да споделя с него. Никога няма да мога да му кажа колко съжалявам, че не може да включи съпругата си в тази малка компания. Много добре знам колко ще го нараня.

И през очите му се виждам как изричам:

— Добре. Мога да опитам. Просто… ми трябва време, за да свикна с тази мисъл.

— Няма много време — казва ми той. — Шибаната ти коронация започва след по-малко от час. Хайде, давай да те приготвим.

— Да — виждам се как му отговарям. — Хайде.

10.

Коронацията ми беше много величествена — по един несвързан, леко кошмарен начин. Пищността не ме интересува толкова, че да хабя мастилото си за подробни описания. Достатъчно е да кажа, че в Голямата зала на двореца „Колхари“ приех личните клетви за вярност на стотици благородници и владетели на Народите. Седях на изцапания с отрова Дъбов трон и се наблюдавах как приемам короната, изпаднал в онова замаяно състояние, в което едновременно съм и не съм себе си — преживяване, ужасяващо реално и същевременно толкова познато и успокояващо, колкото стотиците слушания на любимата приказка за лека нощ.

Все още не можех да повярвам, че това се случва.

Повярвах, когато от редовете на събралите се излезе Керисин Масал и се изкачи по стъпалата на подиума, коленичи пред мен и ми предложи митондиона, който бе носен от Краля на здрача. Поех го от ръцете му и приех прегръдката му, и не изкрещях от болка, и не рухнах пред трона.

Масал е баща на Финал — смелата, прекрасна Финал, моята спътница, която пронизах с меча си на урвата над рудниците на Трансдея. Баща на Куелиар — убитият водач на пратениците в Трънова клисура. Присъствието му тук ми разказа всичко, което можех да понеса, за съдбата на семейството и народа ми.

И въпреки това аз поех символа на моя Дом от ръцете му, изпитвайки единствено уважение към онова, което ми бе предложено и което приех. Едва тогава го осъзнах наистина; в онзи момент разбрах колко по-различен съм от онова, в което исках да се превърна.

Каин се беше опитал да ме накара да разбера, докато ми помагаше да облека церемониалното облекло.

— Истинският проблем с монархията като система на управление — ми каза той — е, че добродетелите не се наследяват. Затова, предполагам, Големият шеф е сметнал, че има по-добър план.

Аз бях подобрен.

Бях безсмъртен.

Имунизиран срещу болести, срещу остаряване, срещу всеки недъг, който засяга рода на смъртните. Сигурно е възможно да бъда убит, макар Каин да ми каза, че ако по някаква случайност бъда унищожен, силата, която аз наричам Т’налдион — Родината, — ще ме пресъздаде отново такъв, какъвто съм в този момент.

Не мисля, че това ме промени особено; да се измени същинската ми природа, би обезсмислило самата идея за жив владетел. Със същия успех властта би могла да се предаде на книга от безкръвни закони; да се назначат роботи за съдии, които раздават правосъдие според програмата си, неспособни да наказват, неспособни да амнистират — което всъщност не е никакво правосъдие.

Правосъдието е възможно само когато е специфично за отделните случаи.

Очевидно съм си същият, с изключение на скритата връзка с пулса на Родината — постоянен извор на сила, без която не мога да живея. Само когато докосвам този жив свят вътре в мен, аз мога да понеса болката на всички животи, които са си отишли преди мен. Без нея страданията им биха ме съкрушили; нямам никакви съмнения, че бих полудял, бих прогонил от себе си всички страдалци и бих завършил като крал шут в двор от щастливи идиоти. Ако е възможно да се събере двор от такива идиоти.

На света има толкова малко щастливи хора.

11.

Мнозина застанаха пред мен на следващия ден, по време на аудиенцията ми; ще спомена само онези, които са част от тази история. Няма да се опитвам да спазвам реда на появата им; установявам, че не мога дори да си спомня кой беше първи и кой дойде след това.

Киърандел дойде да ходатайства от свое име за отсъстващия бивш Херцог Тоа В’Лич; никой не го беше виждал, откакто напусна Съдебната палата в нощта преди битката. Аз потвърдих решението на покойния Патриарх да бъде лишен от титлата си, макар че отмених заповедта за неговия арест и екзекуция, и го осъдих единствено на изгнание. Както Томи беше казал някога, единствената основателна причина да бъде убит човек, е заради нещо, което се кани да направи. Заплахата, която той представляваше за Империята, беше символична: омразата на Народите, които бе преследвал в името на Църквата, и отмъщението на семействата на жертвите. Империята не биваше да гледа на действията му през пръсти.

— Но това е единственият дом, който е познавал — умоляваше ме Киърандел, коленичила на стълбите пред Дъбовия трон. Беше облечена в траурно бяло и лицето ѝ бе изцапано с черна пепел. — Изгнанието е равносилно на смъртна присъда. Той не е лош човек…

— Няма значение дали е добър, или лош — отвърнах тихо аз. — И тази присъда е по-мека, отколкото заслужава.

— Но амнистията…

— Не се прилага в неговия случай. — Бях издал обща амнистия за престъпленията, извършени по време на епидемията; невъзможно беше да се определи кой за какво бе виновен, когато малцина можеха да отговарят за действията си. — Престъпленията, заради които Лич е прогонен, са извършени, преди да се разпространи болестта.

— Той е приятел на Каин… помогна му, освободи го от килията му… — Гласът ѝ се снижи до шепот.

— И точно Каин го пощади от екзекуция. Направи онова, което самият Лич отказа — помоли се за живота на приятел. Затова присъдата е изгнание, а не смърт.

Киърандел наведе глава и гърдите ми се изпълниха с болката ѝ. Разбирах я твърде добре. Тя бе дошла да ме моли за него не защото той го заслужаваше, а защото го познаваше. Лич бе единственото нещо от предишния ѝ живот, което все още се надяваше, че може да спаси; тя търсеше надеждна скала, за която да се закотви в празния океан на своя живот, дори това да бе скалата, която бе разбила живота ѝ.

Никога не съм бил способен да реша дали е по-добре да позволя на подобни лъжливи надежди да бъдат запазени, или да ги задуша още в зародиш.

— А какво ще бъде моето наказание? — попита тя.

