Уолър Робърт

Танго

Робърт Джеймс Уолър

Танго

В някои отношения Джордж Армстронг Кастър си е направил приятна разходка покрай реката в сравнение с онова, през което премина Карлайл Макмилън – но никой не постави бели маркировки след него в тънката червеникава пръст на Йеркс Каунти.

Никога не е било така, поне не тук... нито пък някъде другаде вероятно. За каквото и да се сети човек, все сме го имали: война, магии, индианци... така наречените вещици, за бога!

-Ще възразите ли, ако ви цитирам тук-там из местните вестници? – попитах го.

– Ако продължиш да ми купуваш от това тук, можеш да ме цитираш колкото си щеш. Говори и с Карлайл Макмилън, чуй цялата история направо от човека, който премина през всичко това.

Разговор,

закътано сепаре в дъното

на кръчмата "Слийпи Стегър"

За бога, всички ние сме само шайка дервиши, които се въртят вихрено наоколо и припяват, докато музиката не свърши. Но човек трябва да приеме, че тангото продължава вечно. Сузана Бентийн го беше разбрала. Не съм сигурен, че някой друг го бе осъзнал. Тя не е вещица, каквато я изкарват хората. Или поне аз не я смятам за такава. Но едно ще ви кажа –наистина умее да танцува танго!

Гейб О'Рурк /АКОРДЕОНИСТ /

ПЪРВА ГЛАВА

Тъмна и бурна вечер, странно далечно място в странно далечно време, мяркащи се в далечината малки хълмове с ниски влажни облаци, надвесили сбръчканите си бели лица над тях, и дълги прави магистрали, водещи към вечността. В една заселена земя вече никой не търси истински диви места. А това беше диво място.

Загадъчен пътен знак, сочещ на запад.

Защо е умрял орелът? Дали някой си спомняше? Имаше неколцина, които знаеха, но предпочитаха да не говорят за това.

Коларски път сред червената прах, перпендикулярен на магистралата, водещ към полегналата трева и губещ се зад една ниска височинка на около километър разстояние.

Още пътни знаци, на всеки петдесетина километра, сочещи към други пътища, намекващи за пътувания през невидими стени и в други времена. Ако човек разполагаше с достатъчно издръжлива кола, можеше да свърне по някой от тях – просто заради идеята. Всеки поне веднъж в живота си е изпитвал порива да стори точно това.

Така направи и Карлайл Макмилън. Не бързаше за никъде, пътник без посока, временно странстващ по собствена воля. След като обърна бежовия си пикап и напусна водещото на запад шосе, пое по онова, което местните наричаха пътя край Хълма на вълка, и се отправи на юг, подминавайки знака, сочещ към Каньона на мъртвия орел. След известно време спря и излезе от пикапа си. Намираше се на километри от най-близкия малък град.

Късна августовска хладина. Карлайл Макмилън остана на мястото си за известно време. Ботушите му – мокри от росната трева, небесна вода – върху лицето и ръцете му.

Полъхна лек ветрец, изчезна, после пак се появи. Тишина. Люлеещи се папури, вълни от жълти детелини, поемащи натам, накъдето вятърът пожелае.

Като филм без звук – тишина, само че по-дълбока.

По-скоро някакво подобие на каменен саркофаг при падането на нощта, когато оплаквачите вече са си отишли, а пръстта е струпана отгоре ти.

Шайените вярваха, че тази земя е свещена. Индианецът с прозвището Сладко лекарство бе казал така. Ястребът, кацнал на един стълб на дървената ограда, на трийсетина метра южно от Карлайл Макмилън, вярваше в това. Всеки, който някога се е озовавал на това място, вярваше. Умният човек щеше да дойде запасен с храна и вода, може би дори със спален чувал, за всеки случай – ако двигателят на колата му се повредеше или някоя гума омекнеше, а резервната се окажеше изпусната. Защото нищо тук не даваше и пукната пара за теб, толкова поне беше ясно. На никого не му пукаше дали си жив или умрял, дали си плащаш сметките и си танцувал по топли тихоокеански плажове, след което си правил любов на пясъка. Нямаше нищо, освен тишина и вятър, а те щяха да останат дълго след като си си отишъл от този свят.

Ранните заселници бяха погребани в могилите отсреща, прилични на море, настъпващо към прерията. Бяха пристигнали от Азия по старите пътища, когато континентите още са били свързани със суша високо горе, на север. А преди век тук бяха погребани и други. Погребани там, където бяха паднали по време на войните за териториално разширение на Съединените американски щати – през цяла Северна Америка чак до Тихия океан, най-големият известен натиск на запад. Ако поразровеше земята и погледнеше внимателно, човек още можеше да открие метални копчета от униформите на войниците. Също и други неща: дръжки на стари ножове, човешки ключици, натрошени от куршуми или копия, и корпуси от лули. Копаеше ли, щеше да намери повече, много повече.

На двайсет сантиметра от лявата задна гума на пикапа на Карлайл Макмилън, полузаровено в калта, лежеше копче от мундир. Ветровете на сто пролети постепенно го бяха откривали, а после дъждът го бе завлякъл в едно поточе. Поточето го беше изхвърлило в пясъка. Една птица го бе взела в човката си и бе литнала с него към гнездото си, но когато бе разбрала, че е твърдо и безвкусно, го бе изхвърлила в калта. Точно това копче някога бе служило да закопчава куртката на редник Джими К. Ноулис, Седма кавалерия, който яздеше след мъжа, когото всички наричаха Сина на Утринната звезда. Редник Ноулис имаше добро мнение за своя русоляв генерал – генерал Кастър – и се стремеше да бъде пълно негово копие. Би отишъл дори в ада заедно със Сина на Утринната звезда. И в крайна сметка го беше направил.

Ако можеш да изпревариш вятъра, да чуеш отвъд тишината, ще доловиш старите звуци, пулсиращи на това място. Далечни тръби, скърцане на кавалерийски седла, може би и ниското барабанене на самото време. Бледите образи на едновремешните ездачи, яхнали петнисти жребци с виеща се около бърните пара, изскачащи от сенките на Каньона на мъртвия орел, препускащи мощно през зелената прерия.

Понякога, когато вятърът духа подходящо, можеш да помиришеш още по-далечни неща. Така казваха навремето, така казват и днес. Трябва само да се облегнеш назад и да разшириш ноздри. Упражнявай се. Тогава ще ти се удаде. Първо ще усетиш обикновения мирис на безкрайна шир, а после – слабия полъх на стари илюзии.

Недалеч от мястото, където Карлайл Макмилън стоеше под лекия дъждец и гледаше към началото на нищото, падайки от един от по-ниските скалисти хълмове, бе намерил смъртта си антропологът. Свистене във въздуха, последвано от тъп удар в средата на гръбнака, от който бе залитнал напред и полетял надолу. Първите двайсетина метра падането му се бе отличавало с особена чистота по форма и скорост, почти грациозно. До момента, в който се бе ударил в оголения ръб на скалата. Следващите две хиляди метра тялото му се бе премятало като парцалена кукла. Единственият звук беше неговият вик, единственото му възприятие – дъното на урвата, приближаващо към него в мъглявината на белия пясъчник. Беше се размазал в скалата и чакъла на дъното, вратът му се бе извъртял така, че брадичката да докосва долния край на дясната лопатка. Никой от колегите му долу в равнината не беше видял случилото се, нито бе чул писъка му.

Чифт тъмни очи обаче бяха забелязали всичко – мъжът, летящ през хладната слънчева светлина, тънката жълта слънчева светлина, която леко докосва тази земя в средата на пролетта, – но притежателят им нямаше да каже нищо. Нищо, никога. Така стояха нещата. Знаеше се далеч преди войниците на коне да преминат оттук на път към Литъл Биг Хорн. Знаеше се много отдавна.

Карлайл Макмилън се облегна на един от коловете на оградата, обърна очи на запад, втренчено се вгледа в далечината. Огромна площ от празно пространство, прорязвано единствено от някой случаен хълм. Този, който се намираше на километър от него и беше с височина деветдесет и осем метра и осемдесет и пет сантиметра, се наричаше Хълмът на вълка. Една жена танцуваше на върха му, но Карлайл не можеше да я види.

Тя се движеше с боси крака по ниската трева. Далеч, далеч, ниско долу, тя едва успяваше да различи очертанията на фигурата, застанала до спрелия пикап. Един индианец, на шейсет метра зад нея, свиреше на флейта, облегнал гръб на изгнилия пън на отдавна умрял бор.

Ниско надвиснал облак обгърна хълма, студената му влага докосна изящната дъга на женския гръб, плъзна се по извивката на бедрата. Помилва лицето и пръстена с опал на средния пръст на лявата ръка и сребърната гривна на дясната китка, спря се върху сребърния сокол, висящ на верижката около шията. Индианецът вече не виждаше добре жената, долавяше само неясните ѝ очертания през мъглата на облака – моментно зърване на крак или гърда, разлюляна червеникавокестенява коса. Но той продължаваше да свири, защото знаеше, че облакът ще отмине, а жената ще дойде при него.

Далеч, далеч, ниско долу, Карлайл Макмилън включи на задна скорост и излезе на шосето, заравяйки в калта копчето, което някога бе закопчавало куртката на редник Джими К. Ноулис, Седма кавалерия. Когато облакът се отдръпна от хълма и жената отново можеше да вижда лежащата в нозете ѝ долина, фигурата беше изчезнала. Забелязваха се само неясните очертания на пикапа, поел на юг.

Флейтата трепна и замлъкна. Жената вдигна ръце през мъглата, отпусна ги и пристъпи към индианеца. Той беше стар, но тялото му бе твърдо като бодлива тел и тя се притисна към него. Вятърът беше лек, хладен и влажен. Близо до нея, индианецът долавяше мириса на сандалово масло, в което се беше окъпала сутринта. Дъждът се вдигна за миг и през рамото на мъжа тя видя как ястребът се стрелна към хълма – същия, от който баща ѝ бе зърнал как земята се надига да го посрещне.

ВТОРА ГЛАВА

Аксел Лукър не беше глупав. Само се държеше като такъв. Дълбоко в себе си знаеше, че онзи учен беше прав, макар като цяло да не харесваше учените. Не ги харесваше, защото без съмнение бяха шайка радикалисти, лапащи от обществената копаня, попълвана от данъците, плащани от такива като Аксел Лукър. Не ги харесваше, защото караха човек да се придържа към логиката, искаха доказателства и не те оставяха да се измъкнеш с успокояващи приказки на чашка в кръчмата, където митовете, породени от личния интерес, се предаваха от човек на човек като бутилка кетчуп. Предаваха се и евентуално се приемаха с одобрително мърморене и кимане на глави, докато не се стигнеше до раждането на една трайна измислица, с която всички се чувстваха комфортно. Ако някой се разграничеше от общата гледна точка, рискуваше да се сблъска с бурно неодобрение, да не говорим, че биваше позорно отлъчен от масата, разположена в дъното на кафенето на Дани.

Екологът беше казал, че дните им тук са преброени, освен ако самите те не се променяха коренно. Каза им, че пресушават големия воден резервоар Огалала и изтощават пасищата. Каза, че оставят почвата, поначало твърде повърхностна, да бъде отвявана от вятъра.

Бяха го слушали – първо, на събранието в гимнастическия салон в Ливърмор, където почти го бяха изгонили с дюдюкане от катедрата. Докато се пръскаха по колите си след това, някой подхвърли, че най-малкото, което трябва да направят, е да разтопят един варел катран и да изритат облепения с пера задник на онзи перко на изток, там, откъдето бе дошъл. Нещата не бяха по-добри, когато екологът се появи в Саламандър, за да говори отново. Въпреки това беше някак по-трудно да се отнесат с пренебрежение към него, тъй като аудиторията бе по-малка и можеха да виждат очите му, както и той – техните. Беше слаб и искрен, говореше тихо. Разполагаше с графики и цифри, имаше гладки и необорими отговори на всичките им въпроси. Изглежда, знаеше, че критицизмът им се корени в митовете, които бяха твърдо решени да бранят, и не се хвана на въдицата им. Те не спираха да търсят слаби места в аргументите му, но не откриваха такива. Това ги накара да го намразят още по-силно.

Както повечето хора – без значение колко интелигентни бяха, – така и Аксел Лукър си имаше свой собствен начин за изтласкване встрани на неприятните доказателства, които не съвпадаха с онова, което му се искаше да се случи. И така, въпреки че Аксел Лукър знаеше, че екологът е прав – знаеше го дълбоко в себе си, – той не можеше да го признае пред никого, дори и пред себе си. Сутрин, насядали в кафенето на Дани, момчетата побутваха козирките на шапките си и коментираха външната намеса в живота им, като същевременно разсеяно попипваха чековете за земеделски субсидии, пъхнати в джобовете на ризите им...

Когато стигна на десетина километра от Саламандър, Аксел свърна от щатски път 41 и се отправи по червеникавия коларски път на север към мястото, което двамата с Ърлийн обработваха от трийсет и четири години. Летният дъжд бе превърнал червената пръст в гъста лепкава кал и той намали, почти спря, когато наближи бежовия пикап с калифорнийски номер.

– Кой, по дяволите, е този? – зачуди се на глас. Утре щеше да поразпита в кафенето на Дани или на силоза да види дали някой знаеше. Човекът зад волана му приличаше на индианец, може да беше някой от онези агитатори, които не спираха да настояват да им върнат земята, завеждаха съдебни дела и твърдяха, че земята е тяхна и им е била открадната преди сто и няколко години. Каква глупост! Аксел може и да не харесваше учените, но искрено мразеше индианците, особено онези, които настояваха, че земята, която той обработва, е крадена.

Когато пристигна у дома, подхвърли на Ърлийн, че може би е време да се замислят за пенсиониране и преместване във Флорида. Не спомена нищо за пикапа, който бе срещнал на връщане от Саламандър. Не искаше да я тревожи.

Връщайки се назад във времето, Карлайл Макмилън осъзнаваше, че може би нямаше да спре в Саламандър през онази първа вечер, ако знаеше какво го очаква, а щеше да пресече Йеркс Каунти и да излезе от другия му край.

– Оказа се, че болката е прекалено голяма за човек, чието единствено занимание е търсенето на тихо и спокойно място – така беше отбелязал веднъж той.

Лесно е да се разбере защо бе казал подобно нещо. Спомените му все още бяха ясни и добре оформени: птици, издигащи се в небето с хищнически писък, воини, завързани за дънерите на дървета през април, за да бъдат бичувани. Бумтене на пушки и дрезгав пукот на старо оръжие. Сирени, крясъци на мъже, прах, издигащ се бързо и високо в утринното небе, огньове на плоското плато, с което завършваше Хълмът на вълка. И бавната деградация на някакво подобие на справедливост и прямота.

Челюстите на Карлайл се стягаха, когато заговореше за това. После се усмихваше едва-едва и казваше:

– Но си имаше и положителни страни. Като цяло, бих сторил същото отново.

Разбира се, че би го сторил. Колко жени като Сузана Бентийн можеха да се открият на тази земя? Или като Гели Девъроу? Почти николко. Сузана, Гели и онова, което по-късно стана известно като Войната в Йеркс Каунти, помогнаха на момчето да порасне. Накараха го да се изправи гордо и да възмъжее. Карлайл го признаваше.

Той пристигна в Йеркс Каунти от север, късно през въпросния августовски ден, спря и се огледа наоколо. Туфи ниска трева, Хълмът на вълка вдясно. Мъгла, лек ветрец, тишина. Отново на юг по прашния червеникав път, след няколко километра

– Асфалтът на щатски път 41 под гумите на пикапа му. Той опъна карта пред себе си, облегна се на волана и се замисли за възможностите. След около час щеше да се стъмни напълно. На десет километъра източно се намираше малко градче. В противоположната посока следващото място с размер, достоен за отбелязване на карта, беше Каспър, Уайоминг, на петстотин километра от мястото, където се намираше Карлайл. Нищо от тук до там. Завой на изток.