Без моето прехвърляне, което ми разкри сърцето ѝ, въпросът ѝ щеше да ме обърка, защото — далеч от мисълта да я наказвам — аз я бях обявил за Приятел на Трона; тя бе един от малцината истински герои в тази история с чисто сърце и беше силна, непоколебима защитничка на хората си. Знаех какво иска и от какво се нуждае и бях наясно, че тези две неща почти не съвпадаха.

— Киърандел, това е наказанието, което ти определям: да живееш без онези, които не си успяла да спасиш. Наказвам те да изпълняваш тази присъда с достойнство и никога да не опозоряваш паметта им, като приемаш вина, която не е твоя. Така да бъде.

Тя плачеше, докато разпоредителят я отвеждаше.

Временният посланик Деймън застана пред мен, за да се откаже по традиция от почестите, които му бях предложил по силата на същата тази традиция: титла и земи по границите на Империята. Единственото му желание бе да остане в Манастирите. Вече беше напуснал поста си, макар оставката му все още да не беше официално приета от Съвета на братята. Въпреки амнистията, въпреки всички аргументи той се считаше за отговорен за разрушаването на посолството. Изрази го по следния начин: „Това се случи при моето управление. Не може да има смекчаващи вината обстоятелства.“

Предполагам, че това е функция на съвестта, да настоява за своя дял от вината.

Т’Пас също се изправи пред мен. Предложих ѝ единствената награда, която щеше да приеме: прокламация, отменяща указа на Тоа Сител, с който се обявяват Последователите на Каин за престъпници.

— Последователите на Каин като група няма да са ти задължени за това — напомни ми твърдо тя.

— Аз си мислех, че Последователите на Каин като група не вярват в съществуването на групи.

На устните ѝ потрепна лека усмивка.

— И все пак аз лично — рече тя — съм ти задължена.

— Ако поискаш да изплатиш дълга си, можеш да ме посетиш някога — казах ѝ аз. — Ценя съветите ти и ще се радвам да поговорим.

Това като че ли едновременно я изненада и я зарадва и тя обеща да се подчини.

Спомням си и Фейт Майкълсън, доведена пред мен от Бизнесмен Шанкс. Помня колко бледа и сериозна изглеждаше тя, как очите ѝ бяха хлътнали, с тъмни сенки, помня лекото треперене на ръката ѝ, когато повдигна леко роклята си, за да направи реверанс. Гласчето ѝ бе тъничко като заешко писукане.

— Ваше Императорско Величество… — каза тя.

— Радвам се да те видя, Фейт — казах аз. — Надявам се някой ден да станем приятели.

— Аха — изхъмка тихо тя.

Ейвъри Шанкс стисна ръката ѝ и промърмори:

— Да, господине.

— Да, господине — повтори Фейт.

— И се надявам — прошепнах ѝ аз, — че някой ден ще се съгласиш да започнеш да ми викаш чичо Крис.

Изражението ѝ не се промени.

— Да, господине.

Това дете беше наранено толкова дълбоко от неописуемия тормоз, на който бе подложено…

И беше откъсната изцяло от света, който познаваше.

Единственото, което можех да ѝ предложа, бе малко стабилност и надежда за утеха. Заради службата ѝ в помощ на Империята и на света ѝ дадох титлата маркиза на Хараха и ѝ подарих земите около железницата на Трансдея, която се спуска от Божиите зъби към близкия крайречен град.

Ейвъри Шанкс ме изгледа с пронизващите си като на сокол очи.

— Казаха ми, че ти си най-младият син на Гюнар Хансен — каза тя на английски, защото това бе единственият език, който знаеше.

— Бях — признах аз.

— Познавам баща ти. — Очите ѝ огледаха преценяващо мантията и короната ми, митондиона в ръката ми и вертикалните зеници на очите ми. След това произнесе със студен глас: — Мога да си представя какво ще си помисли, ако те види сега.

— В такъв случай въображението ви надминава моето — отвърнах аз.

— Не вярвам, че човек като теб е способен да оцени значението на семейството…

— И може би сте права.

— … но аз съм единственото истинско семейство, което има това дете. Не бива да ми я отнемаш.

— Нямам такова намерение.

Думите ми я изненадаха.

— Но Майкълсън…

— Не познавам човек с такова име.

Тя затвори уста толкова рязко, че зъбите ѝ изтракаха.

Страховита жена — дори повече, отколкото е била на Земята. Новият свят беше преобразил и нея. В онзи миг, когато светът се бе променил и социалните полицаи, които я бяха охранявали, се бяха разбягали ужасено, тя се бе оказала сама заедно със съществото, което някога беше Артуро Колбърг. Побесняло от ярост и злоба, то се беше нахвърлило върху нея, беше я съборило на земята, беше я засипало с ритници и удари и за миг цялата ѝ вселена се бе променила.

Тя внезапно и с цялото си сърце беше осъзнала, че макар да бе с петнайсет години по-млад от нея и мъж и в същото време проявление на някакво невъобразимо същество с почти безгранична сила, физически той си оставаше дребен, крехък, недохранен човечец…

Който беше наранил внучката ѝ.

Предполагам, че новият свят беше преобразил и съществото, което някога бе Артуро Колбърг. Сигурно е било безкрайно изненадано, когато Ейвъри Шанкс се бе нахвърлила върху него с юмруци, ритници и нокти. Едва ли е предполагало, че в една разнебитена, грохнала възрастна жена може да се пробуди такава ярост. Няма как да е знаело колко сила се е събрала в ръцете и краката на седемдесетгодишната Ейвъри Шанкс, която пет дни в седмицата играеше тенис. Никога не би предположило, че тази жена е прекарала хиляди часове, преглеждайки записаните приключения не само на сина си, но и на Каин, най-заклетия ѝ враг. Макар тялото ѝ да нямаше тренираните рефлекси на воин, тя бе натрупала значителни теоретични знания за ръкопашния бой и отдавна бе преминала онази граница на гнусливостта, която въздържа повечето хора от извършването на убийство.

Нямало е как да знае, че на Ейвъри Шанкс всъщност ѝ харесва вкусът на кръвта.

Затова, когато острите ѝ зъби се бяха впили в шията му, пробивайки кожата, за да разкъсат шийната му вена, тя не се беше спряла, а обляна в кръвта на своя противник, бе продължила да гризе все по-надълбоко, докато не бе разкъсала заедно с мускулите и сънната му артерия.

Сигурно е било абсолютно изненадано, когато е умряло.

Всичко това го разбрах от мигновеното ми прехвърляне. Изгледах я със същото предпазливо уважение, което пазех за Каин — признанието, че се намирам в присъствието на роден убиец.

— Всички, които познават внучката ви, ѝ желаят само доброто — казах ѝ аз. — Ние решихме, че за нея е най-добре да остане под ваше попечителство; и за тази цел ви давам титлата графиня на Лирисан — земите ще владеете като васал на лейди Фейт — и ви назначавам за Наместник на всички земи и владения на маркизата до нейното пълнолетие.

— Графиня? — рече тя. Наблюдавах я как опитва на вкус титлата и открива, че доста ѝ харесва.

Което беше добре. Тя нямаше да се върне на Земята и беше аристократка до мозъка на костите си. Признавам, че го направих, воден от мисълта за интересите на Империята; предаването на управлението на бъдещия ни най-голям сухоземен търговски път в ръцете на безмилостен и страшно способен Бизнесмен за следващите петнайсет години със сигурност щеше да е от полза за Империята.

Мислех да обвържа титлата ѝ с условия — да я накарам да се закълне, че ще се откаже от вендетата си срещу Каин, — но самият Хари ме убеди да се откажа.

— Остави я да бъде такава, каквато е — каза той. — Ако ѝ наложиш подобно правило, само ще я накараш да започне да търси начини да го заобиколи. А междувременно ще трупа злоба срещу теб, че си ѝ създал толкова работа. Не си струва да си създаваш враг в лицето на Ейвъри Шанкс. Остави на мен да се занимавам с нея. Накрая ще разбере, че причинявайки болка на мен, наранява Фейт; а тя би предпочела вместо това да прегризе собствената си ръка.

Това може би бе първият ми урок по управление на държавата: понякога, за да постигнеш повече, трябва да направиш по-малко.

Следващият, естествено, беше Рейт.

Често си мисля за него и всеки път си го представям както тогава, когато се изправи пред мен при онази аудиенция — коленичил на стъпалата пред Дъбовия трон. Държеше главата си наведена, отказваше да срещне погледа ми. Държеше лявата си ръка, свита в юмрук, пред гърдите си; тя беше бинтована в няколко пласта ленено платно и бе достигнала размерите на боксьорска ръкавица. Маслото се беше просмукало в тъканите и когато той коленичи ред мен, то покапа по стъпалата като черни сълзи.

Беше дошъл, за да бъде съден. Искаше историята му да приключи с наказание за делата му.

Не исках да го съдя. Видях какво бе изстрадал, какво бе направил и какво му бяха причинили. Той беше един много самотен, много объркан млад мъж.

Двамата с Каин бяхме обсъдили Рейт, защото аз очаквах това да се случи.

— По-добре го дръж близо до себе си — посъветва ме Каин. — Шибанякът е опасен. И с времето ще става все по-опасен. Дръж го под око.

— Какво имаш предвид?

— Мислех си — каза Каин с лукава усмивка, — че от него ще излезе доста добър посланик в Безкрайния двор.

Замислих се върху думите му.

Докато мислех, Каин продължи:

— Дай поста на Рейт и съм почти сигурен, че вие двамата ще успеете да вкарате Деймън в Съвета на братята. Там му е мястото — да прави политика.

— Може би си прав — признах аз.

— С Рейт ще ти е по-добре. Трябва ти някой, който не се страхува от време на време да нарушава правилата.

— Някой като теб?

— Мен? — Той се засмя. — Аз не нарушавам правилата. Дори не ги забелязвам.

Помня как размишлявах колко си приличат Каин и Рейт и дори го споменах на глас:

— В определен смисъл сте като баща и син.

— Да — изсумтя той. — В недобър смисъл.

— Някога замислял ли си се дали не си му баща? Каза ми, че е незаконен… че майка му е била проститутка в Анхана. А и възрастта му е подходяща. Ти сам каза, че в онези години си бил доста щур.

— Не, не ми е син — отвърна безгрижно той. — Но може да е твой.

Аз го зяпнах с отворени уста и примигнах.

— Сигурно се шегуваш.

— Не. Точно това му е забавното. Майка му е била от Кориш, работила е като проститутка в „Екзотична любов“; по онова време не съм се навъртал там — не можех да си позволя да надникна през шибаната врата, камо ли да си взема момиче. Моето място беше при Фейдър в Лабиринта.

— При Фейдър — повторих с глух глас, връхлетян от спомени. — Помня Фейдър.

— Ами да, вече е мъртва. Ти си работил в „Екзотична любов“, нали?

Кимнах вдървено.

— Помниш ли едно момиче на име Марте? Тъмна кожа, дребничко?

— Марте… мисля, че да.

— Да си я чукал?

— Каин…

— Стига, де, можеш да ми кажеш. Чукал ли си я?

— Аз… не съм сигурен. Може и да съм. Правех много секс в онези години, Хари, и рядко бях трезвен.

— Ами той има твоята фигура. Не знам какъв цвят са били очите ти преди операцията…

— Сини.

Той сви рамене.

— Освен това притежава онази сила на ума и другите глупости, а ти си първокласен магьосник, нали? Трябва да признаеш, че е възможно.

— Да — промърморих аз. — Сигурно трябва.

Всичко това премина през мислите ми, докато го гледах в Голямата зала. Опитах се да го убедя да оттегли молбата си; все пак той не беше мой поданик. Всяко наказание за престъпленията му трябваше да излезе от Съвета на братята, защото той бе запазил поста на Посланик със съответния дипломатически имунитет.

— Не ми говори за закони — каза ми той тогава. — Не искам закони. Искам правосъдие.

Молбата му ме трогна и аз неохотно се съгласих.