Петнайсет минути по-късно Карлайл напрегна взор през чистачките на пикапа и забеляза четирите цилиндрични кули на силоза в далечината. Табела в началото на града: "Добре дошли в Саламандър, нас. 942 души, надм. вис. 6911 м."

Табелата беше очукана, нуждаеше се от пребоядисване. В буквата "о" на "Добре" имаше три дупки от куршуми. Толкова по въпроса за гостоприемството на местните жители.

Още съобщения: дневното разписание на църквата, "Лайънс Клъб" събира членовете си всеки вторник на обяд. Карлайл бавно пое по шосето, представено лицемерно като Главна улица. Градът се състоеше от по две пресечки от двете страни на търговската част и пет пресечки зад него. Покрай "Царството на пикапа и поправка на косачки, елате при Дуейн", покрай автокино "Блу Скуеър" (ЗАТВОРЕНО ПРЕЗ ПОЧИВНИТЕ ДНИ) и "Джакребит Лейнс" (ЗАТВОРЕНО, прозорците заковани с шперплат). Превключи на втора и двигателят леко изръмжа. Чистачките заскърцаха по стъклото, тъй като дъждът бе намалял. Късна слънчева светлина прониза облаците далеч на запад.

Търговците по Главната улица затваряха вратите на магазините си в края на работния ден. Сградите бяха предимно дървени, боядисани в бяло – личеше, че някои от тях бяха стабилно построени, но отчаяно се нуждаеха от изцикляне и пребоядисване, а част от покрива на онова, което навремето бе хотелът на Саламандър, беше пропаднала. Сред дървените постройки се мяркаха няколко чудесни тухлени къщи във викториански стил, като бившата аптека "Мелик" например. Измежду някои от сградите можеха да се видят къщите от страничните улички, а зад тях – безкрайната шир. Нямаше много дървета, а онези, които се мяркаха тук-там, бяха малки поради недостига на вода и плитката на повечето места почва. По-високите бяха отсечени още преди години, за да бъдат използвани в строителството и за огрев.

Карлайл Макмилън спря до очукания бордюр пред една кръчма с табела "Лерой". Излезе от колата, разкърши ръце и колене. Дълъг ден, жаден ден, шестстотин трийсет и пет километра от зори до здрач. Влезе в "Лерой" и точно когато слънцето се скри, се плъзна върху първата табуретка, изпречила се насреща му. Отчаяно се нуждаеше от горещ душ. Лерой беше от другата страна на дървения бар, унесен в разговор с висок мъж с каубойска шапка на главата. Каубоят, който навремето може и да е бил изтънчен, но сега със сигурност беше злъчен и избухлив, пушеше тънка пура и имаше вид на човек, изпълнен с гневно безразличие към живота. Двама мъже с бейзболни шапки, на които бе избродирано логото на фирма за производство на изкуствени торове, се привеждаха над най-мизерното подобие на маса, което Карлайл някога бе виждал. То се клатушкаше и кривеше, а подложките за сервиране бяха дълбоко прогорени от цигари.

Но това не беше най-зле изглеждащият предмет в кръчмата. Първенството се водеше от една стара отрепка, седяща на две табуретки от Карлайл и свила лявата си ръка върху барплота. На ръката бе отпуснато лице, покрито с посивяла брада, небръсната от седмица. Главата, или онова, което минаваше за такава, се надигна. Отрепката се втренчи в Карлайл с набраздени от червени жилки очи:

– Кой си ти, уа?

Когато Карлайл го игнорира, любопитството на пияния нарасна и той извика въпроса си отново, а усилието за малко да го накара да падне от табуретката.

Лерой се придвижи зад бара. Измежду устните му висеше цигара. Избърса ръце в мръсната бяла престилка, препасана около кръста му и дълга до под коленете, с разпран подгъв от едната страна, виснал още по-надолу. Като подмина стареца, Лерой удари с ръка по бара и рече:

– Млъквай, Франк.

– Да те тако'ам, Лиеуой. – Франк запрати ругатнята в отдалечаващия се гръб на Лерой, преди главата му отново да се удари в бара и устатата му да замлъкне.

Лерой кимна. Нито приятелски, нито враждебно, нито нещо по средата, нито стигайки до крайности. Равно и безстрастно, сякаш не му пукаше за нищо и никого.

– Една "Милър" – каза Карлайл.

Лерой отвори металния хладилник зад бара, разгледа съдържанието му и извърна глава назад:

– Ня'аме "Милър". И'аме "Будвайзер" и "Грейн Белт".

– "Будвайзер" тогава. Кръчмата на Лерой смърдеше като всички други кръчми, в които Карлайл беше влизал, само че по-лошо. Кисел, остър мирис. Типично място, където хората идваха, за да умрат, гробище за всички стари, зашеметени слонове от Саламандър.

Лерой отвори бутилката и я сложи на бара заедно с една малка бирена чаша, тясна в основата и разширяваща се подобно на ваза към отвора.

– Седемдесет и пет цента.

Карлайл извади долар. Лерой отвори касата, плъзна монета от двайсет и пет цента към клиента и се върна към разговора си с каубоя.

– Да си виждал вещицата наскоро? – попита той.

– Я я таковай тая!

Лерой се засмя.

– А, доста от нас с удоволствие биха се пробвали.

– Да бе, ще ти се – отвърна каубоят, вперил поглед в разреденото си с вода уиски. Разбърка питието си с показалеца на дясната си ръка, опрял небрежно обутия си в каубойски ботуш крак върху релсата в основата на барплота.

– Някога обръщал ли си внимание на оня инди, с който се влачи?

– Не... Какъв инди? – Без да помръдва глава, каубоят вдигна поглед и се втренчи в Лерой.

– Стар. Живее някъде из хълмовете.

Каубоят шумно се изкашля и бутна чашата си към Лерой.

– Да ги таковам и старите индита. И като говорим за остаряване и таковане, я вземи да ми сипеш още малко отлежало "Джим Бийм" ей тука.

Лерой отново се засмя и посегна към бутилката с уиски.

– Джак, дори да ти сипя двестаградусов алкохол, ти пак ще си мислиш, че съм го разредил с вода.

Каубоят кимна по посока на Карлайл и измърмори нещо неразбрано за "коса, по-дълга от тази на жена", без да го е грижа дали Карлайл го чува, или не. Лерой погледна по посока на непознатия, седящ на бара, докато каубоят поклащаше глава и разбъркваше питието си. Карлайл отпи от бирата си, чудейки се на какво откачено място се бе приземил. Тишина и вятър, вещици и стари индианци.  Бирата беше студена и приятна на вкус, въпреки унилата атмосфера и въпреки че будвайзерът се нареждаше някъде на около шейсет и четвърто място в списъка с любимите му марки бира, а "Грейн Белт" стоеше по-долу и от нея. На два метра от него Франк хъркаше или се давеше; Карлайл не беше сигурен кое точно, затова реши, че е и двете. Един от играчите край билярдната маса извика: "Ах, късметлийско копеле!", а другият злорадо рече: "Подреди топките, Арло." Отвън някой форсира двигател, неравномерното бумтене от една дупка в ауспуха рикошира в сградите по Главната улица.

– Как е Гели, Джак? – попита Лерой. – Не съм я виждал от известно време, освен когато минава през града със стария си форд.

– Добре е. Знаеш какви са жените – вечно се оплакват от едно или друго, никога не са доволни от живота. Мисли, че трябва да продадем ранчото и да опитаме нещо друго. Господи, та нали докато изплатим първата и втората ипотека, няма да ни е останало нищо.

Лерой беше чувал тези приказки и преди. Той започна да нарежда празни чаши върху хавлиена кърпа зад бара. Щеше му се болката в кръста му да престане. Беше си сипал чаша уиски, за да облекчи положението, и алкохолът бе подействал за кратко, сякаш само за да засили болката впоследствие.

Карлайл се замисли дали да не си поръча втора бира, но компанията не му я гарантираше, а и не му се искаше да притеснява отново Лерой. Кръчмарят стоеше стъпил с единия си крак върху бидонче с бира и се смееше заедно с каубоя. Не си направи труда дори да се обърне, когато Карлайл изпразни чашата си и тръгна към изхода. Докато затваряше вратата зад гърба си, чу как топките за билярд се удариха една в друга, а старият Франк хъркаше и се давеше, потънал в забвение.

***

- Какво ни седеше ей там? – попита Джак Девъроу и наклони глава, загледан във вратата, през която току-що беше излязъл Карлайл.

– Нямам представа. – Лерой се извърна да измие още чаши. – Някакъв дългокос от някъде си. Появяват се от време на време. Няма проблем, стига да си мълчат и да си вървят по пътя.

Веднага щом кубинките му стъпиха върху тротоара пред заведението на Лерой, Карлайл забеляза, че един възрастен човек го наблюдава от прозореца на втория етаж на отсрещната сграда, над отдавна закрития телевизионен сервиз на Лестър. Вторият факт, който привлече вниманието му, бе, че Саламандър и слънцето приключваха работния си ден по едно и също време.

През изминалите няколко месеца Карлайл беше видял стотици малки градчета и Саламандър не бе нещо уникално. Други места, и то много, изглеждаха досущ като това със своите празни витрини, училища със заковани прозорци, единици млади хора по улиците. Усещане за безпокойство, за безжизненост, за безвъзвратна обърканост.

Въпреки това залезът през първата му вечер в Саламандър беше красив. От онези, които виждаш при огромни пространства, със западното небе, обагрящо се в розов пурпур, разливащ се върху купол от небесносиньо на север.

Беше гладен. Възможностите – ограничени. Лерой му бе препоръчал пица "Надгробен камък", име, което Карлайл сметна за пророческо, след като огледа Главната улица на Саламандър. Другите специалитети на кръчмата бяха говежда пастърма в буркани и пакетчета бирен фъстък – достатъчни да задоволят дневната нужда от хранителни вещества.

Сумракът настъпи с хлад, така типичен за късните летни вечери в тази част на страната. Карлайл измъкна старото си кожено яке от пикапа, облече го и тръгна по Главната улица. На витрината на "Е. М. Холи" – магазин за мебели и погребално бюро – беше изложено двуместно канапе с бяла дамаска на кървавочервени цветя. Ако можеше да се съди по вида на Саламандър, втората дейност от бизнес империята на Холи определено преобладаваше над първата.

Витрините на "Шърлийн Варайъти" бяха облепени с ленти, на които пишеше "МАГАЗИНЪТ СЕ ЗАКРИВА", което означаваше, че конците, джунджуриите и дребните подаръчета можеха да бъдат закупени на безценица. Две от трите бензиностанции бяха изоставени, на местата на махнатите бензинови колонки растяха плевели. Единствената действаща бензиностанция се опитваше да пробута галон безоловен за три цента повече, отколкото го продаваха при универмага на Харви "Купи и си върви". В железарията "Суейл" вероятно можеше да се намери някой и друг метър тел, а от време на време – дори въглища или дърва за огрев, но едва ли нещо друго. В калта пред задната врата на "Суейл", откъдето се зареждаше магазинът, не се виждаха пресни следи от камиони. Месарница "Орли" и "Ключарски услуги" все още упорстваха, както и плод-зеленчук "Джак и Джил Уебстър".

На вратата на бившия бар "Шолдс Бедлендс" висеше табелка: "Преместих се в Ливърмор". Точно под табелката имаше друга, очевидно залепена там преди много време, понеже долните ѝ ъгли се бяха подвили нагоре. Карлайл присви очи, за да прочете написаното на нея:

МАЛКИТЕ ГРАДОВЕ

В тях понятието "престъпност" почти не съществува, рядко се шият бричове по поръчка, а малките им общества макар и недотам изискани – поне са разумни, морални и предани.

Томас Джеферсън

Търговската част на Саламандър обхващаше по две групи сгради от двете страни на Главната улица. По средата на втората група, точно срещу мястото, където се намираше Карлайл, имаше малък и премигващ неонов надпис – жълт с очертани в черно букви, – сигнализиращ местоположението на "ДАИ". Когато премина отсреща, Карлайл забеляза изгорялото "И", което хвърли светлина върху основния житейски въпрос, вълнуващ го точно в този момент.

Долната част на вратата на "Дани" беше покрита с лющеща се бяла боя, а горната бе от стъкло. Под един стикер на пепси-кола се мъдреше избеляла реклама на цигари. Над тях имаше табелка, свидетелстваща, че е отворено и че така ще бъде до осем часа.

Пред тезгяха бяха поставени седем високи табуретки с червени седалки. В средата на заведението имаше три маси, покрити с мушама, а покрай стената – шест очукани сепарета. В едно от тях четирима тийнейджъри замаяно минаваха през онзи ужасен период от живота, когато на човек му се струва, че смъртта никога няма да дойде и младежките пъпки никога няма да изчезнат. Г-н Бъди Риймс, бившият партньор на Карлайл от строителната фирма "Риймс & Макмилън", бе стигнал до множество чудесни идеи. Една от най-добрите бе, че всички тийнейджъри трябва да бъдат изпратени на някое пусто място, може би в Северна Дакота. Бе уточнил плана си до най-малката подробност: целият щат щеше да се павира и да се запълни единствено с ресторанти за бързо хранене, паркове за каране на скейтборд и автокина.

Тогава Бъди щеше да седне на една малка масичка, поставена на границата на щата, и всички изолирани трябваше да минават на интервю при него, за да се пробват да получат сертификат за зрелост, преди да напуснат. Някои, мнозина, по-голямата част, никога нямаше да успеят. Онези, които го постигнеха, щяха да получат буква "В" за "възрастен", набита в челото, за да може светът да ги разпознае и третира като разумни същества. Единственото, което Бъди очакваше като награда за своята брилянтна идея, както и за работата си на интервюиращ, бе да получи концесия за разпространение на лосион против акне "Клиърасил" из целия щат за неограничен период от време, както и правото да ръководи долнопробен увеселителен парк, който щеше да нарече "Бъдипенд".

Докато слушаше Бъди, Карлайл си мислеше, че предложението си имаше своите достойнства, стига веднъж човек да превъзмогнеше първоначалното си усещане за налудничавост. Цените на автомобилните застраховки щяха да паднат, както и процентът на престъпността. Лошата музика щеше да се изпари. Имаше и още плюсове. Бъди му беше изброил доста дълъг списък от тях, но точно сега Карлайл не можеше да си ги спомни всичките. По дяволите, Бъди Риймс му липсваше понякога, липсваха му компанията му и добрите му идеи. Освен че беше свестен дърводелец и приятел в пиенето, Бъди бе и първокласен обществен теоретик – е, може би едно-две нива под тази категория – и се държеше като пълна противоположност на Карлайл, като казваше и правеше неща, които Карлайл никога не би си и помислил да каже или направи.

Уейлън и Уили ръмжаха от музикалния автомат в кафенето, възхвалявайки мъжете, пиянстващи из долнопробните заведения, и добродушните мазохистични жени, които ги обичаха въпреки греховния им начин на живот. В цилиндричната пластмасова касетка на тезгяха имаше място за десет парчета пай. Шест бяха изчезнали. Бяха останали ябълков пай и някакви чудесии с крем, изглеждащи някак печално в края на деня – сутрешната им енергия бе само спомен, заменен от ранно нощно клюмване. Карлайл реши, че парчетата пай не са лоша метафора на самия него, както и на жената, която излезе от кухнята и го забеляза да седи пред тезгяха и да се клатушка бавно върху една от високите табуретки.

– О, здравейте. Не знаех, че е влязъл клиент. Мога ли да ви бъда полезна с нещо?

Гели Девъроу беше уморена, чувстваше се уморена и изглеждаше уморена. Приятен, не много висок глас. Леко обрулено от вятъра малко тъжно лице. Тялото ѝ беше слабо – може би да, а може би не. Дълга черна коса с няколко сребристи кичура из нея, вързана на опашка с ластик. Очи с някак омагьосващ цвят – сив или близък до сивото. Много, много отдавна трябва да е била красива, но сега имаше същия сух, изтощен вид като града, в който живееше.