— Ето какво ще е твоето наказание, Рейт от Анхана. — Посочих локвата от масло, събираща се върху стъпалото. — Сега ти си проходът за амбицията на Слепия бог да завладее този свят; чрез теб силата му продължава да търси начин да ни отрови. Наказанието ти е да му се противопоставяш с всеки свой дъх и да се бориш ежедневно, за да поправиш вредите, които ни е нанесъл чрез теб.

— Как бих могъл…? — рече той.

— Не можеш. Ще се бориш неуморно до последния си ден с ясното знание, че накрая те очаква поражение. С ясното знание, че ако се пречупиш, нещата, които обичаш, ще започнат да умират.

Той остана един дълъг миг на колене, с наведена глава; след това, без да каже нито дума, хвана подгъва на робата си и забърса маслото, което се беше стекло от ръката му. После опря чело до петното, изправи се и се отдалечи.

Гледах го безмълвно.

— Това беше доста жестоко.

Зад дъбовия трон има една малка ниша. Вътре има стол, който е разположен така, че човекът, който седи в него, да може да гледа през незабележимата шпионка, скрита в гравюрите по стената; сухият, мрачен глас се разнесе точно от тази шпионка.

— Така ли мислиш? Това не беше наказание, а дар — отвърнах тихо аз. — Дадох му цел в живота. Смисъл.

— И на това ако му викаш дар. А следващата Коледа какво? Само картички?

Позволих се да се изкискам тихо.

— Все още ми се иска да ми позволиш да ти дам титла.

— Забрави. Имам други планове. — През последните дни Хари беше започнал да подхвърля завоалирани намеци, че двамата с бога са стигнали до някакъв вид помирение. „Има някои сфери — призна той, — в които интересите ни се пресичат.“

— Хари…

— Престани, Крис. Нали ти казах още първия път… — Когато беше отклонил всяко мое предложение, от Херцог на обществения ред до, както той се изрази, „баронет на задника на географията“ — … ако приема титла от теб, някои хора ще започнат да държат сметка на Империята за нещата, които върша. Повярвай ми, Крис, това не ти трябва. Повярвай ми.

Открих, че наистина му вярвам.

— А какво се каниш да правиш?

Гласът му прозвуча по-топло и аз почувствах познатата лукава усмивка.

— Да създам малко проблеми.

12.

Часовете се превърнаха в дни, които от своя страна станаха седмици. Бях заринат от работа — която най-вече се състоеше в това да откривам на кои благородници мога да поверя воденето на държавните дела в Империята. Освен това помогнах на лейди Ейвъри и лейди Фейт да уредят домакинството си; Франсис Роси, злополучният Актьор, когото двамата с Киърандел бяхме отвлекли навремето, стана помощник на лейди Фейт. Каин му вярва, а новата маркиза има нужда от някой, който не само да я пази и защитава, но и който да превежда английския ѝ на западен диалект. Лейди Ейвъри вече събра значителен брой кадри от бивши Актьори за свои агенти. През тези седмици рядко виждах Каин, и то по мое желание.

Не можех да го погледна в очите.

Бях направил ужасна грешка, която не спираше да ме преследва и отравяше всеки мой съзнателен миг, докато единственото избавление от този ужас не стана непрекъснатата работа.

Бях погледнал в бездната.

Ето как се случи това:

— Трябва да разбера, Хари — казах аз един ден. — Трябва да разбера защо си бил толкова сигурен, че ще се получи. Когато уби Ма’елкот, откъде знаеше? Как се досети, че не бил изцяло погълнат от Слепия бог? Как разбра, че ще се обърне срещу господаря си, щом го слееш с реката? Защо бе толкова сигурен, че не даваш в ръцете на врага победата, за която той копнееше?

Най-накрая стигнах до основния въпрос, който едва се осмелих да задам.

— Откъде знаеше, че спасяваш света, а не че го погубваш?

— Ма’елкот ме попита същото нещо.

— И?

Той сви рамене.

— Не знаех.

Гледах го безмълвно.

— Мислех си, че съм мъртъв, Крис — рече той. — Колбърг и Социалната полиция в никакъв случай нямаше да ми позволят да си тръгна оттам. Единственото, което можех да направя, бе да се опитам да спася Фейт.

Отворих уста и студени тръпки ме полазиха по гърба.

— Ти… единственото…

— Дори не предполагах, че като убия Ма’елкот с Косал, ще го свържа с реката. Нямах никаква представа. Как бих могъл? Знаех само, че той държи Фейт. Тя представляваше връзката му с реката, но той беше свързан с нея. Затова го убих. Той умира; тя става свободна. След това сопитата ми отстрелват задника и аз също умирам. Слепият бог си получава меча — повече не се нуждае от нея. Рейт щеше да я отведе при елфите. Те щяха да се грижат за нея, да я излекуват по най-добрия начин. Тя щеше да живее с тях. — Той отново сви рамене. — Нищо по-добро не ми хрумна.

Все още зашеметен, аз заекнах:

— Значи… планът ти… ти не си… всичко това…?

— Това беше планът. Единственият ми план.

— От самото начало… — промърморих аз.

— Да. Още щом осъзнах какво става.

— Всичко това… затворниците, Лицата, монасите. Унищожаването на града. Рейт. Аз. Просто си ни използвал.

— Да.

— Причини всичко това само за да спасиш едно малко момиче.

Той кимна.

— И да отрежа парче от Ма’елкот. За да има с какво да ме запомни светът.

Той разпери ръце пред ужасения ми поглед, сякаш ми предлагаше прегръдка.

— Хей, какво да кажа? Аз съм такъв, какъвто съм.

— Да — съгласих се вцепенено аз. — Такъв си.

— Никога не се знае как ще се развият нещата. Няма как да стане. Вселената не работи по този начин. — Той ми се ухили. — Затова я малко по-весело!

— Не, аз… не, имам предвид… — Поклатих глава, опитвайки се да впиша всичко това в моята действителност. — Озовал си се на ръба на пропаст, в тъмното. И просто си скочил.

— Всеки ден, Крис. Всеки шибан ден.

И той звучеше толкова щастливо.

Аз не мога да съм щастлив. Дори не мога да мисля за това. Кара ме да се чувствам празен: кух, крехък, счупен отвътре.

Всичко е толкова безсмислено…

За мен съдят по всяка произнесена присъда. Също като т’Пас аз представлявам народ, който внезапно е получил всички права на анханските граждани, независимо дали го иска, или не. Също като Киърандел аз съм обречен да живея без онези, които не съм успял да спася. Също като Фейт трябва да се утеша с титла и власт, която ми е натрапена без моето желание или съгласие. Също като Рейт ми е даден бодливият дар на целта в живота.

Също като Каин сега светът иска от мен да бъда такъв, какъвто съм.

С какво съм заслужил това?

Хари обича да цитира Ницше: „Ако твърде дълго се взираш в бездната, бездната ще се взре в теб.“

Единственият ми отговор е мантрата на Конрадовия Курц.

Осъзнавам напълно, че това е слабост на характера, че други, по-силни, могат да гледат в бездната, без да им се повдига. Знам, че адът се е разтворил под краката ми. Историята и на двата ми свята е наситена с чудовища, наречени крале, и демони, наречени императори.

Във всеки случай те са станали такива просто защото в една безсмислена вселена няма причина да не станат.

Получих и още един дар, далеч по-голям, отколкото заслужавам: когато ужасът ме залее, имам към кого да се обърна, за да ми спаси живота, и той винаги ще го направи.

13.

Каин отпи още една голяма глътка от стогодишното тинаранско в чашата си и направи физиономия.

— Знаеш ли кое е най-гадното? — попита той. — На цялата тази шибана планета никой не прави свестен скоч.

Двамата седяхме в дворцовата библиотека над бъчонка от най-доброто бренди от дворцовата изба; отдавна беше минало полунощ. Аз се бях настанил до същата тази маса, близо до топлината, излъчвана от потрепващия пламък на фенера. Каин се беше изтегнал на едно меко кресло, тапицирано със сияещо кадифе в цвят на черни череши.

— Има и по-сериозни проблеми — отвърнах аз.

— За теб може би. А аз как да посрещна старостта без любимото ми „Лафройг“?

— Хари…

Той поднесе чашата си към мен.

— Налей ми още малко от тая гадост. И без това ми е трудно да съм сериозен, когато съм трезвен; а като съм полупиян, е направо невъзможно.

Ливнах малко бренди в чашата му и той я поразклати, докато чакаше питието да се затопли в дланите му. После сипах и на себе си. Отпих една голяма глътка и долях отново, преди да отговоря.

— Помниш ли последния път, когато седяхме и пихме заедно както сега?

Той вдигна чашата си и се загледа в играта на пламъка през топлата кехлибарена течност.

— Последния път беше рецина. Спомняш ли си?

— Живо.

— Преди двайсет и пет — не, двайсет и седем или двайсет и осем години трябва да е било. Да, спомних си. Ти също се беше отрязал здраво.

— Също?

Той ме погледна многозначително, сякаш искаше да ми каже: „О, хайде, стига.“

— Мамка му, Крис, ако бяхме на Земята, вече щях да те влача към спешното, за да ти регулират серотониновия баланс.

Внезапно брендито ми се стори много по-интересно от физиономията му.

— Хей — каза той, — ако искаш да говорим, ще говорим. Ако не ти се говори, ще пием. Аз съм лесен.

Известно време правихме точно това — седяхме и пиехме. Той като че ли се наслаждаваше на тишината; а тя звънтеше в моите уши и аз имах усещането, че столът ми е направен от ножове.

Накрая реших да направя опит.

— Аз само… Помня, че няколко дни, преди да замина за Отвъдие в свободен режим, написах разказ за това какво ни се случи в Консерваторията и какво направихме. Помня как се чудех какъв ли ще е животът ни след двайсет или трийсет години. Какво би било, ако се срещнем отново.

— Нищо общо, а?

— Да.

— Това проблем ли е?

— Може би. Може би е част от проблема.

— Как така?

— Просто не мога да го разбера, Хари — промълвих безпомощно аз. — Не мога да разбера къде постъпих правилно и къде сбърках. Ето ме тук: Император на Анхана. Власт. Безгранично богатство. Вечна младост. И дори не мога да реша дали това е награда, или наказание.

— Може да не съм подходящият човек, с когото да водиш този разговор — отвърна Каин и се изкиска. — За мен това, че дишам, е единствената награда.

— Как може да се смееш?

— Какво, да заплача ли? Има ли смисъл?

— Не знам, Хари. — Оставих чашата си на бюрото и се извърнах настрани. — Дори не знам вече какво има смисъл.

Внезапно скрих лице в шепите си.

— Хей… хей, стига, де, Крис. — Гласът му бе изгубил шеговития си тон и ръката му полегна топла върху рамото ми.

— Може би смехът е единственият отговор — казах аз, разтривайки пламналите си очи. — Всичко е толкова… нелепо, знаеш ли? Как можаха всички тези неща да се случат на мен? Как можах да стана този, който станах? Не разбирам. Имам нужда да разбера, но не мога. Всичко е сякаш толкова… случайно. Не мога да намеря смисъл.

— Без майтап? А какво очакваше?

Отново бавно вдигнах глава.

— Не знам. Може би… може би очаквах, че ще се науча на нещо. И ще разбера смисъла на всичко, което се случва.

— Търсиш смисъла на живота? Крис, мога да ти помогна в това.

— Можеш?

— Разбира се. Няма никакъв смисъл.

Тук и аз се разсмях — горчиво и безнадеждно.

— И на това му казваш помощ?

— Животът е, каквото е, Крис. Днес си жив. Утре си мъртъв. Днес си неудачник. Утре си владетел на шибания свят. Няма смисъл. Не означава нищо. Просто го има.

— Не мога да се съглася с това. Не мога да се съглася.

Той сви рамене.

— Всички прекарват живота си, правейки се, че гадостите не са случайни. Ние проследяваме връзките между събитията и влагаме в тези връзки смисъл. Ето защо всички разказват историята на живота си. Всяка от тези истории е опит да се престорим, че всичко случило ни се има смисъл.

— Все си спомням за баща ми — Гарвановия перчем. За брат ми Торонел. С какво заслужиха такава страшна смърт? Как се случи така, че аз живея и властвам, а те умряха в агония?

— Откъде да знам? Тяхната история не е моята.