– Ами, опитвам се да намеря къде да вечерям и това, изглежда, е последната ми надежда в Саламандър.

Гели Девъроу се усмихна – добра усмивка, искрена усмивка.

– Тук обикновено си хапваме стабилно някъде около дванайсет на обяд. Към шест е леката вечеря, а дванайсет часа по-късно – закуската. Така че в известен смисъл сте попаднали в пролуката, а последната ви надежда си отива с всяка секунда. Ето, хвърлете един поглед на менюто и може би ще успеем да измислим нещо.

Менюто беше написано на ръка и пъхнато в напукан пластмасов джоб. Карлайл бе виждал същия този списък във всяко едно кафене от тази част на Америка: хамбургер, чийзбургер, зеленчуков бургер, хамбургер с бифтек, свинско филе, сандвич със сирене на грил, сандвич с риба тон, сандвич с яйце, пържени картофи... Цената на сандвича с риба тон беше два долара и четирийсет и пет цента (заедно с пържени картофи), но това предложение бе зачеркнато от менюто.

Карлайл вдигна поглед към Гели и приятелски ѝ се усмихна.

– Какво ще ми препоръча главният готвач? Пилето с бадемов сос и розмарин, сервирано с непретенциозно бяло вино, или телешкото със сметана?

Тя отвърна на усмивката му.

– Ако бях на ваше място, щях да си поръчам топъл сандвич с пуешко месо и салата за гарнитура – още повече че току-що почистих грила и не изгарям от желание отново да се занимавам с него. Ще ми е лесно да ви го приготвя и обещавам, че по-късно няма да скочи и да ви ухапе прекалено лошо. Особено съм загрижена за първото.

– Добре тогава, така да бъде. – Карлайл отново ѝ се усмихна. – Кафе без сметана и чаша вода от листата на течностите. Не си правете труда да ми слагате от специалната заливка за салати, а ми донесете парче лимон, за да го изцедя отгоре.

Тя му сипа чаша кафе – хубаво кафе – и се скри в кухнята. Чуваше я как отваря и затваря вратата на хладилника, докато той потропваше с крак по стената на музикалния автомат и се опитваше да игнорира младежа с мазна коса, който удряше бутоните на машината за пинбол с дланите на ръцете си. Останалите тийнейджъри, измъкнали се за момент от миазмата на своята самопогълнатост, гледаха към него и нервно се подхилкваха. Ако Бъди беше тук, щеше да смъкне панталони и да им покаже голия си задник, както беше направил веднъж във Фресно.

Чу тананикането на микровълновата фурна. След няколко минути сандвичът беше готов. Две големи лъжици картофено пюре, парченца пуешко, задушаващо се между половинките бял хляб, и тъмен сос върху всичко.

Салатата беше от маруля с настърган отгоре ѝ морков. А ето и неговия лимон: той поглеждаше свенливо към него, сякаш искаше да му каже: "Можеше да си вземеш изискан сос, но ти предпочете мен!" Купата, в която бе сложена салатата, беше от онези пластмасови недоразумения – имитации на дърво. Карлайл ги бе виждал и преди и предполагаше, че някъде към хиляда деветстотин петдесет и пета година някой сладкодумец бе преминал през тази част на страната с камион, натоварен с торби от въпросните красавици, и бе продал хиляди от тях на всички малки кафенета във всички малки градчета.

"Не се чупят и по тях не остават петна, освен това изглеждат досущ като дървени. Наистина ще сте доволни, гарантирам ви го."

И така, тези малки купички продължаваха да предлагат салата от марули, убедени в своята способност да надживеят всичко друго освен една слънчева експлозия.

Карлайл се зае енергично и сериозно с яденето. Жената си сипа кафе, облегна се на хладилната витрина за безалкохолни напитки.

– Не сте оттук, нали?

Той поклати отрицателно глава – устата му беше пълна с картофено пюре и сос. След като преглътна, отвърна:

– Не, не съм. Как познахте?

– Ами първо, изразявате се с пълни изречения и използвате приборите за хранене. Това направо ме разби.

Добър отговор. Беше бърза и умна. И той се засмя, докато опипваше повърхността на сандвича си.

– Някога бях от Калифорния. Сега съм от пикапа си.

Хапка пуешко, глътка кафе, за да преглътне хапката. По неизвестна и за него самия причина я попита към кого трябва да се обърне човек, ако пожелае да си купи някое малко местенце тук.

– Сесил Маклин има офис в дома си, на гърба на кафенето – от другата страна на алеята. В Ливърмор има агенция за недвижими имоти "По-добрите къщи и градини". Това е на около петнайсет километра югоизточно оттук. В предложенията им се включва и Саламандър. Сесил е техен представител.

– Предпочитам да прескоча агентите. Няма ли друг начин да се разузнае наоколо?

Тя любопитно го изгледа.

– Всички напускат или се опитват да напуснат, а вие мислите да се заселвате тук?

– Само мисля. Опитвам се да се боря срещу нахлуването на онова, което минава за цивилизация, доколкото е възможно. Саламандър ми изглежда достатъчно добро място, където може да се барикадира човек.

– Правилно сте го преценили. Просто излезте на улицата и размахайте табела, на която пише: "Търся да купя място". Ще бъдете прегазен от хора, навиращи нотариални актове в лицето ви.

Тя отново напълни чашата му с кафе и се облегна на хладилната витрина. Наблюдаваше непознатия, докато той се хранеше. Наистина беше от друго тесто, с това кожено яке, изтъркани джинси и риза от деним. Кестенява коса, дълга до раменете – дълга почти колкото нейната, – опъната назад с помощта на жълтата кърпа, превързана през челото му. Тъмни очи и слабо тяло с яки рамене. Добри маниери. Очевидно цивилизован. Някъде около трийсет и пет, може би малко по-стар. Матова кожа с първите гънки от възрастта и слънцето около очите и устата. Ръце, които бяха отхвърлили доста физическа работа, ако можеше да се съди по вида им.

За един кратък миг Гели Девъроу се зачуди какви ли бяха възможностите за нещо по-така, после отхвърли тази мисъл. Преди две години беше опитала – с Харв Гътридж, който притежаваше каменоломната в покрайнините на града. Харв знаеше как да ухажва жените и една вечер, след като бе затворила "Дани", Гели се бе озовала в леглото му в Ливърмор. Направи го още два пъти. Не беше кой знае какво от гледна точка на секса, но съпругът ѝ Джак отдавна бе престанал да ѝ обръща внимание, а Харв поне ѝ повтаряше, че е почти най-красивото нещо, което някога е виждал.

После Харв беше започнал да се хвали наляво-надясно със завоеванието си, а Гели нямаше нужда от всичките тези многозначителни погледи, с които я измерваха постоянните клиенти на "Дани", докато слагаше чиниите отпреде им, затова прекрати връзката. Джак така и не даде да се разбере дали е чул нещо по въпроса, а Харв продължаваше да са отбива у тях от време на време, за да пие с него.

Харв не му хареса, че е отблъснат от жена, затова сега ѝ се усмихваше като трапер, поел към дома с преметната през рамото плячка. Беше я притежавал и нямаше нищо против да разправя на всеки, който имаше желание да го слуша, колко страстна мадама е тя, когато ѝ свалиш дрехите и я разпалиш.

Докато наблюдаваше Карлайл Макмилън, Гели си даваше сметка, че няма смисъл да си мисли за някакви евентуални романи с него. Млъкни и затваряй. Сложи храната на тезгяха и почувствай бавното разложение на всичко, свързано с женската ти същност. Превръщаше се в едно от момчетата. Постоянната клиентела я третираше така. Също и Джак, когато изобщо решеше, че има какво да ѝ каже. Разпознай капана, когато го видиш. Бавен ляв завой, това е най-доброто, което можеш да направиш засега. И все пак щеше ѝ се да беше малко по-добре облечена тази вечер, може би в новата риза и джинсите, които си бе купила преди две седмици от разпродажбата в "Шърлийн"; също така ѝ се щеше да си бе сресала косата преди около час, когато си бе помислила за това. Просто ѝ се искаше да беше свършила тези неща – без някаква определена причина.

Но беше уморена и може би заради това ѝ минаваха подобни мисли през главата. Осем часа по-рано, преди да тръгне за работа, бе наблюдавала как някакъв самотен орел кръжи с един от последните летни ветрове. Докато стоеше насред дългото поле, водещо към началото на следобеда, и гледаше орела, чуваше кашлицата на Джак откъм кухнята, на сто метра зад гърба ѝ. Кашлицата му беше по-зле от вчера, а вчера – по-зле от онзи ден. Цигарите и уискито буквално го бяха хванали за гърлото. Той умираше. Но, от друга страна, Джак умираше от десет години. Гели Девъроу също бе почнала да умира – по свой собствен начин, – и то от доста време. Може би откакто се беше омъжила за него преди двайсет години и бе дошла във Великата американска пустош.

Между мъжа в кухнята ѝ и онзи, за когото се беше омъжила, имаше много общо. Понякога, когато се замисляше по въпроса, още виждаше как ранният Джак, облегнат на една дъсчена ограда по време на родео в Ефи, Минесота, си играе със своето ласо. Твърд, тънък, надут самохвалко с неговите каубойски ботуши и шапка, риза с перлени копчета и колосани джинси, препасани с широк кожен колан, на чиято медна тока беше гравиран надпис "Дяволът Джак". В онези далечни времена Джак Девъроу беше смел ездач на диви коне и бикове, както и на младите жени, осмелили се да му се усмихнат. Гели и две нейни приятелки от Бемиджи му се бяха усмихнали.

Той им се бе усмихнал в отговор – с онази своя бавна, дяволита усмивка.

– Добър вечер, дами. – Добри очи, сини и прями.

Когато Гели напускаше дома си, за да отиде в колежа, майка ѝ ѝ изнесе цяла проповед за лошите неща, които младите жени се налагало да избягват, за да запазят онези добри неща, които същите тези млади жени трябвало да запазят. Списъкът със забраните беше дълъг и включваше известни футболни защитници, но за нещастие в него не се споменаваше нищо за каубоите. След като същата онази вечер в Ефи се наслади на ездаческите способности на Джак и после обърна три бири от хладилника в пикапа му, Гели охотно смъкна джинсите си, вдъхна с пълни гърди праха от кожата му и го възседна, както се беше излегнал на седалката. На следващата сутрин Джак пое към Боузман, а тя замина с него.

"Лесната" – така я наричаше по онова време Джак. Тя не възразяваше, защото тогава описанието ѝ прилягаше. Освен това в началото на брака им ѝ харесваше как Джак произнася тази дума, нежно и любящо, като например: "Хей, Лесната, искаш ли да отидем на танци тази вечер?" Беше я наричал така с години. Вече не ѝ го казваше. Вече почти нищо не ѝ казваше.

Орелът изчезна някъде на север, скри се зад един дъждовен облак. Когато напълно се скри от погледа ѝ, Гели се извърна и тръгна през прашната ниска трева към къщата. Отвори хладилника, втренчи се в съдържанието му за момент, после погледна към далечния, достоен за презрение мъж, който седеше до кухненската маса и кашляше.

– Искаш ли да ти приготвя нещо за ядене, Джак? Мога да притопля задушените зеленчуци и печеното от неделя.

Краката и ръцете му бяха слаби както едно време, но беше пуснал бирено коремче, което висеше в унисон с подпухналото му и покрито с петна лице. Тази сутрин се наливаше с уиски направо от бутилката. Отметна глава назад, отпи поредната доза. Преглътна я и нищо не каза.

– Наистина трябва да сложиш нещо в този твой стомах. Сякаш вече изобщо не ядеш.

– Щом не ми се яде, значи няма да ям. Престани да ми опяваш, за бога!

Масата беше покрита с празни бирени бутилки, между които се мъдреха два пепелника, пълни с угарки от цигари. Джак и приятелчетата му бяха прекарали поредната вечер в оплюване на тежките времена, които бяха настанали, и на онова, което правителството, проклетите природозащитници, банкерите и европейската земеделска политика причиняваха на начина им на живот.

– Може би, ако разчистваш проклетата маса от време на време, ще ми се прияжда по-често.

– Чисти си я сам, Джак. Ти и приятелите ти мърсите и разхвърляте.

Старият Джак почти бе изчезнал, но нравът му си беше същият. Той помете бутилките с лакът и се премести в дневната. Една бутилка се въртя на пода дълго след падането си, после се удари в крака на масата и спря.

Скръстила ръце, Гели се облегна на рамката на вратата на къщата, която дядото на Джак беше построил през хиляда деветстотин и петнайсета година. Стените се лющеха и имаха нужда от внимание, но енергия за това липсваше. Имаше енергия за уиски – за сдобиването с него и изпиването му, – но не и за къщата. Или пък за нея самата. Нямаше и пари. За последно си беше купила нова рокля преди две години, когато щяха да излизат, за да празнуват рождения ден на Джак, но тогава той се бе натряскал още на обяд и бе изпаднал в несвяст. Днес следобед се беше огледала – стара риза от деним, избелели джинси, изтъркани токове на ботушите. Почувствала се бе ужасно западнала, много по-стара от трийсет и девет.

Зачуди се как ли се справяше Джак Младши. Беше на деветнайсет години и участваше във второто си родео. От време на време пращаше по някоя картичка от Лас Крусес, Ардмор и други места, където биковете имаха каиши, пристягащи гениталиите им, и се опитваха да хвърлят от гърбовете си каубоите, които всъщност не бяха никакви каубои, а просто участници в родео. Шарън също бе заминала – съпругът ѝ беше шофьор на камион и работеше за една фирма в Каспър. В началото Шарън пътуваше с него, когато му се налагаше да превозва товари до Фарго, и оставаше у Гели и Джак за няколко дни, преди съпругът ѝ да мине да я прибере, но вече не го правеше. Сега двете ѝ деца я държаха вързана в Каспър. Но и без децата тя пак не би идвала – заради пиенето на Джак и всичко останало.

Около обяд Гели излезе от къщата, отиде при стария си форд бронко, врътна ключа на таблото и подкара през поляната. Заваля тъкмо когато обърна към шосето, водещо към Хълма на вълка. Четири часа по-късно Джак я последва и влезе в кръчмата на Лерой.

От музикалния апарат в кафенето "Дани" се носеше друга кънтри мелодия, съпроводена от тракането на машината за пинбол: "Не ми (дрън!) стигат думи, но (дрън!) от дълго съм (дрън! Дрън! ... дрън! Дрън! Дрън!) влюбен..."

Карлайл си помисли, че някой съвременен композитор, може би Джон Кейдж, би се впечатлил от това и би го превърнал в нещо по-така. Или пък би го оценил като шедьовър и би го оставил както си е.

– Ваше ли е това място? – Той погледна към жената в избелели джинси, риза от деним и стари каубойски ботуши с изтъркани токове.

– Не, и се радвам, че не е мое, като се има предвид как се развиват нещата тук. Собственичката е възрастна жена на име Телма Енгелстрьом. Наследила е заведението след смъртта на мъжа си. През последните две седмици е в болницата във Фолс Сити, така че ми се налага да работя малко повече от обичайното. Аз и госпожа Маклин, жената на Сесил, един вид движим нещата, докато Телма се изправи на крака. Обикновено работя тук само два-три дни в седмицата, предимно сутрините, но понякога също следобед и вечер.

Карлайл се втренчи в пластмасовата касетка с парчетата пай.

– Тези приятелчета изглеждат малко уморени, нали? – отбеляза Гели Девъроу, проследявайки погледа му. – Госпожа Маклин ги приготвя през ден. Но сиропът пропива в тестото и в крайна сметка го съсипва – така както става със Саламандър.

В думите ѝ имаше нещо директно и вярно. Нещо. Беше мислил върху това и преди.

– Да, наистина изглеждат така. Но все пак ще опитам от ябълковия пай.

– Така ли ще го ядете, или го предпочитате със сладолед?

– Една ивица ванилов. Краят и без това е близо, нали?

Голямо парче ябълков пай, голямо количество ванилов сладолед. Тя облегна корем на фризера за сладолед, джинсите ѝ се опънаха върху добре оформения задник. Измъкна от най-хубавия вид и го сервира с чиста вилица. Отнесе мръсната чиния от предишното ядене в кухнята и отвътре се чу тракане. Компанията ѝ му липсваше. Беше насред Саламандър, някъде насред Америка, по средата на света – място в една вселена, която продължаваше да се разраства. Беше му приятно да разговаря с нея.

Отвън се чу скърцане на гуми. Тийнейджърите си тръгваха. Когато плати сметката, Гели го погледна и му се усмихна.

– Знаете ли, мислех си по вашия въпрос... За мястото де. На около десет километра северозападно оттук живееше един старец, Уипистън. Дворът му е около един акър, почти гол, само с някаква малка барака, но отсреща има хубава горичка. Къщичката вероятно вече е в плачевно състояние. Всъщност тя си беше в плачевно състояние още от самото начало. Чух да се споменава, че някакъв адвокат от Ливърмор или Фолс Сити се опитва да я продаде като част от друг имот. Мога да проуча, ако сериозно мислите да купувате.

– Сериозен съм наполовина. Ще съм благодарен за всяка информация, която можете да ми доставите.

Тя надраска няколко линии на една хартиена салфетка, в горния ляв ъгъл на която се четеше надписът "Купувайте американското", и му я подаде.

– Картата е безплатна. Няма да имате проблем да намерите мястото. По пътя към Хълма на вълка е, хълм, който се слави с репутацията на населен със зли духове и рекламира страшни неща, които уж се случват по тъмно. Тази легенда бе подхранена допълнително, когато преди няколко години от един от близките хълмове падна един професор и се уби. Но вие не ми приличате на човек, който особено се притеснява от подобни работи. – Тя се усмихна и продължи: – Къщата се намира на сто-сто и петдесет метра от шосето, а до нея растат двойка огромни красиви дървета. Мисля, че отстрани има малък навес или нещо от този род. Минавам точно оттам, когато идвам в града, но знаете как е – човек вижда нещо милион пъти и пак забравя как изглежда то.

Карлайл огледа картата.

– Благодаря. Това ми е някак познато. Мисля, че може да съм влязъл в града от тази страна.

Гели Девъроу гасеше светлините на кафенето, когато Карлайл излезе навън. Въздухът беше хапещо студен и той вдигна яката на якето си. Остана на място за миг. На Главната улица освен неговия пикап бяха паркирани още четири коли; всичките стояха в редица под синкавобялата светлина на уличната лампа пред кръчмата на Лерой, подобно на коне, заведени на водопой. Колебливият вятър довя клонче ароматен храст от запад и го затъркаля по тротоара. Карлайл го проследи с поглед, докато подминаваше магазина "Шърлийн", после го видя да спира пред месарницата "Орли", когато вятърът внезапно замря.

Един фалшиво бръмчащ додж, каран от мъж с каубойска шапка, бавно премина в посока, обратна на тази на клончето; фаровете му се отразяваха в празните витрини на магазините. С мрачно, скрито под шапката лице, мъжът погледна за миг към Карлайл, после се втренчи право напред, стиснал здраво волана с ръце. Между пръстите му димеше цигара. На прозореца зад него бе опряна пушка. Изглежда, персонализираните регистрационни номера бяха въпрос на навик в тази част на страната, на този тук пишеше "ДЯВЛДЖК".

Вятърът отново се появи и клончето се затъркаля на изток, подскачайки безшумно по прашните улици на това място, наречено Саламандър. Някъде от вътрешността на бара на Лерой тихо долетя смях. Карлайл чу смеха и се заслуша във вятъра и в скърцането на подметките на ботушите си, докато вървеше по песъчливия асфалт. Във въздуха се долавяше миризмата на приближаващата зима, а Карлайл беше все така далеч от нещото, което можеше да нарече свой дом.

Той запали двигателя и включи фаровете точно когато пред пикапа му мина фигура, облечена в дълго наметало. Жената се стресна от звука и светлината и за момент се втренчи в кабината, където седеше Карлайл. Изпод качулката ѝ се подаваха кичури червеникавокестенява коса, а лицето – или онова, което Карлайл успя да види от него – беше странно, отличаващо се с онази рядко срещана красота, която завладява очите на даден мъж, а после го удря ниско долу. Непознатата отново извърна глава и продължи по улицата, а наметалото ѝ се вееше плавно от вятъра и праха на късното лято, устремило се към ранната есен.

Карлайл направи обратен завой и подкара надолу по улицата. Жената стъпи на бордюра и го изчака да мине. Той отново я погледна. Мнозина поглеждаха повече от веднъж към Сузана Бентийн. Някои дори я наричаха вещица.

ТРЕТА ГЛАВА

Кръчмата "Слипи Стегър", Ливърмор. Старецът хвана десния си крак с две ръце и го намести по-удобно под масата, ръмжейки както от направеното усилие, така и от явната болка, която изпитваше.

Лицето му се сгърчи за момент, преди да продължи оттам, откъдето беше спрял:

– Никога не е било така, поне не тук.

Той опря пръст на ръба на чашата си, наклони я и погледна към уискито, което бе нарекъл "кехлибарената истина", докато го поръчваше. Бавно поклати глава.

– За каквото и да се сети човек, все сме го имали: война, магии, индианци... така наречените вещици, за бога!

- Ще възразите ли, ако ви цитирам тук-там из местните вестници? – попитах го.

– Ако продължиш да ми купуваш от това тук, можеш да ме цитираш колкото си щеш. Говори и с Карлайл Макмилън, чуй го направо от човека, който премина през всичко това.

Старецът обичаше да приказва, така че включих диктофона си и го оставих да говори.

– Когато Карлайл Макмилън се появи за първи път в Саламандър през онази първа вечер, някак си разбрах, че нивото на вълнение в града ще се повиши. Някак си просто го разбрах. Ако човек е на шейсет и четири, както аз бях тогава, и живее в две стаи с баня над онова, което някога е било телевизионният сервиз на Лестър, няма кой знае какво да прави по цял ден. Особено пък ако не може да се придвижва добре, защото кракът му е бил премаза през седемдесет и пета в каменоломната на братята Гътридж, притиснат между ремаркето и едно огромно парче варовикова скала. Обикновено изкуцуквах до пощата, за да си взема всичките там рекламни брошури, и наблюдавах движението по Главната улица от прозореца на апартамента си. Това беше.

Тъй като там долу нищо не се случваше, мозъкът ми в известен смисъл плесенясваше от концентриране върху глупости, граничещи с празнота. Но на човек му се налагаше да избира между това или гледането на телевизия и улицата спечели с лекота. Както и да е, Карлайл влезе в кръчмата на Лерой и излезе от там двайсет минути по-късно. Остана известно време на тротоара, после взе едно яке от пикапа си. Тръгна надолу, като оглеждаше витрините, после прекоси от другата страна и се отправи към кафенето на "Дани". Когато мина откъм мен, го загубих от поглед, но "Дани" бе единственото отворено заведение, така че предположих, че трябва да е влязъл там.

Аз също се хранех в "Дани". Или поне понякога. Обикновено след сутрешните си посещения в пощата. Така се налагаше да изкачвам стълбите към апартамента ми само веднъж дневно, а и това бе прекалено много за този проклет крак. Гели Девъроу, която работеше в кафенето, беше наистина добра с мен и ми правеше тайно отстъпки от цената на обедните специалитети. Изпращаше ме вкъщи с останали от предния ден рола и с онези малки кутийки сладко, дето оставаха след закуската – всичко безплатно. Понякога ме подканяше да си взема допълнително пакетчета захар, сол или пипер.

Така че ако си хапнех порядъчно на обяд, вечерта можех спокойно да мина с овесена каша и рола със сирене или малко фъстъчено масло и сладко. Е, това и чашка от отлежалото уиски, което дъщеря ми винаги ми изпращаше за Коледа от Орландо. Разбира се, към края на март вече виждах сметката на подаръка ѝ и декември почваше да ми изглежда прекалено далеч.

Но веднъж надзиравах бензиностанцията, когато Мерт трябваше да закара жена си в клиниката в Ливърмор, и той ми взе една седемстотин и петдесет милилитровка евтино уиски от големия супермаркет в града. Така ми плати за това, че си седях на задника и само казвах на хората сами да си сипят проклетия бензин за пет цента повече на галон, отколкото го продаваше Харв. От данъчните настояваха да обявя уискито като бартерен доход, но аз ги пратих по дяволите. Ще ми се по някакъв начин да ми бяха направили финансова ревизия – само за да си поприказвам с някой поне малко интелигентен тип, пък бил той и счетоводител. Ако тези момчета не бяха толкова досадни, можеха и да са интересни.

И така, как разбрах, че Карлайл ще повиши нивото на вълнение в Саламандър ли? Не съм сигурен. Може да ми е било подсказано от жълтата кърпа, вързана на главата му, и подаващата се изпод нея кестенява коса, стигаща до раменете. Застанал в сумрака, облечен в кожено яке, стари ботуши и избелели джинси, той приличаше на някой от по-младите обитатели на резервата, който се опитва да забрави за разгрома на индианците при Ундид Ний, да избягва пиенето на бира на корем и да преоткрие духовното си наследство.

Имаше нещо и в походката му. Някак лека, някак самоуверена. Човек с подобна походка може да измине огромно разстояние без особени усилия. Нещо в Карлайл ме караше да си мисля, че животът му не е бил много лек, но все пак беше видно, че е устойчив, че няма да се огъне от нищото. Разбира се, ние тук по принцип не сме от тия, дето лесно се огъват.

Поради всички тези причини реших да държа Карлайл Макмилън под око и да видя дали ще се задържи. Както вече казах, отчаяно ни липсваше нещо ново. Преди целият ад да се стовари върху главите ни под формата на Войната в Йеркс Каунти, тук имаше само две неща, заслужаващи да се споменат, като изключим нуждата на Саламандър от Бърза помощ. Едното от тях не засягаше Карлайл директно. Другото – да.

Първото беше свързано със Сузана Бентийн. Човек трябваше да разсъждава спокойно и праволинейно, ако искаше да разбере Сузана. В противен случай би я взел за нещо, което тя не беше, като например реликва от студентските вълнения през шейсетте. Всички бяхме гледали репортажите от онези събития по телевизията и сега те до известна степен ми липсват. Разбира се, глупаците, които се събираха в "Лерой", не проявяваха особени симпатии към онези студенти, които маршируваха и изгаряха знамена. Но бяха повече или по-малко впечатлени от идеите за "свободната любов", която очевидно бе приятната страна на маршируването и изгарянето.

Ако веднъж, изградил си подобна представа, започнеш да наблюдаваш Сузана Бентийн, реакцията ти ще зависи преди всичко от това дали си мъж или жена, предполагам. Мнозина от нас още си спомнят първия път, в който я видяхме. Лесно е за спомняне, понеже Сузана Бентийн пристигна с последния курс на междуградския автобус за Саламандър. В едната си ръка носеше очукан куфар, през рамото ѝ бе преметната плетена торба. Момчетата от масата в дъното на кръчмата на Лерой вдигнаха очи от картите си и ги впериха през прозореца. Някой рече: "Мили боже! Видяхте ли какво слиза от автобуса ей там?" Всички се извърнахме като един по посока на спирката, сякаш бяхме репетирали това движение стотици пъти.

И Сузана Бентийн стъпи на тротоара, лека като перце. Беше облечена в рокля с цвят на зряла пшеница, на раменете си бе наметнала тъмнозелен шал, краката ѝ бяха обути във високи черни ботуши, а дългата ѝ червеникавокестенява коса бе сплетена в красива плитка. Влезе в кафенето и си поръча чаша билков чай. Говореше тихо и любезно. Билковият чай не се радваше на голямо търсене в Саламандър и Гели се извини, че няма. Нямало значение, тогава щяла да си вземе от онова, което си поръчват всички, чухме да отвръща Сузана Бентийн. Всички я чухме, понеже до един бяхме наострили уши.

Гели ѝ сервира чаша гореща вода и пакетче "Липтън", опитвайки се да не се втренчва в това създание, довеяно кой знае откъде. Но момчетата от задната маса я оглеждаха. Можеш да се обзаложиш, че го правеха. Колкото по-стар става човек, толкова по му е разрешено да пристъпва правилата за добро държание, че даже му е и простено. Това е едно от малкото предимства на напредналата възраст и нейните разнообразни прояви на упадък. Седях до тезгяха на няколко табуретки от Сузана и се преструвах, че чета вестник, но и аз я оглеждах. С риск да прозвуча като поет – какъвто не съм и никога няма да бъда, – на мястото, където бяха летели само гарвани, бе кацнала лястовичка.

Не мина много време от пристигането ѝ и доста от местните започнаха да я наричат вещица. Някои все още го правят. Това е един от начините да се справяш с нещата, които не разбираш. Отчасти се дължи на външния ѝ вид. Чувството, че оглеждаш втренчено нещо, което никога преди не си виждал. Нещо отвъд границите на обичайното, а как всички мразим различното! Тя олицетворяваше другата страна от света, който всеки от нас копнееше да посети, но се страхуваше, че посети ли го, никога повече няма да се върне на познатото място. А що се отнася до Сузана, предполагам, че в това има известна доза истина – в идеята, че може и да не се върнеш оттам, където тя ще те отведе. Карлайл Макмилън го изпита на собствен гръб.

Макар че местните жители бяха подозрително настроени спрямо Сузана още от самото начало, цялата тази вещерска история се разрази с пълна сила, когато Кати, жената на Арло Грегориан, забременя. Фактът, че е бременна, сам по себе си би бил достатъчен, тъй като бебетата са истинска рядкост в град, в който мнозинството от населението са възрастни жени, живеещи на правителствена пенсия или радващи се на оставеното им от Върл, Флойд, Морис, Харолд и тям подобни нещастници, които цял живот са се пънали да изплащат ипотеките си и щом са го сторили, са ритнали камбаната. След което, разбира се, съпругата продава собствеността, грижата за която ѝ идва в повече, и се премества в града.?

Не, интересното бе, че Кати Грегориан стана трудна, както се казва. Трябва да беше свързано със Сузана Бентийн. Арло и Кати бяха женени повече от три години, но на хоризонта не се очертаваха никакви бебета. И двамата бяха млади и здрави, и все се мъкнеха заедно по пикниците в чест на Четвърти юли и други такива. В подобни случаи човек предполага, че редовно са се оправяли и са влагали в това занимание всичко от себе си, но напразно.

Да не можеш да имаш деца е често срещана трагедия и към нея по никакъв начин не бива да се подхожда лековато. Но в град, пълен с мъже, които се смятат за чистокръвни жребци – каквито те, разбира се, не са, само питай жените! – неспособността да създадеш собствено потомство направо си е местният еквивалент на това да си голобрад евнух. Арло наистина си го отнасяше на тази тема, колчем се отбиеше в "Лерой".

– Някакви следи от бебета в близко бъдеще, Арло? Имаш ли нужда от помощ? – така му подвикваха в кръчмата.