— А дали е моята?

— Може би не бива да се безпокоиш толкова много за историите им. Може би е по-добре да се съсредоточиш върху тяхната роля в твоята история. Остави тях да се безпокоят за това какво са заслужавали и какво — не.

— Остави мъртвите да погребат своите мъртъвци[20] — рекох аз.

— Аха. Това, за което можеш да направиш нещо, е собствената ти история. Можеш да намериш неща, които да вкарат в нея повече смисъл.

— Каква история може да намери смисъл във всичко случило се? А всички тези невинни жители на Анхана, които се избиха взаимно заради чумата? А онези, които изгоряха в пожарите? А всички онези страхливци, които избягаха и оставиха другите да умрат, а сега излизат на светло живи?

Каин отпи бавно от брендито и го остави устата си, без да го гълта, докато обмисляше отговора си.

— И аз прекарах доста време да мисля за тези неща, не толкова отдавна — рече той бавно и вдигна ръка, за да покаже белезите, останали му от оковите в Шахтата. — И ето какво измислих. Мисля, че думата „живот“ с главна буква няма смисъл в човешкото разбиране за нещата — животът е, каквото е, като скалата, слънцето или каквото и да е друго. Означава само себе си и нищо друго. Но това не значи, че нашите животи нямат смисъл, разбираш ли? Животът може да няма смисъл сам по себе си, но историите, които разказваме за него, имат. Ти веднъж ми каза, че Вселената е система от случайности. Тези истории имат смисъла, който им придадеш. Или казано по друг начин: какъв смисъл има животът ти, зависи от начина, по който разказваш историята му.

— Това не е достатъчно — отвърнах аз. Както и всички мъдри слова, тези бяха по-лесни за изричане, отколкото да ги приеме човек. — Какво значение мога да придам на история като моята?

— А аз откъде да знам, мамка му? Може би, ако просто я разкажеш по най-добрия начин, който можеш, тя ще придобие свой собствен смисъл.

Ето за тази мисъл се държа сега. Ето как Хари ме спаси отново.

Това е моят живот.

Какво означава, ще зависи от това как ще разкажа историята му.

14.

Сбогувах се Каин на пристана в мъгливата сутрин, под пръските на зимния дъждец. Лейди Ейвъри вече се беше напъхала в каютата си на речната баржа и екипажът очакваше само него.

Когато се прегърнахме, над рамото му зърнах лейди Фейт, която стоеше на палубата и ни гледаше с големите си тъжни очи — искаше да е сигурна, че баща ѝ няма да я напусне отново. Пазеше я Орбек, който стоеше неподвижно до нея, стиснал в огромните си ръце автомат.

Бях пристигнал инкогнито на доковете, облечен в обикновена туника и панталон, наметнат с вълнен плащ, който тежеше от влагата на раменете ми. Не се страхувам да обикалям без охрана сред поданиците ми; все още притежавам умения да се защитя при необходимост и в ръкопашен, и в магьоснически бой, а Т’налдион ми обеща, че ако загина, Империята няма да бъде изоставена.

Каин не носи наметало, само туника и панталон от черна кожа, накичен с безброй ножове. Те превръщат прегръщането в неудобна работа…

Но мисля, че и без тях щеше да е доста смущаващо.

— Какво ще правиш сега?

Той ми се усмихва под залепналата към челото си мокра коса.

— След като откарам Фейт и Шанкс? Може би е по-добре да не знаеш. Не искам да се притесняваш.

— Не съм ти майка. — Удрям го шеговито с юмрук в ребрата. — Аз съм твоят крал.

— Ами, добре, но нека това си остане между нас, а? — Той свива рамене и ми се ухилва. — Хрумна ми, че щом ще отглеждам дъщеря в тоя свят, по-добре ще е да е сигурен. Затова тръгвам на югозапад — към по-топлите земи. Има едно място в Северен Кор, което искам да посетя. Чаназта’аци.

— Чаназта’аци? — Името ми звучи познато и миг по-късно си спомням защо. — В Чаназта’аци има дил.

Усмивката му става по-широка.

— Знам.

Преди да продължа да разнищвам темата, погледът му се отмества някъде над рамото ми и усмивката му угасва. Лицето му се вкаменява.

Проследявам погледа му. Под дъжда към нас върви мъж, облечен като мен, макар че качулката му е спусната ниско и скрива лицето му. Той носи голяма черна чанта в дясната си ръка и едва когато забелязвам голямата бяла ледена буца, обвиваща лявата ръка, разбирам кой е той.

С крайчеца на окото си забелязвам движение; Орбек е подхванал по-удобно автомата за стрелба от хълбок.

Каин отстъпи встрани и тръгна да пресрещне Рейт. Спря се някъде по средата и ръката му се плъзна под туниката на кръста му; извади голям матов черен автоматичен пистолет. Притискайки оръжието към задната част на бедрото си, за да не го види монахът, Каин застина в очакване. Когато Рейт се приближи, Каин му каза нещо, което не успях да чуя, а монахът повдигна чантата и му я подаде.

— Това е единственият ми подарък, който може да представлява някаква ценност за теб — дочух гласа му. — А ти ще ми се отблагодариш стократно, ако го приемеш.

Двамата поговориха известно време, докато аз ги наблюдавах. Орбек също.

Както и Фейт.

Онова, което двамата си казаха, не е част от моята история, но не след дълго Каин сви рамене, показа на Рейт пистолета в ръката си… и го прибра.

Рейт си тръгна, кимвайки ми леко. Каин се върна при мен и ми подаде чантата.

— Това може да ти е от полза — рече той; след това ми обясни какво представлява и как да го използвам и ме остави там, на доковете, под дъжда, стиснал в ръцете си Огледалото на Каин.

— Ще се видим — каза той, докато гребците развързваха баржата и я изтласкваха от пристана.

Можах само да му махна с ръка.

Той ми кимна в отговор. Студеният дъжд премина в суграшица, която превърна баржата и всички на палубата ѝ в сиви силуети. Видях как неясната фигура на Каин прегръща неясната фигура на дъщеря си през раменете; после двамата се обърнаха и влязоха през вратата на каютата.

Орбек остана още малко под дъжда. После ми кимна сериозно и също влезе вътре.

Останах на пристана, докато баржата окончателно се скри от погледа ми.

След това се върнах тук, на писалището ми в библиотеката, налях си още от онова хубаво тинаранско бренди и накрая — часове или дни по-късно — събрах смелост да използвам подаръка на Каин.

15.

Няколко месеца след приключването на битката войната най-после беше обявена. Не бях там — не знам подробностите, — но имам детайлно и силно въображение, което в миналото се беше доказало като точно.

Виждам нещата така:

Членовете на Борда на директорите са се събрали на спешна пленарна сесия; личните им импланти — подобни на мислопредавателите — предават сигнала за спешно събрание и всеки от тях бърза да открие усамотено място, където може да активира импланта, без да се страхува да бъде открит или прекъснат.

Сигналът заварва Незаетия Марк Вило в тоалетната на голямата спалня на огромното му имение в планината Сангре де Кристо. Мястото е достатъчно усамотено за целта, затова той изрича кодовата фраза и въздъхва, когато реалността на тоалетната, която го заобикаля, избледнява до прозрачност; последната му собствена мисъл, преди съзнанието му да се слее с електронния колективен разум на БД, е, че членството в Борда не е възход към върховете на властта, както му се беше струвало, преди да получи мястото, а просто един голям трън в задника. Особено сега, когато цялата система на Студията бе закрита за повече от месец. Но онова, което разбира, го наелектризира.

Всеки екран за предавания от Актьорска гледна точка, във всяка земна Студия внезапно беше оживял и сега излъчваше едно и също нещо.

Каин.

Той седи, свил крака под себе си, в някаква пустиня: зад гърба му се виждат скали, около него се забелязват храсталаци, приличащи на пелин. Облечен е в познатия си костюм от черна кожа и устните му са разтеглени в познатата вълча усмивка. Косата му е малко по-прошарена, отколкото си спомня БД, а талията му видимо е по-широка, но иначе в него не се забелязва никакво смекчаване или остаряване.

По никакъв начин не прилича на бившия управител на Студията в Сан Франциско.

Скоро след това телеметрията потвърждава и личността на Актьора, от чийто имплант се извършва предаването; това е Франсис Роси или Дж’Тан. Неколцина от членовете на БД отбелязват иронията — не беше ли Дж’Тан Актьорът, който бе използван като камера преди няколко месеца, когато всичко започна? Светкавично допитване до базата данни на Студията потвърждава предположението.

Междувременно Каин очевидно разбира, че публиката му се е събрала.

— Здрасти — казва той с мрачно веселие. — Всички вие, шибаняци, ме познавате, така че ще карам по същество.

Каин се изправя.

— Знам, че там има хора, които си мислят: „Да, голяма работа, ще си върнем колониите. Ще намерим начин да заобиколим трансферния щит и после ще изпратим Актьори и танкове, и оръжия, и цялата гама гадости.“ Знам, че си го мислят. Знам и че в момента ме слушат някои от тях. Знам, че си мислите, че в края на краищата превъзходството в числеността и технологията ще ви позволи да вършите каквото си поискате. И ние нищо не можем да направим по въпроса. Но знаете ли какво? Тук съм, за да ви кажа, че жестоко бъркате. Ние можем да ви навредим.

Той отстъпва зад купчината ерозирал варовик и Дж’Тан го следва. Каин поглежда надолу от високия полегат склон; в сумрачната далечина се забелязват няколко сгради, в чиито прозорци припламват светлини в настъпващата нощ.

— Да, сигурно ще откриете технологичен начин да се върнете в Отвъдие. Просто искам да знаете, че и ние можем да се прехвърлим на Земята.

Той сочи с пръст сградите.

— Виждате ли? Знаете ли какво е това?

Единствен Марк Вило сред всички членове на Борда на директорите знае.

Мамка му — мисли си той. — Това е моята къща.

Някой подхваща Дж’Тан откъм гърба — вероятно самият Каин — и той сякаш полита във въздуха; пустинята се носи под краката му и комплексът го наближава с ужасяваща бързина.

В тоалетната Марк Вило напипва полупрозрачния бутон на панела до чинията и алармата се включва.

Те се приземяват на площадката пред басейна, до изкуствения водопад, и писъкът на сирените като че ли събужда у Каин някакво мрачно, жестоко веселие.

— Само си помислете — казва той. — Всички вие. Добре, можете да се доберете до нас. Но сега и ние можем да се доберем до вас. Знаем какво могат да причинят танковете ви на градовете ни. Представете си какво може да причини един дракон на Ню Йорк. Представете си, че се намирате в някой небостъргач в центъра на Чикаго, докато скаломагите разтопяват основите му. Само си го представете.

Всеобщото мнение на Борда е, че Каин блъфира. Джуджета? Дракони? Магия в такива мащаби не може да се използва на Земята…

И сякаш в отговор на това погледът на Каин се отмества от Дж’Тан.

— Ма’елкот?

От протегнатите му ръце изригва струя ален пламък и сградите пред очите му избухват.

Той ги гледа с усмивка как горят.

Обръща се към Дж’Тан, навежда се към него и пламъците озаряват демоничното му лице.

— Марк? Вкъщи ли си, стари приятелю? Чук-чук, мамка му.

Бодигардовете на „Вило Интерконтинентал“, които охраняват имението, едва успяват да извадят оръжията си, преди Каин да ги помете с вълна от огън. Той крачи между сградите и само с поглед възпламенява дори тухлите в стените.

Когато стига до централната сграда, той разбива с голи ръце подсилената с въглеродни нишки керамична броня на входната врата. Тухли и камък се трошат под юмруците му и той хлътва вътре, оставяйки Актьора да гледа безпомощно след него.

Изгубва се от погледите на БД. Но Марк Вило го вижда, когато Каин изтръгва вратата на тоалетната от пантите ѝ. На Марк, чието съзнание е наполовина свързано с колективното съзнание на Борда, Каин му изглежда прозрачен, сякаш не съвсем реален, но това е двойно по-ужасяващо.

— Не си очаквал, че ще те хвана на клозетната чиния, а?

— Хари… — казва той. — Хари, за бога, моля те…

— Кой бог?