Кати го завлякла в голямата окръжна болница на петстотин километра от Саламандър, пътуване, което той с радост би запазил в тайна. Може би наистина никой нямаше да разбере, ако в болницата Арло не се беше сблъскал случайно с Лерой, отишъл там да му подновят рецептата за лекарството за черния дроб. Лерой, с прозорливостта, придобита в резултат на упражняването с години на избраната от него професия, която се състоеше в сервирането на питиета на пияниците, предположил защо Арло се мотае в приемната пред клиниката за безплодие. Със завръщането си в Саламандър Лерой информира всичките си постоянни пиячи и билярдни акули за срещата, гарнирано с лично неговото предположение, че Арло бил посъветван да носи свободни долни гащета и бил накаран да мастурбира в пластмасова чашка.  Това само направи живота на бедния Арло още по-черен и той започна да се отчайва. Отслабваше от целодневната работа в кооперативния магазин и от производство на недостатъчно количество сперма през нощта и носеше провала си, лепнат като етикет на лицето му. По онова време Кати вече клонеше към изкуствено оплождане, но Арло не даваше и дума да се издума за това.

– За бога, достатъчно проблеми си имам! – казваше ѝ той. – Само го направи и негодниците ще почнат да ме подпитват дали случайно не ни е посетил камионът, превозващ шопари за разплод и натоварен със замразена свинска сперма или нещо подобно!

Кати, обляна в сълзи и на крачка от душевен крах, изповядала мъката си пред най-добрата си приятелка, Лиона Уилямс. Лиона ѝ предложила да се срещне и поговори с новодошлата Сузана Бентийн, която, изглежда, знаела доста по всевъзможни въпроси. В началото идеята се сторила твърде радикална на Кати, но жените се отличават с полезната черта да правят онова, което е необходимо, когато се налага да свършат някоя работа. Черта, трябва да добавя, която напълно липсва от гените на повечето мъже, които яко се овързват в собствената си гордост и преклонение пред тестостерона или каквото и да е там, дето им пречи да се държат прилично.

И така, Кати посетила Сузана. Сузана казала, че проблемът може да е разрешим. За нещастие, Арло също трябвало да бъде включен в процеса. Това разтревожило Кати, но не и Сузана.

Когато Кати казала на Арло за новата стратегия, включваща участието на Сузана, Арло се метнал на зеления си пикап с най-мощния двигател на света и в продължение на половин час обикалял като луд из града, чудейки се кое да предпочете – развод или самоубийство. После се замислил за издръжката, която щял да плаща на Кати, ако се разведат, за пластмасовите чашки за събиране на сперма, за нехранимайковците от "Лерой", за развъждането на шопари и мастурбирането – в същия този ред. Тези перспективи донякъде го направили по-отворен към нови идеи и той се съгласил поне да поприказва със Сузана.

На следващата вечер Сузана похлопала на вратата на семейство Грегориан. Кати, с обувки на токчета и роклята, която си била купила предната година за бала на доброволците пожарникари, я въвела в дома си и я настанила на тапицирания с брокат диван – сватбен подарък от родителите на Арло. Арло бил наистина нервен, защото бил чувал слуховете за Сузана. Разбира се, никой от въпросните слухове не почивал на доказателства, но в Саламандър истината не струваше и пукната пара – никога не е струвала и никога няма да струва. Така че Арло, който не знаел какво да каже или направи, се повъртял, повъртял и накрая предложил на Сузана бира "Грейн Белт", която тя любезно отказала.

Последвали няколко минути на неловкост, през които Кати се опитвала да поддържа разговора, а Сузана просто седяла и се усмихвала приятно. Арло се настанил на табуретката пред музикалната уредба "Магнавокс", кредита за която щял да изплаща до края на дните си, и направил всичко възможно да не оглежда прекалено директно гостенката.

Разбира се, той не си бил разменил и една дума със Сузана, откакто тя пристигнала в Саламандър и отворила магазин в старото място на Нелсън, точно в края на града. Отблизо вещицата изглеждала много приятна, отбелязал си той наум обаче. Някак безобидна.

Въпреки това тя го карала да се чувства неудобно. Като изключим мантията на тъмна загадъчност, с която я били наметнали жителите на един щат, който не спира да се хвали, че е четиринайсети по степен на интелигентност в САЩ, тя го карала да се чувства неловко просто защото безспорно била най-красивата жена в Саламандър. Всъщност Сузана беше и е една от най-красивите жени, които човек можеше да срещне по принцип.

По този повод на ежегодния конкурс за красота в Саламандър малка част от мъжете дадоха гласовете си за Алма Хикман, която държеше салон за красота в мазето на дома си. Но това бе по-скоро проява на патриотизъм, отколкото реална преценка и всеки, който беше ходил тук-там и бе разглеждал и други списания освен "Фермерски свят", знаеше, че всяко сравнение между Сузана и Алма Хикман бе чиреп от знаеш какво.

В допълнение към разкошното тяло, играещо под дългите развяващи се рокли и шалове, красивото лице и кестенявата коса с червеникав оттенък, сплетена в лъскава плитка, Сузана имаше нещо, с което Алма никога нямаше да се сдобие: класа. Нямаше мъж, който тайно да не се е опитвал да си представи какво би било да се пъхне под завивките с госпожица Сузана Бентийн, докато прехвърляше клечка за зъби от единия край на устата си в другия и я наблюдаваше при всяко нейно слизане в центъра, за да си вземе пощата. Но тя не обръщаше внимание на никого от тях и по свой собствен начин им бе дала да разберат, че имат повече шансове с Дева Мария, отколкото с нея.

Всички бяха единодушни, че е трудно да се определи на каква възраст беше Сузана. Обичайните признаци, които издаваха възрастта, изглежда, не важаха за нея. Най-точното предположение беше някъде между двайсет и няколко и трийсет и няколко години, като най-много гласове имаше за кръгло трийсет. Месец-два след установяването ѝ в Саламандър я посети някакъв ориенталец. Приличаше на мършав петел и също бе на неопределима възраст. Предположенията бяха, че двамата се опитват да развиват бизнес с наркотици в този отдалечен от организирания закон край. Боби Ийкинс, изказващ се както винаги без доказателства и без жал, нарече познатия на Сузана "хърбав наркоман", не в лицето, разбира се. Ориенталецът остана няколко седмици, после се изнесе.

Местните твърдяха, че Сузана си поръчвала храна от магазините за екологично чисти продукти от Западния бряг. Получавала я чрез службите за бързи доставки. Градината ѝ се грижеше за останалото. Доста от старите хора започнаха да си вземат билкови смеси от нея, когато от клиниката не успяваха да постигнат прогрес по отношение на техните оплаквания, и повечето се кълняха, че им е помогнала. Говореше се, че някои от по-младите жени също се спирали при Сузана, за да обсъждат неща извън компетенцията на клиентелата на Лерой. Някои от тях се прибирали по домовете си със съмнителни придобивки от рода на парфюми, бижута и тям подобни. Като се изключи това, Сузана Бентийн не се занимаваше много-много с града.

Тази работа с Кати и Арло Грегориан сигурно и досега щеше да си остане скрита, ако няколко месеца след като Сузана си свършила работата, Арло не се напил и не разказал на Боби Ийкинс за случилото се. През един горещ следобед Боби обърна няколко чаши уиски у Мерт и ни представи своята версия на историята. Там беше и Орли Хамънд, който се мотаеше наоколо в очакване Мерт да се върне от Ливърмор и да му донесе резервна част за неговия шевролет. Боби се закле, че предава фактите дословно, както ги е чул от Арло, когато последният бил в нетрезво състояние.

По-късно Арло разбра, че Боби ни е посветил във всички подробности, и се закани, че ще изгори караваната му, ако Боби посмее да си отвори устата отново. Така че тогава Орли, аз и още неколцина други бяхме единствените, които знаехме цялата история или поне онова от нея, което бе известно на Боби. Останалата част от града просто си създаде своя собствена версия, която се оказа много по-колоритна от действителността.

– Искаш ли още едно? – попитах стареца.

Той примлясна и кимна утвърдително. По лицето му се разля широка усмивка. Започвах да изпитвам известни симпатии към него. Говореше направо и почти не разкрасяваше описанията си. Отидох до бара, взех още една чаша с "кехлибарена истина" и я поставих пред събеседника си. Той отпи, избърса уста с мръсния маншет на ризата си и ме погледна.

– Да видим докъде бях стигнал... А, да, до всекидневната на Грегориан. Когато през въпросната вечер нещата се поуспокоили, Сузана заговорила на Кати и Арло. Арло твърдял, че им говорела кротко, някак майчински. Първото, което им казала, било, че не е никаква вещица и не споделя никакви сатанински вярвания. Всъщност, добавила тя, избягвала всички организирани форми на религии, включително християнството, розенкройцерството и професионалния футбол. Тези забележки по отношение на религиите съвсем не притеснили Кати и Арло, понеже и двамата не били стъпвали в църква от деня на сватбата си. В края на краищата, както обичаше да казва Арло, той произхождал от размирно семейство, славещо се с бунтарите си, в това число и бабата на Арло, която престанала да посещава съботната меса, когато обърнали олтара в църквата и почнали да канят фолкпевци, за да развличат вярващите.

Арло се разсеял, когато Сузана заговорила за целебната сила на природата и значението на лунните фази и други такива измишльотини, както ги наричаше той. Щом обаче стигнала до диетата и им обяснила, че ядат твърде много червено месо и други животински продукти, отново се заслушал. Сузана казала, че това е лоша карма и че изядените животни по един или друг начин си отмъщават за стореното им.  Онези от нас, които са наясно с детайлите на сложната и променяща се вселена, бяха забелязали, че Сузана винаги носи плетени торби вместо обичайните дамски кожени чанти. Тя се появила с такава торба и у Грегориан и започнала да изважда от нея малки пакетчета и бутилчици, пълни с билки, подправки и масла – едно по едно, като същевременно обяснявала кое за какво служи и как трябва да бъде използвано. Кати била цялата в слух, за което по-късно Арло бил много благодарен, тъй като инструкциите следвали една след друга и прекалено бързо за възможностите на паметта му.

После Сузана заговорила за мъжете и жените и Арло вече почнал да открива малко повече смисъл в казаното. Използвала много думи от рода на "нежност" и "разбиране" и като цяло ги посъветвала да се постараят да внесат повече топлота и интимност в съпружеските си взаимоотношения. И Арло, и Кати се изчервили като домати, когато Сузана започнала да говори за еротиката и по-специално за нуждите на жените.

Арло казал, че му се приискало да се втурне към кухнята и да гаврътне четвъртинка уиски или до каквото успее да се докопа, но тя не спирала да го гледа твърдо и непоколебимо с тези свои големи зелени очи. Чувствал се като закован за табуретката до магнавокса. Останала у тях близо два часа и през цялото време им говорела кротко и спокойно.

Като допълнение към билките и маслата и другите там илачи, им дала и една книжка за нещо, наречено Тао, както и набор от диетични инструкции, написани с красив почерк. О, да, също така им посочила определени дати, които изглеждали най-плодоносни – това трябва да е точната дума – от гледна точка на зачеването. До първата от тези дати, която била след повече от две седмици, трябвало да се въздържат напълно от всякакви креватни изпълнения. Нещо като складиране или каквото и да е там по отношение на Арло.

Точно когато Сузана застанала до вратата, готова да си върви, тя погледнала към Арло и казала:

– Арло, не искам онова, което ще ти кажа, да прозвучи грубо, нахално или нещо от този род, а е ужасно трудно да го изразя по по-изискан начин. Истината е, че културата на живот тук прави много трудно за мъжа да влезе във връзка със самия себе си, да разбере какво точно означава да си мъж, а не просто голямо момче. Но ти можеш да го постигнеш, стига да искаш, а направиш ли го, мисля, че ще се чувстваш много по-добре по отношение на редица неща. А ти, Кати, можеш да му помогнеш, като не му натякваш колко пари носи вкъщи и как би могъл да направи нещо по-добро от това да работи в кооперативния магазин. Арло си има своята стойност и ти трябва да му помогнеш да я открие.

След като си тръгнала, Арло казал на Кати, че последният коментар на вещицата бил напълно безпочвен. Той много добре знаел кой е и коя била тя, че да се осмелява да намеква обратното? Не притежавал ли пикап на "Дженерал Мотърс" с наистина мощен двигател под капака? Не работел ли в кооперативния магазин? Не отбелязал ли решаващия гол за "Тигрите" на Саламандър в мача им срещу "Миньорите" от Лийдвил на финалите през седемдесет и четвърта?

Нещата не изглеждали цветущи за Арло. Не стигало, че местният отбор по ръгби бил шестнайсети в ранглистата за сезона, не само не инструкциите на Сузана включвали пълно въздържание от секс и гледане на телевизия както за него, така и за Кати, но и като капак на всичко трябвало да се превърне в тревопасно през предстоящите няколко седмици.

– По дяволите, Боби – казваше той, – не се храня, ами буквално паса! Ето, работя в магазина и какво правя? Поддържам тъпите производители на зеленчуци от Сан Хоакин, ето това правя! Само да се разчуе, че съм на тази педерастка диета, не само ще си  загубя работата, ами и хората ще решат, че съм някакъв перверзник или нещо от този род.

Според Арло предписаната от Сузана диета налагала строги ограничения: никакво червено месо, нито месо от какъвто и да било вид, обилно количество плодове, зеленчуци, ориз и пълнозърнести смеси. Арло копнееше по наденичките за закуска, които не бяха част от диетичната му схема, и храната сякаш лежеше пред него и му се зъбеше. Но Кати продължавала да му напомня за алтернативите и между другото твърдяла, че като се хранела така, се чувствала по-добре.

Арло признаваше, че киселините в стомаха му бяха изчезнали и че вече не му се приспивало непосредствено след вечеря. Тъй като му се разрешаваше само по една бира на ден и не можеше да яде пастърма, той престана да се навърта в "Лерой". Измисляше си извинения да не присъства на годишните барбекюта на Легиона и като цяло прекарваше повече време с Кати.

Сузана им беше забранила да гледат "Далас" или каквото и да било друго предаване по телевизията, а вечер нямало какво друго да правят. И така, започнали да излизат на дълги разходки или пък отивали до брега на реката с пикапа, за да се наслаждават на залезите.

Липсата на чук-чук, както се изрази Боби Ийкинс, докато ни разказваше всичко това, било най-лошата част. Арло си искал десерта и казвал, че е започнал да развива болезнено присвиване в областта на слабините. Не било лесно да го държиш настрана в продължение на почти три седмици, но печелившата карта, която Кати винаги използвала, била чашката за сперма или възможността гените на друг мъж да плуват из тяхното дете, ако се стигнело до изкуствено оплождане. Последното особено плашело Арло. Както споделил с Боби: "За бога, Боби, може да ни се роди или Айнщайн, или идиот и не знам кое от двете ще е по-лошото."

Кати залепяла на хладилника цитати от книгата за Тао, която Сузана им била дала, и обсъждала значението им с Арло, точно както била препоръчала Сузана. Това се оказало доста трудно за Арло, понеже мозъкът му започнал да плесенясва още от седми клас, когато открил футбола, момичетата и двигателите с вътрешно горене – не непременно в този ред. След закуска, вместо да следи цените на пазара за свине или спортните резултати по сутрешните новини, трябвало да размишлява върху малки бисери от рода на:

Истинският Човек

пристига, без да пътува,

възприема, без да гледа,

и действа, без да прави усилия.

Или пък:

Притъпи острието,

развържи възела,

смекчи ярката светлина,

слегни се с праха.

През деня, докато карал камиона с течни торове из черните коларски пътища, Арло се чудел какво ли означава да действаш без усилие. Тази мисъл беше трудна за схващане, а той не можеше да си я избие от главата. Не спираше да се връща към нея. Дори попитал Боби Ийкинс какво според него означавало това, което, разбира се, било голяма грешка.

Незабавната интерпретация на Боби била:

– По дяволите, Арло, толкова е просто. Означава, че жената е отгоре, а мъжът – отдолу. – След което Боби се засмял и казал, че точно това направил миналата събота в автокиното на Ливърмор и ако Арло отново започнел да пие, всичко щяло да му стане ясно. "Ясно като мътната вода на река Саламандър, след като е минала през шест милиона проклети филтъра", били точните му думи.

Но в крайна сметка подействало. Някак си проработило. Шест месеца по-късно Кати вече носеше рокля за бременни. Разправяше се, че през октомври Сузана посетила семейство Грегориан и извършила някакъв ритуал, на който тримата се съблекли голи и танцували около обърнат с главата надолу кръст, положен върху килима пред уредбата "Магнавокс". Доставчикът на "Уоткинс Продъктс" чул тази история по време на спирките си в Саламандър и я разнесъл из Ливърмор и околността. Тъй като доста момчета отбелязаха, че нямат нищо против да заявят, че страдат от недостиг на семенна течност или каквото и да е друго, стига това да им даде възможност да видят вещицата гола, известно време в Саламандър съществуваше реална опасност от епидемия, убиваща спермата.  Кати роди чудесно момиченце точно в определеното време. Мислела да предложи на Арло да нарекат бебето Сузана, но когато тази идея ѝ хрумнала, Арло тъкмо сменял керемиди на покрива, така че тя решила да се въздържи от споменаването ѝ. В крайна сметка се спряха на Мирна, което било името на бабата на Арло по бащина линия. На кръщенето в католическата църква "Свети Тимотей" в Ливърмор присъствали доста хора и когато свещеникът стигнал до момента, в който трябвало да се отрекат от Сатаната, доста от присъстващите вярващи си разменили многозначителни погледи. Някои твърдяха, че са забелязали свещеника да слага допълнително количество миро на челцето на малката Мирна, както и че са го чули да произнася няколко допълнителни думи на латински, които те никога преди не били чували. В резултат на всички тези действия, заедно с появата на малката Мирна на този свят, мястото на Сузана в местната история било увековечено, макар че тя спокойно би могла да мине и без това. Що се отнася до нейните магьосничества, винаги съм смятал, че са малко преувеличени. И така, понеже бях чувствителен и интелигентен мъж с високо развито съзнание, предпочитах да я наричам "лечителката", когато говорех за нея. Разбира се, никога не съм вярвал в разните приказки за магии. И все пак трябва да призная, ме след случая със семейство Грегориан до известна степен се поколебах и накрая признах пред себе си, че вероятно Сузана знае нещо, от което ние останалите нямахме представа.

Старецът прекъсна разказа си, за да си размени няколко реплики с посивелия мъж, спрял се до нашето сепаре. Измъкна две смачкани еднодоларови банкноти от джоба си и викна на бармана да сипе две чаши уиски на Франк. Франк измърмори своите благодарности и се заклатушка към бара.

– Едно време двамата с Франк работехме заедно на кариерата. Беше добър работник. Започна да пие сериозно преди около двайсет години, когато дъщеря му се омъжи за иранец от Омаха, а жена му избяга с един сержант от военновъздушните бази. Обикновено пие в кръчмата на Лерой в Саламандър.

Старецът сбърчи чело за момент, спомни си докъде беше стигнал с историята си и продължи:

– Както може би се сещаш, започнах да ти разказвам за единствените две сериозни вълнения в Саламандър през последното десетилетие, като изключим войната в Йеркс Каунти, разбира се. Всичко, което ти казах дотук, беше необходимо, тъй като ще служи за фон на последвалите по-значими събития.

Второто вълнение се случи около две години след приноса на Грегориан за увеличаването на огромната човешка вълна, заляла тази самотна планета. Една вечер както обикновено гледах през прозореца си, гледка, която предпочитах пред някой младок по телевизията, танцуващ около крайната зона след отбелязване на тъчдаун. Към девет часа единственото заслужаващо интерес нещо, което видях, бе как Карлайл Макмилън, който живееше в района от около седем-осем месеца, паркира пикапа си и влиза в кръчмата на Лерой.

Няколко минути по-късно забелязах стария зелен буик на Хюи Сверсън да спира точно пред "Лерой". Спря така, че да блокира вече паркираната там кола, така направи. Отвътре изскочи Хюи и дори не си направи труда да затвори вратата. Видях, че държи огромен касапски нож – достатъчно голям, за да бъде използван в завода за дивечово месо във Фолс Сити. Подмина пикапа на Джак Девъроу, където хъркаше Дявола Джак, както обичаше да му викат, отвори с трясък вратата на кръчмата и изчезна вътре.

Останалото научих от Гели и някои други достоверни източници. Впоследствие версията им беше потвърдена от всеки един клиент, пазаруващ при Мерт, когато няколко дни по-късно се мотках там. Изглежда, Бийни Уикърс, който едно време караше камион за превоз на соя, както сигурно вече се досещаш, чукал жената на Хюи, когато през определени уикенди Хюи отсъствал покрай ангажиментите си като член на доброволните отряди. Хюи разбрал, обърнал три-четири чашки "Джим Бийм" и взел хладнокръвното и добре обмислено решение да разкаже играта на Бийни.

Бийни видял Хюи да приближава и много добре схванал за какво става въпрос, тъй като Хюи крещял: "Ще накълцам задника ти на шестнайсет парчета, мръсен крадец на чужди жени!" или нещо с подобно съдържание. Бийни се покатерил върху масата за билярд, прехвърлил се от другата страна и се заключил в дамската тоалетна. Временно ситуацията изглеждала стабилна, тъй като никое от момчетата, най-малко пък Лерой, нямал намерение да се опита да обезоръжи Хюи, който размахвал ножа си като някой Джон Рамбо.

Хюи не спирал да удря с юмруци по вратата на тоалетната и да крещи – доста цветисто, според присъстващите свидетели – какво точно се кани да направи със своя касапски нож, спирайки се особено подробно на някои операции, които възнамерявал да извърши върху интимните органи на Бийни. Докато всичко това се случвало, Лерой позвънил на местните служби за защита на обществения ред, състоящи се от един-единствен член – неустрашимия Фред, Хвърляча на ножове, както викаха на Фред Мъмфорд в града. Фред беше шейсет и девет годишен, носеше сребърна полицейска значка и обикаляше наоколо със своя стар олдсмобил в търсене на известните на всички нарушители като Ърни Пенроуз, по прякор Носилката – бавноразвиващо се хлапе, което имаше навика да наднича през прозорците на хорските спални.

Фред пристигна в кръчмата на Лерой и заяви на насъбралите се сеирджии, че може и да е стар, но не е глупав. Нещо повече, лично той смятал, че Бийни щял да си получи заслуженото. Това отношение не изненадало никого, понеже Фред четеше части от службата в баптистката църква.

Бях забелязал, че Карлайл Макмилън е кротък човек без особена склонност към насилие. Казваше, че се бил нагледал на подобни неща в Калифорния и из баровете във Форт Браг, Северна Каролина, където служил. Но, както всички разбрахме през въпросната вечер, Карлайл притежаваше известна смелост, когато обстоятелствата го налагаха.

Той бил свидетел на безизходното положение и чул как Лерой казва, че ще се обади на областния шериф. Карлайл бе развил силно отвращение не само към насилието, но и към всякакъв вид формални организации, а отгоре на всичкото знаел какво би означавало за Хюи да се изправи лице в лице със сериозното правосъдие. Така че помолил Лерой да изчака няколко минути. Спокойно приближил на безопасно разстояние от Хюи и започнал да му говори с равен и спокоен глас, опитвайки се да го убеди да остави ножа и да си върви у дома, да изясни нещата с Фран и да забрави за разни задници от рода на Бийни.

Но Хюи, изпаднал в състояние на силна възбуда, а и без това страдащ от спомените си на ветеран от войната във Виетнам, които не го оставяли да спи нощем, започнал да нарича Карлайл "дългокосо хипарско копеле", две трети от което се оказа вярно, както впоследствие установихме, и обърнал ножа към него. Гели изкрещяла на Карлайл да внимава и той се оттеглил, посегнал зад себе си и грабнал стика за билярд, който някой бил зарязал върху масата след спринта на Бийни през нея.

Хюи бил толкова побеснял, че не забелязал стика в ръцете на Карлайл. Когато приближил достатъчно, Карлайл завъртял проклетия стик и фраснал Хюи в капачката на лявото коляно. Цапардосал го яко, наистина яко.

Хюи закуцукал, повлякъл ранения си крак така, както го учили по време на рейнджърските му години, и продължил да настъпва към Карлайл, при което Карлайл сторил същото и с дясното му коляно – ударил го, само че по-силно. Хюи целунал пода на кръчмата със скорост петдесет километра в час, приземил се по лице сред разните там угарки от цигари, една от които още димяла, остатъци от разлято евтино уиски и парче пица, поръсено с допълнително сирене и пеперони. Карлайл стъпил с една от кубинките си върху ръката, в която Хюи държал ножа, и изритал оръжието с другата. След като свършил това, извикал на Лерой да изведе Бийни от женската тоалетна и да го натири извън града.

Вечерта завършила така: Карлайл, Гели и Хюи седнали заедно в едно от сепаретата на кана бира и сериозен разговор. Гели можеше да се държи много мило и майчински, когато искаше. Тя се опитала да успокои Хюи и да го утеши, като през цялото време бършела лицето му с един парцал от бара. Не след дълго Хюи започнал да плаче, което било малко излагащо, но предвид обстоятелствата, както и фактът, че беше ветеран от войната, по-късно никой не му се присмя за проявената слабост. Когато дошло време да затваря, Лерой подарил на Карлайл стика за билярд, с който бил повален Хюи, с признанието, че Карлайл му е спестил големи неприятности с представителите на закона.

На следващия ден – решили, че трябва да възродят брака си – Фран и Хюи предприеха пътуване до увеселителния парк Файв Флагс, нещо, което тя от години се опитвала да го склони да направят. Разбира се, от този момент насетне Бийни стоеше настрана от семейното ложе на Хюи и пиеше тук, в "Слийпи".

И така, всичко свърши добре благодарение на Карлайл. В очите на Хюи Карлайл Макмилън не можеше да сгреши, след като го беше спасил, както той си мислеше, от затвора, както и от загубата на Фран; освен това без неговата намеса той може би никога нямало да види Файв Флагс, където се качил на увеселителното влакче цели шест пъти поред.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Според представите ни онова, което по-късно стана известно като Войната в Йеркс Каунти, беше сравнително малка война. Малка и примитивна. Може и да сте зърнали да я споменават с няколко думи в някой вестник или в някой едноминутен телевизионен репортаж, а после да сте я изтласкали назад в съзнанието си като една от онези гадни малки дрязги в онези далечни затънтени места, които нямат отношение към вашия живот. Причините за усложняването на отношенията са комплексни и оплетени. Някои водят началото си отпреди век, че и повече. Дали въпросната война щеше да избухне, ако Карлайл Макмилън не се бе появил в Йеркс Каунти? Трудно е да се каже. Факт е, че той така или иначе дойде.

През първата си вечер в Саламандър Карлайл Макмилън спря в супермаркета в края на града, погълнат от мисли за жената, която бе минала пред фаровете му, а после го беше изчакала да отмине, след като бе направил обратен завой и бе потеглил надолу по Главната улица. В главата му се въртяха думи, идваха отново и отново, нашепваха му за цветя и вятър, за сладко-горчиви спомени. Не му беше ясно дали думите се раждаха в мозъка му, или идваха от радиото в пикапа. Дали не му ги бе прошепнала жената, докато я подминаваше? "По дяволите – каза си той, – това място си играе с главата ми." Той напълни резервоара на пикапа и влезе да плати. Стек от шест бири, плюс сметката за бензина му излязоха седемнайсет долара и осемдесет и седем цента. Магазинът беше празен, с изключение на разчорлената жена на средна възраст зад касовия апарат и един облечен в костюм, мъж, който говореше от телефонния автомат до вратата. Мъжът беше уморен от очевидно тежкия си работен ден, облягаше се на стената, докато говореше. Скръстени в глезените крака, кафяви кожени обувки с пискюли – от скъпите, окаляни от дъжда през деня. Когато от другия край на линията се включи телефонен секретар, той се отпусна още повече върху стената и заговори:

– Здрасти, Кал. Обажда се Бил Фланиган от Корпорацията за развитие на високопланинските плата. Секретарката ми ми каза, че трябва спешно да се свържа с теб. Съжалявам, че все се разминаваме. В момента е – поглежда към часовника си – девет и петнайсет вечерта, вторник, двайсет и седми. Намирам се в Саламандър, на около петнайсет километра североизточно от Ливърмор. Бях тук с Рей Дарджън, за да огледаме мястото, за което бяхме говорили. Първото нещо, което ще направя утре сутринта, ще бъде да се отбия в офиса си. Позвъни ми там. Нямам търпение да чуя как се развиват нещата при теб. Тук сме силно развълнувани от плановете на сенатора.

Карлайл се върна в пикапа си и пое по щатски път 42 към мястото, където шосето се пресичаше с магистрала 91; пред него вървеше кола със знака на официалните щатски власти отстрани. Колата бе потеглила от супермаркета непосредствено преди него, а педалът на газта ѝ се натискаше от кафява кожена обувка с пискюли.

Щом стигна до магистрала 91, Карлайл зави на юг, предполагайки, че в следващия град, Ливърмор, трябва да има мотел. Не се излъга. Главният мотел, едно от онези семейни предприятия, където натискаш звънеца на тезгяха и от вратата, служеща за вход към семейните покои, се появява жена, облечена в зелена памучна рокля на оранжеви цветя. Карлайл беше забелязал, че в осемдесет процента от случаите, ако човек погледнеше над рамото на жената, докато тя търсеше ключа за стаята, виждаше мъж по потник и с чехли на краката, забил поглед в телевизора. Значението на тази повтаряща се жива картина му убягваше.

Жената го погледна.

– Номер двайсет и две. Като излезете оттук, свивате вляво, втората врата, броено от края.

Карлайл беше уморен, раменете му се бяха привели напред. Тъмнокафявите му очи срещнаха за момент очите на жената. Тя бързо сведе поглед, после отново го вдигна, за да проследи отдалечаващия се гръб на новопристигналия. Малкото звънче, прикрепено към рамката на вратата, звънна, когато Карлайл я затвори.

Жената въздъхна и се върна във всекидневната, където се строполи върху един стол до мъжа с потника и чехлите, разкъса опаковката на един шоколадов десерт с карамел и каза:

– Видя ли онзи? Нещо в него малко ме плаши. Наполовина хипи, наполовина индианец, наполовина нещо друго, койот, може би. Не даде адрес и плати в брой. Как може човек да няма адрес в днешно време? .

Потникът нищо не отвърна.

Телевизорът каза:

– Ще бъдем с вас след момент, а сега чуйте съобщенията от вашия местен канал.

Карамелът залепна за зъбите на жената, когато тя отхапа от десерта и сдъвка хапката.

Карлайл хвърли брезентовите си торби върху едно от двете единични легла, застлани с протрити кадифени кувертюри, отпусна се върху стола от черен напукан винил и отвори бутилка бира. Камионите се носеха по магистрала 91. Той посегна през рамо и изгаси осветлението. Единствената светлина в стаята идваше от една примигваща флуоресцентна лампа над мивката в банята. Намираше се някъде на запад от Мисисипи и на изток от Скалистите планини, на север от Небраска и на юг от Канада. На отсрещната стена имаше снимка, изобразяваща индианец с препаска около слабините, възседнал пони и засенчил очи с дясната си ръка, вдигната успоредно на челото. Индианецът гледаше към залязващото слънце, а в платото, разстилащо се в краката му, не се виждаха никакви бизони.

Карлайл се облегна назад, плъзна се надолу и вдигна крака върху по-близкото до него легло. Жената от Главната улица на Саламандър отново завладя мислите му. Лицето, червеникавата коса, зелените очи, наблюдаващи го, докато той отминаваше. Такава жена в Саламандър, на гъза на географията? Беше я виждал някъде и преди или поне жена, подобна на нея. Не точно от плът и кръв естествено. Може би в някой стар сън, който е трябвало да запише, но бе пропуснал да го стори. Стисна бутилката бира между краката си, главата му се отпусна върху рамото. Жената изчезна от мислите му.