— Хари, умолявам те, недей… хайде, хлапе, след всичко, което направих за теб… аз те създадох. Моля те, не можеш…

Каин поклаща глава.

— От всички хора на света, Марк. От всички хора на света — на всеки свят…

Устните му се разтягат и оголват зъбите му, хищни и студени.

— Точно ти би трябвало да знаеш, че е опасно да закачаш семейството ми.

Това е последното нещо, което вижда Вило: очите му кипват и се пръсват при първата вълна от огън. Но времето му стига, за да чуе собствения си писък.

На БД, които наблюдават през очите на Дж’Тан, им се струва, че в къщата избухва термобарична бомба. Актьорът е подхвърлен във въздуха от взривната вълна, която го запраща, пъшкащ и зашеметен, върху гъстата зелена трева на моравата пред дома. За няколко секунди БД си позволява да се надява, че Каин е загинал в експлозията, но той се появява от пламъците. Невредим.

Дори неопърлен.

— Искате война? — казва той със същото мрачно и жестоко веселие. — Действайте.

Навежда се над Дж’Тан толкова близко, че зъбите му изпълват целия свят.

— От този миг Студията е изхвърлена от бизнеса. Същото се отнася и за компания „Отвъдие“. Отвъдие е затворено.

Той покрива лицето на Дж’Тан с дланите си.

— Благодаря ви и лека нощ.

Светлината от очите на последния Актьор се свива до точка и угасва.

16.

И така:

Ето ме мен.

Седя си на бюрото и главата ми е пълна с истории.

Те са пълни с герои: Хари и Каин; Рейт и Гибелта на Каин; Ейвъри Шанкс и Киърандел, и Деймън от Джантоген Блъф…

Тан’елкот, разбира се.

И може би — с известна неохота — дори аз.

Спомням си как четох някъде, че начинът, по който структурираме нашата реалност, ние наричаме легенда: че легендите са истории, които внушават някакъв ред в хаоса на съществуването ни.

Дори не съм сигурен, че някога ще го разбера, но си мисля, че знам как да оцелея и без да го разбирам. Ще разкажа историята както мога и ще я оставя да придобие свой смисъл. А ако не мога да открия легенди, които да подредят хаоса в живота ми, ще си създам свои.

Историята ми започва:

Една приказка разказва за близнаци, родени от различни майки.

Единият е с тъмна, а другият — със светла природа. Единият е богат, а другият — беден. Единият е жесток, другият — хрисим. Единият е вечно млад, другият — преждевременно остарял.

Единият е смъртен.

Те не са сродни по кръв или по дух, но въпреки това са близнаци.

Те живеят, без да знаят, че са братя.

И двамата загиват в схватка със Слепия бог.

Някои твърдят, че Времето е чук: че всяка бавна секунда отбелязва поредния удар, който превръща канарите в малки камъчета, водопадите в каньони, скалите в брегове.

Други пък смятат Времето за острие. Те виждат танца на острия му връх, който се поклаща като отровна змия, винаги готова да нанесе смъртоносен удар.

Но има и такива, които ще кажат, че Времето е едновременно чук и острие.

Ще кажат, че чукът е чукче на скулптор, а острието е неговото длето; така всеки удар е изчистване, усъвършенстване, откриване на истината и красотата в онова, което иначе би било просто безжизнен, равнодушен камък.

Аз наричам това мъдрост.

1

Превод Ралица Ботева. — Б.пр.

2

Сорботан — високоеластичен синтетичен полимер на основата на уретана. — Б.пр.

3

Игра на думи — думата fall в оригинала може да означава и „падане“. — Б.пр.

4

Класически произведения в жанра на черния роман, написани съответно от Дашиъл Хамет, Рос Макдоналд и Джеймс Кръмли. — Б.пр.

5

Цитатът е от стихотворението на Киплинг „Томи“ (превод Стоян Медникаров). — Б.пр.

6

Дистанционен манипулатор; наименованието му произлиза от едноименната повест на Робърт Хайнлайн, в която се разказва за човек, изобретил такова устройство. — Б.пр.

7

Водопад в Германия, арена на битката между Шерлок Холмс и професор Мориарти в разказа „Последният случай на Шерлок Холмс“. В разказа Шерлок Холмс загива, но по-късно се оказва, че смъртта му е била мнима. — Б.пр.

8

В оригинала: Board of Governors — BOG. — Б.пр.

9

Макс Регер (1873-1916) — немски композитор, органист, пианист и диригент. — Б.пр.

10

Джон Филип Суса (1854-1932) — композитор и капелмайстор, „царят“ на американските маршове. — Б.пр.

11

Символичен и ритуален жест в индуизма и будизма. — Б.пр.

12

Значението на тези акроними е обяснено по-нататък в текста. — Б.пр.

13

Древен град, след многото транскрипции познат днес като Армагедон. — Б.пр.

14

В скандинавската митология — три последователни зими, в които снегът вали от всички страни и няма други сезони; прелюдия към Рагнарьок. — Б.пр.

15

Бог на доброто в зороастризма. — Б.пр.

16

Главен бог на силите на злото, тъмнината и смъртта в персийската митология. — Б.пр.

17

Едно от децата на Локи и великанката Ангрбода. Чудовищна морска змия, обвиваща с тялото си цялата земя. — Б.пр.

18

Цитатът е от „Ода на гръцката ваза“ на Кийтс. — Б.пр.

19

Et cetera ad infinitum (лат.) — и така нататък, до безкрайност. — Б.пр.

20

Цитат от Библията, Евангелие на Матей, 8:22. — Б.пр.

Content

Матю Удринг Стоувър
Острието на Тишал

Нула

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Едно

1.

2.

3.

4.

5.

Две

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Три

Четири

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Пет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Шест

1.

2.

3.

Седем

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Осем

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Девет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Десет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Единайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Дванайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Тринайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Четиринайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

Петнайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Шестнайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Седемнайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

Осемнайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Деветнайсет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Двайсет

1.

2.

3.

4.

Двайсет и едно

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Двайсет и две

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Двайсет и три

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Двайсет и четири

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

Двайсет и пет

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Двайсет и шест

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

1