***

Подобно на повечето хора и Карлайл Макмилън се беше изградил като личност както целенасочено, така и по стечение на случайността. Едно решение тук, друго – там. Връщайки се назад в миналото, някои от въпросните решения бяха добри, други – лоши. Изходът от изборите, които бе правил, се определяше от рационални усилия, смесени с непредвидимостта на случките, надвисващи над рамото му в моменти, в които най-малко ги беше очаквал. С други думи, играта на ези и тура, съпътстваща всяко обикновено съществуване. Несигурност, ако трябва да се изразим по друг начин.

От самото начало Карлайл Макмилън бе живял в по-голяма несигурност в сравнение с повечето хора. Той се беше появил на този свят преди малко по-малко от четири десетилетия като извънбрачен син на една жена на име Уин Макмилън и мъж, чието име тя или никога не бе знаела, или бе забравила. От малкото, което майка му му беше казвала, Карлайл бе добил само бледа и променлива представа за своя баща.

И така, през цялото си детство и дори в по-зрелите си години той си представяше този мъж само като тъмен силует, яхнал мотор – от онези, големите, които бяха направени да издържат на големи разстояния. Мъжът караше по крайбрежната магистрала на юг от Кармел на фона на залязващото слънце, пресичаше високия мост, където океанът се врязваше дълбоко в скалите. А жената, седнала зад него? Може би обгърнала ръце около кръста му, с развята от вятъра коса? Това трябва да беше майката на Карлайл Макмилън, преди много, много години.

Тя и мъжът бяха прекарали само два дена заедно, но и те бяха достатъчни. Достатъчни, за да се зачене момче на име Карлайл.

Спомня си топлия пясък под гърба си, докато лежеше до него. Никога не забрави колко топъл беше пясъкът през онзи късен септември. Спомня си и странното му тихо излъчване, което по-късно забелязваше и в сина си. Усещаше, че той знае тайни, чува слабата музика на едно далечно минало, което беше само негово. И въпреки това фамилията му ѝ убягваше. Мисли, че ѝ я бе споменал веднъж, но тогава двамата седяха край запаления на открито огън на ръба на живота и пиеха домашно приготвена бира. Не, не си спомня фамилията му.

Както веднъж беше казала, "в онези дни имената изглеждаха някак маловажни. Знам, че сигурно ти е много трудно да го разбереш, Карлайл, но така го чувствахме тогава. Сега се измъчвам, че не мога да се сетя за името му – повече заради теб, отколкото заради себе си."

И така. Беше му казала всичко, когато той бе на дванайсет години. Седяха един до друг на стълбите пред къщата им в Мендосино. Тя бе прегърнала слабото мълчаливо момче и бе облегнала глава на неговата, докато му говореше, а ароматът на току-що измитата ѝ коса преобладаваше над всички други майчински миризми в нея. Той я слушаше и я обичаше заради безпощадната искреност, с която му разказваше за щастието, че го е родила, дори заради развълнуваните нотки в гласа ѝ, когато говореше за мистичното сексуално отдаване на онзи мъж. Въпреки че на годините, на които бе, на Карлайл му беше трудно да си представи нещо от този сорт, още повече пък – включващо майка му.

Всичко това – нейната искреност, нейната грижовност – беше добре, но не и достатъчно. Карлайл Макмилън тайно копнееше за баща, който да му даде увереността, че всички случайни и могъщи чувства, бушуващи в гърдите му, един ден ще се синтезират в ясна и полезна мъжественост.

Освен това в продължение на години го измъчваше гняв. Гняв заради неопределеността, заради това, че Уин Макмилън най-спокойно се беше чифтосала с някакъв непознат, който после бе отпрашил на север през обагрените в топли цветове дървета на настъпилата есен и просто беше изчезнал. Отне му време и доста размишления, но накрая успя да се примири с всичко. Или поне с по-голямата част от нещата. И все пак налице бяха неяснотата, чувството за незавършеност, любопитството относно точно определена вълна в потока на гени, от който той бе формиран. Някои казваха, че до известна степен приличал на индианец с ясно изразените си скули, характерния леко гърбав нос и дългата тъмна коса, която понякога завързваше с червена кърпа като апах. Тази идея донякъде му харесваше, макар да нямаше никакъв начин да разбере дали беше истина, или не. Когато хората го питаха дали във вените му не тече индианска кръв, той мълчаливо вдигаше рамене и ги оставяше да си вадят сами заключенията.

И още нещо – почукването. Така го наричаше той. Беше започнало още когато беше дете и не го бе напуснало през годините. Нещо дълбоко в него, идващо от неизвестен източник. Когато мълчеше, до него достигаха сигнали, едва доловими и далечни, може би от спиралата на неговата ДНК – той по-скоро ги усещаше, отколкото чуваше. Сякаш дива котка си играеше с прашни телеграфни клавиши в малката гара на обсебен от духове град: чук... пауза... чук... пауза... чук, чук... и по-нататък – в същата последователност. Това беше един от сигналите. Имаше и други.

В началото му се струваше невероятно, дори – химерно, но си представяше, че баща му му изпраща някакво съобщение по пътя на кръвните връзки. Мислите му течаха по следния начин: баща му нямаше представа, че той съществува, но генният му код знаеше, тъй като беше част и от неговия. Кодовете знаят, че Карлайл съществува, биологичният му вид го знае. Карлайл бе от рода на баща си и носеше неговите гени. Следователно в известен смисъл баща му също знаеше. Логиката му беше крехка, но той откриваше някакъв смисъл в нея, стига да не се заравяше прекалено надълбоко.

И така, Карлайл започна да вярва, че баща му е свързан с тези сигнали, че е там някъде, общуваше с него. Той се напрягаше да го чуе и на свой ред му говореше:

– Кой си ти, човече? По дяволите, усили звука, остани в ефир. Кажи ми нещо за себе си, та и аз да разбера повече за мен самия. Кое е това, което зная, а нямам представа, че го знам? Но сигналите бяха неясни, изчезваха много скоро, след като се появяха, и след всяка подобна случка Карлайл се чувстваше някак изоставен и малко се самосъжаляваше.

Улавяше сигналите предимно когато беше спокоен и доволен от себе си. Преди година-две те внезапно бяха престанали. Карлайл Макмилън бе отишъл на място, където нямаше миг спокойствие. Бе започнал да се отдалечава от истинското си "аз".

Когато беше най-обикновено момче от Мендосино, един стар дърводелец на име Коуди Маркс го бе научил да върти чука и да реже с трион по-добре от всеки друг. Две десетилетия по-късно той осъзна, че предава доверието на стареца и това разяждаше сърцето му. Непрекъснато мислеше колко се е отдалечил от онова, което Коуди Маркс се опитваше да направи от него. Колко? Много. Прекалено далеч бе от строителя на красиви и трайни неща, какъвто му се искаше да бъде. Когато се връщаше назад в спомените си, не можеше да разбере как се беше стигнало дотук. В хода на житейския си път незначителните избори, които бе правил, бяха довели до огромни последици. Фокусирането върху незабавното го беше отклонило от правия път и го бе отвело към корумпирано и неприятно бъдеще – бъдеще, в което той никога не беше изпитвал желание да живее. Някъде насред всичко това мечтата му да се реализира като майстор-творец се бе изгубила, а Коуди беше изблъскан на заден план.

Сметките трябваше да се плащат. Какво пък толкова, по дяволите? Приемаш някоя скапана оферта само заради парите и това е. Още сметки, нова бърза оферта, посредствена работа. Свършваш я, вземаш си парите, тръгваш си и се захващаш със следващата поръчка, за да си платиш новите сметки. Така стояха нещата.

Наречи го жестока реалност, мислеше си Карлайл, наречи го оцеляване в един суров свят, наречи го както си искаш. Това не правеше действителността по-хубава, отказването от мечтите, мълчаливото, пълзящо, почти несъзнателно подчиняване на силите на баналността. Без да забелязва, концентрирайки се върху борбата си за оцеляване, той се беше плъзнал спираловидно надолу, минавайки през различните нива на гордостта и безпокойството, докато най-сетне се бе приземил на място, на което никога не бе очаквал да се озове.

Започна да се възприема просто като едно от многото панаирджийски понита, вървящи мудно в огромния долнокачествен парад на ефимерните неща – неща, чиято стойност се заключаваше единствено в онова, което някой беше склонен да плати за тях. Пазарът определяше цената и Карлайл осъзнаваше, че пазарите на трудното навъсено време, в което живееше, рядко оценяваха подобаващо качество като това, което излизаше изпод ръцете на Коуди Маркс. Езикът, на който говореше Карлайл, неговите възгледи, позата му – всичко го отнасяше към една система, срещу която Коуди Маркс кротко се опълчваше.

Дори и жените, появяващи се в живота на Карлайл, получаваха същото отношение: никакви трайни връзки, трайността нямаше значение. Нова жена, кратка нощ или седмица, после – все напред, без да изостава от парада.

Беше изтласкал чувството за вина дълбоко в себе си, потискайки ниския и настойчив ропот на вътрешния си протест, казвайки както на себе си, така и на другите, че времената са се променили, че спокойният свят на Коуди Маркс, в който всеки дава воля на собствените си желания, вече не съществува. Това действаше известно време и рационалното обяснение на нерационалните подбуди притъпи чувствителността му, наред с огромното количество бира, с което се наливаше вечер, и с почивните дни, загубени в празни приказки и мърсуване из баровете.

Партньорът му Бъди Риймс веднъж му каза:

– Карлайл, то се обърна на състезание между хората с твоите възгледи и строителните предприемачи. Трудно ти е да спечелиш спора. Страдаш от голямото разминаване между действителността и инстинктите си и напрежението от това разминаване запълва празното пространство между скапаната работа, която вършим, и твоята истинска същност. Мъчиш се да замаскираш живота си, Карлайл, да замажеш пукнатините в него. Точно както правим ние, когато искаме да прикрием пукнатината на мястото, където снаждаме две дъски – просто плясваме един орнамент отгоре.

Карлайл ясно си спомняше думите на Бъди и знаеше, че партньорът му е прав, макар една част от него да се опитваше да го отрече. Подобно на всички останали строители, и той се възползваше от онова, което официалните власти наричаха "благоустрояване".

Забележката на Бъди бе изречена, докато двамата седяха на покрива на една къща, която сглобяваха в Оукланд. Тъкмо бяха приключили със заковаването на обшивката към мертеците и си почиваха, преди да изтеглят горе керемидите и да ги наредят. Навсякъде около Карлайл и Бъди се виждаха нови къщи във фаза на строеж. От покрива можеха да зърнат центъра на Сан Франциско, от другата страна на залива, където кранове с височина на трийсет етажни сгради работеха без спиране – огромни въдици, метнати сред горещите летни вълни, които изтегляха цимент и метал към мъжете, балансиращи върху високите стоманени конструкции. Навсякъде нивелираха, изливаха бетон, размахваха чукове.

Той и Бъди се бяха качили на влак-беглец, движещ се прекалено бързо, за да скочат от него. Как би могъл човек да слезе, без да залитне? Трябваше да се плаща за камионите и инструментите. Пари на предприемачите. Наеми. Няколко кинта за сериозно съботно напиване. Вървяха по покрива на влака като по въже, без да могат да разчитат на предпазна мрежа: знаеха, че ако клиентът сгафеше с вноските по сметката, това можеше да ги запокити стремглаво надолу.

В крайна сметка Бъди се бе откачил от влака и се беше присъединил към някаква комуна в Ню Мексико. Хванал се бе с едно момиче от Таос, за което казваше, че имало крака, по-дълги от изминалата седмица. Също така беше добавил, че би я поделил с Карлайл, както повеляваше истинският комунарски дух, стига Карлайл да отидеше с него.

Известно време поддържаха връзка помежду си, но по едно време комуната се разпадна и Карлайл загуби следите на стария си колега и приятел. Карлайл продължи да строи къщи, които не харесваше, за хора, които харесваше още по-малко. Дните отлитаха, годините отлитаха, а той размахваше своя чук и броеше печалбите, търпейки заслепяващата го пот от монотонната работа. Правеше компромиси, за да се вмести в бюджета, влагаше повече усилия в козметичните работи за сметка на истинското качество, сетивата му се притъпяваха и той се превръщаше в друг човек. Опитваше се да забрави Коуди, но не успяваше.

Някакъв глас отнякъде му нашепваше: "Промени течението си като река."

Карлайл поначало си беше мълчалив, но по едно време стигна дотам, че едва продумваше. Разкъсваше го мъката заради онова, което той преценяваше като предателство както към Коуди Маркс, така и към самия себе си. Вечер седеше в своя малък апартамент под жълтеникавата светлина на лампата и разсъждаваше върху това. В апартамента под него една възрастна жена гледаше повторението на "Шоуто на Лорънс Уелк" и два сладникави рога, примесени със също толкова сладникави гласове, препращаха червени, червени червеношийки и по-слънчевите тротоари на щастливите улици нагоре, нагоре, направо през килима, докато двойката гейове отсреща не спираха да се карат.

Късно събота вечер му се налагаше да изтърпява приглушения шум от съвкуплението на търговеца на облигации, живеещ над него, с модна консултантка – лишеният от въображение ритъм на тяхното желание беше толкова премерен, че човек можеше да танцува на него.  Жената върху кушетката обичаше да умолява за "Още!", докато любимите звуци, издавани от мъжа, бяха "Даааа! Оооо... Да!"

Сирени в далечината,

корабни сирени – откъм водата,

книга в скута,

чаша в ръката,

муха върху абажура,

сестрите Ленън във валс отдолу,

червени, червени червеношийки

и колебливият рефрен "Още-ОДа" над главата.

Карлайл Макмилън седеше и си припомняше какво му беше казал Коуди Маркс за толерантността към всичко наоколо, вцепенен от жестоката бурлеска, в която се бе превърнал животът му.

През една пролетна сутрин той за пореден път си мислеше за това колко се е отдалечил от там, откъдето беше тръгнал, от деня, когато за пръв път бе запасал стария кожен колан за инструменти, който и до ден днешен продължаваше да носи. Представяше си как Коуди би поклатил невярващо глава, ако видеше работата му, компромисите, капитулацията пред всичко, което старият майстор бе отричал. "Промени течението си като река..."

Карлайл лежеше върху онова, което един ден щеше да се превърне в хлътнал под на всекидневната на една къща. Огромна постройка на две нива, в която той се бе нагърбил да свърши дърводелската работа. Къщата се строеше за един изпълнителен директор, който преценяваше какъв да бъде цветът на надписите върху пакетите на една марка паста за зъби и получаваше триста и трийсет хиляди годишно за този свой труд. Откъм празния съседен парцел се разнесоха гласове. Карлайл приседна и погледна през отворения зад гърба му прозорец, отпуснал дясната си ръка с чука върху бедрото си. Двама мъже и една жена. Говореше единият от мъжете, изпотен и тромав. Беше или агент по продажби на недвижими имоти, или предприемач, или мениджър на голяма строителна фирма; всичките тези функции и без това се преливаха една в друга. Вторият мъж бе започнал да се закръгля около талията, а раменете му бяха приведени от дългогодишна работа на бюро, скъпи обеди за сметка на фирмата и липса на физическа активност. Жената бе олицетворение на калифорнийската мечта. На осмия ден, след като си починал от свършената през предишните седем дни работа, Господ беше построил таен завод някъде на брега на тази западна земя с единствената цел да произвежда жени като тази. Около трийсет и пет годишна, с прекрасно стегнато тяло, облечено в дизайнерски джинси, затъкнати във високи до коленете кожени ботуши и светлорозов пуловер, подчертаващ прелестните ѝ гърди, подскачащи под него. Руса коса до средата на гърба, прихваната със златна шнола.

Карлайл я огледа, после прехвърли поглед върху отчайващия мъж в костюм, стоящ до нея, и стигна до заключението, че тя най-вероятно се чифтосва с някой жребец от местния фитнес клуб рано следобед в някой скъп мотел. Спомни си, че веднъж бе срещнал един мъж от Ипинойс, който се кълнеше, че е тръгнал на запад, за да се върне с една от онези калифорнийски красавици, вързана като ловджийски трофей за бронята на колата му. Карлайл чуваше как тримата си говореха и как предприемачът агент описваше как ще се развият нещата:

– Ей там ще са игрището за голф и клубът. Домът ви ще е на края на четиринайсетата дупка. Алисън, разбирам, че обичаш да играеш тенис. Около клуба ще има шест корта, ще са на съвсем близко разстояние от басейна с олимпийски размери. Разбира се, достъпът до обекта ще бъде контролиран от пазачи на входа. Ще докараме и майстор готвач от Лондон, който ще се погрижи в клуба да се сервира само най-добрата континентална храна.

– Хей, Карлайл, как върви? – Беше неговият предприемач, поел на дежурната си обиколка. – Обещах на Мюлерови, че ще приключиш с това до първи юли. Надявам се, че ще успееш. Може да се наложи да прекъснеш работа за няколко дни, защото онези тъпанари, дето работят на юг оттук, не могат да се справят сами. Нямат представа как се строят къщи. Можеш ли да си представиш, Карлайл, на два от обектите сложиха капандурите на погрешни места! А имаме още шестнайсет къщи в Конкорд, които са в начален стадий. Искам да направиш рамките там. Просто гледай да свършиш с този под възможно най-бързо. И без това ще постелим мокет отгоре и никой няма да забележи дали дюшемето е добре поставено, или не. И защо, по дяволите, не използваш пистолет за пироните като всички останали?

Карлайл, все още на колене, с увиснала над яката коса и с капчици пот, стичащи се от върха на носа му и избиващи през избелялата му работна риза, стисна чука в ръка и вдигна тъмните си очи към предприемача. В помещението влетя лястовичка и кацна върху една дъска, лежаща на метър от него, трепна с опашка и се изцвъка отгоре ѝ. Малък бакшиш.

Агентът по продажбите от съседния парцел продължаваше да плещи.

Както и предприемачът.

И Алисън Еди-коя си.

И Пълната скръб.

И целият свят, както се струваше на Карлайл. Доколкото можеше да каже, те всички говореха за едно и също нещо: празни приказки. Глупости, боклук, лястовичи лайна.

– През съботните вечери ще танцуваме в клуба, Алисън...

– Карлайл, къщите в Конкорд са от евтините, така че не се притеснявай за...

– Бил, макар че не можем да го кажем открито, малцинствата няма да са проблем...

– Алисън, страхотно ще ти хареса...

– Карлайл, искам...

– Ще ни трябва място за три коли...

– Айде, свършвай с това място, Карлайл. Имаме нужда от теб в Конкорд.

Карлайл извърна глава и заби поглед в пода. "Промени течението си като река..."

Той бавно се изправи, разкопча колана с инструментите и пъхна чука в едно от отделенията му, докато се отдалечаваше по посока на пикапа си. Младежът, когото предприемачът беше наел за помощник на Карлайл, мъкнеше един опакован витраж от онези за масова употреба. Карлайл вече бе монтирал два такива тази година.

Докато вървеше, говореше – бавно и спокойно. Изгледа предприемача и кимна по посока на младежа.

– Нека той да довърши. А след това може да сложи дограмата в Конкорд и заедно с пистолета си за забиване на пирони да обиколи всички обекти по крайбрежната ивица до Тихуана, да направи един голям кръг и да оправи Бейкърсфийлд по обратния път към Ванкувър.

Младежът, който носеше витража, погледна към Карлайл, после към предприемача. По лицето му бе изписана смесица от страх и объркване. Очакваше указания. Той беше от онези младоци, които, щом чуеха термина за сглобяване без винтове, част от който беше и думата джойнт, смятаха, че става дума за вид дрога. В три от шестте работни дни на седмицата се налагаше Карлайл да го измъква от леглото, за да се появи на обекта. Предприемачът ругаеше и крещеше на Карлайл да се върне веднага на работа, младежът продължаваше да държи витража, застинал на мястото си, хората от съседния парцел наблюдаваха с нескрито любопитство. Карлайл Макмилън се качи в пикапа си и запали двигателя.

Върна се в апартамента, който държеше под наем, напъха дрехите и радиото си в две брезентови торби и се оправи с наемодателя си. Успя да пристигне в банката непосредствено преди края на работния ден и изтегли всичките си спестявания: единайсет хиляди двеста и дванайсет долара и четирийсет и седем цента. Хиляда в брой, три хиляди – в пътни чекове, две хиляди – в чек, който щеше да изпрати на майка си, за да ѝ помогне на първо време, останалото – в банков ордер.

По-малките му инструменти отидоха в металната кутия, завинтена към багажника на шестгодишния пикап шевролет. Книгите, дърводелският тезгях и другите неща, които заемаха повече място, засега щяха да останат в един нает от него контейнер, докато се установеше някъде. Потегли в късния следобед, без да има представа накъде ще поеме.

Започна с Оукланд Бей Бридж, зави на север към Сакраменто и по едно време избра малък двупосочен път, пресичащ Сиера Невада и водещ към Айдахо. Природата наоколо му харесваше, но беше прекалено близо до Калифорния, прекалено близо до тътена на едно бъдеще, което той нямаше желание да види.

Изглежда, когато се озовеше на кръстопът, пикапът си имаше собствено мнение, затова Карлайл го остави да продължи на изток и да измине целия път до брега на Северна Каролина. При Седър Айлънд взе ферибота за остров Окракок и нае стая, за да наблюдава траулерите и да хване вятъра. Но присъствието на предприемачите се усещаше и там – не на самия остров, малко на юг и на север, но настъпваше бавно към него. Можеше да ги подуши, да ги почувства. Прецакваха Нагс Хед със своите нови къщи и тематични ресторанти, строяха на земя, към която морето винаги щеше да има претенции, врънкаха правителството за помощи, когато издигнатите от тях постройки биваха помитани от вълните, макар предварително да знаеха, че не бива да строят върху капризните дюни.

Надолу беше още по-зле. На островите близо до Чарлстън белите момчета, облечени в бежови летни костюми, почти не се потяха – оставяха други да вършат това вместо тях и тези други бяха предимно потомците на бившите роби, които някога бяха притежавали островите. Карлайл поседя на един кей и си поговори с един тъмнокож старец по този въпрос.

Старецът му каза, че навремето островитяните се отдавали предимно на семействата си, на поезията, музиката и християнския мистицизъм. До известна степен това продължавало и днес. Светът, който били изградили на това знойно място, бил светът на героите от афро-американския приказен фолклор и на финия памук. А белите момчета били на съвсем друга вълна. Дебелоглави, ето какви били.

– Разкарват се наоколо в малките си колички за голф и нищо не правят, само глупости измислят. През цялото време.

Старецът беше с кафяв панталон на райета, който може и да е бил нов трийсет години по-рано, но сега беше излъскан от носене, бяла риза на сини ленти с разръфана яка и сива мека шапка. Докато говореше, гледаше към островите, а гласът му звучеше някак отдалеч – по-далеч, отколкото островите пред тях. Карлайл слушаше, от време на време поглеждаше надолу към фигурите, които и двамата чертаеха по пясъка с върховете на обувките си, понякога проследяваше погледа на стареца, отправен към хоризонта.

Онова, което белите бяха направили, беше страхотно, Карлайл го признаваше. Безскрупулно, но страхотно. Според стареца нещата вървяха по следния начин: предложи много пари, събуди алчността и промий мозъците на няколко бедняци и издигни скъп хотел на мястото. Това качва данъците на имотите и ги прави непосилни за останалите собственици. За да си платят данъците, те започват да продават земята, подарена им от генерал Уипям Текумсе Шърман след Гражданската война. Предприемачите купуват земята и построяват още хотели, къщи и клубове. Данъците на недвижимите имоти се покачат още повече и се получава омагьосан кръг.

Евентуално островът ще достигне до положение, което белите бързаци наричат "пренасищане" – означава, че няма да има повече място за строежи. И кое е най-привлекателното от всичко? Правнукът на бившите роби, онзи, който е притежавал малко парче земя на някой от островите, започва да чисти басейна на "Хилтън". Чисти с прахосмукачка дъното на хлорните езера, докато майка му гледа през желязната решетка на оградата към гробовете на предците си. Брилянтно, елегантно, всъщност поне това трябва да им се позволи.

Сбогува се със стареца и подкара в посока, която се надяваше да го отведе до тих и спокоен плаж. Щастието не му се усмихна. Ордите на колежаните бяха излезли в пролетна ваканция, макар повечето от тях – и това беше лично мнение на Карлайл – да не бяха учили достатъчно упорито, за да заслужат каквато и да било ваканция, а онези, които бяха работили упорито, и сега се намираха в библиотеката на колежа. Беше изкарал четири години в Станфорд и знаеше, че истинските учени не са по пейките, въпреки че именно те се нуждаеха от почивка наред със строителните работници, машинистите и индианците от племето мохаук, закаляващи стомана. В трудовия договор на никого от тях не бе записана клаузата "Пролетна ваканция".

На плажа бе в разгара си конкурс за мис "Мокра фланелка". Участничката, която в момента се разхождаше по сцената, бе хубаво момиче, облечено в долнище от бански и прогизнала от вода тениска, на предницата на която се четеше надписът "Затворено в понеделник". Въпреки тази глупост Карлайл не можа да не се възхити на гърдите ѝ. Зърната им напираха да пръснат тънката памучна материя от усилието да бъдат забелязани. Предположи, че раздрусването на цици пред четиристотин викащи мъже имаше подобен ефект върху някои жени.

Членовете на сдружението "Сигма Чи" и съдружниците им бяха пияни и изгорели от слънцето и приличаха на представители на тъмните векове – период от историята на човешката цивилизация, който се смяташе за отдавна отминал.

– Да ги видим! ... Да ги видим! – скандираха те, смятайки това за по-рафинирана версия на "Покажи си циците!". Следобедът се разкъсваше от музиката на Ван Хален, изригваща от стереоуредба, създадена за комуникация с други светове.

И в крайна сметка тя им ги показа. С един замах смъкна от себе си както тениската, така и остатъците от гордостта си, освободи големите си прекрасни гърди, пресечени от ивица бяла плът на фона на шоколадовия тен, а цивилизацията се свлече на колене, ридаеща заедно със "Сигма Чи". След като постигна целта си, тълпата се хвана за долнището на банския ѝ. Стотиците пияници с одобрително ръмжене я подканваха да се освободи и от него. Отвръщайки на призива им, тя за кратко се сблъска със съвестта си, шлифована със строги пуритански възгледи, после размърда долната част на тялото си – със скъпернически движения, ограничавани от годините родителски предупреждения за умереност във всичко.

Карлайл си представи как в този момент в някой край на страната родителите ѝ седят с приятели, пият коктейли и казват: "Да, Кристина е второкурсничка в "Уилям и Мери", но още не е решила каква специалност иска. Спомена социология или може би изкуство, но ние сме притеснени от липсата на ориентация у нея. Пък и какво може да направи човек с диплом по изкуствата?"

С това тяло, подсмихна се Карлайл, Кристина нямаше защо да се притеснява за ориентацията си – дълга опашка от експерти съветници с удоволствие щяха да ѝ посочат правилния път.

***

Отново подкара на юг, разхождаше се по плажовете, до които можеше да се стигне, понеже все още не се бяха превърнали в нечия собственост. С дни клечеше на едно място, отдал се на четене, размисъл, отглеждане на косата си, търсене на спасение. В края на лятото напусна Източния бряг и отново потегли към вътрешността на страната. Спомни си за едно място, наречено Чимни Рок и вклинено в клисурата Хикори Нат, недалеч от Ашвил. Беше прекарал там една седмица в компанията на жена през... опита се да си спомни... преди много време, една есен. Тя искаше да нагледа малкото парче земя, което притежаваше в южната част на Блу Ридж. Карлайл тъкмо се бе уволнил от армията и се беше отправил към Форт Браг в Калифорния, затова бе решил да я придружи.

Беше наистина хубаво. През селото минаваше бързо планинско поточе, което завършваше в езеро. Наеха малка дървена хижа с огромна каменна камина и дълга веранда. Спътницата му беше прекрасна жена, наближаваща трийсетте, малко по-възрастна от Карлайл. Съпругът ѝ я бе напуснал, след като се бе дипломирал за лекар, и тя се беше видяла принудена да започне работа в офиса по поддръжката на базата, в която бе разпределен Карлайл. Там се бяха запознали.

Дърводелските му умения го бяха спасили от Виетнам. Един полковник беше хвърлил поглед на майсторлъка му и го бе изпратил в дивизията по поддръжка. Бе отслужил полагащите му се две години в работа по квартирите на офицерите във Форт Браг, включително няколко следобеда в дома на самия полковник, за да му построи веранда в задната част на къщата и сауна в приземния етаж. Рутинна работа, не му се налагаше да се поти.

Единайсет години по-късно, докато мислеше за жената, той отново се озова в Чимни Рок. Неделя следобед, в средата на август. Туристите се влачеха из магазините, в които им се предлагаха лули от царевични кочани и "оригинални индиански мокасини", изработени в Тайван.

На паркинга пред някакъв мотел видя група рокери, наричащи себе си "Пиратите", метнали се с мадамите си върху моторите, с типичните ботуши и кожени дрехи. Пиеха бира, позираха, стараеха се да поддържат вечното полумъртвешко изражение, което беше тяхната запазена марка, и да притесняват "нормалните граждани", надничащи иззад щорите на прозорците на своите офиси за покупко-продажба на недвижими имоти. В бара "Краби Дикс Ойстър" беше препълнено, а търсачите на развлечения изписваха графити по скалите край реката, за да кажат на един напълно безразличен свят, че са били тук, че "Ал обича Беки", поне за малко. Неделя в двете Каролини.

Карлайл предполагаше, че още преди залез слънце посетителите ще запалят всичките цилиндри на двигателите, докарали ги в планините за уикенда, и ще отцепят обратно към Ашвил, Шарлот или кой знае накъде. Беше прав. В осем часа главната улица вече бе тъмна и почти празна.

Вечеря бисквити с шунка в доста сносния ресторант на Джон и после тръгна към реката, опитвайки се да различи в тъмното силуета на върха, дал името си на градчето. Изведнъж се почувства самотен. Мястото и времето предразполагаха към компанията на жена, но той нямаше такава.

Прииска му се Шарън да беше при него сега, в тази неделна вечер. Образите се заизнизваха пред очите му като на филмова лента. Преди години двамата се бяха търкаляли върху килима пред камината. Жените винаги изглеждат добре на светлината на огън, а Шарън бе изглеждала направо страхотно. Беше облечена в памучна пижама и си бе сложила от любимия си парфюм, чието име той така и не успя да запомни, но въпреки това разпознаваше аромата му по кожата ѝ.

След развода Шарън се беше взела в ръце и бе завършила английска литература в университета "Дюк", след което я бяха наели на работа в една издателска къща в Ню Йорк. Знаеше всичко това, защото допреди няколко години тя не пропускаше да му изпрати картичка за Коледа.

До входа на парка имаше телефонен автомат. От информацията му дадоха номер и той го набра, а от небето заръмя. Отговори някакъв мъж. Карлайл за малко да затвори, но се спря и попита за Шарън.  Тя взе слушалката, замълча, когато Карлайл се представи, и после каза:

– Моля те, изчакай да се прехвърля на другия телефон.

Тонът ѝ беше равен, все едно че Карлайл се бе обадил, за да си поръча галон разредител за бои. Когато Шарън остави слушалката, до слуха му достигна някаква музика, а после гласът ѝ, който казваше:

– Рони, скъпи, моля те затвори, когато разбереш, че съм вдигнала слушалката на телефона в спалнята. Отново заговори, но този път звучеше различно – сърдечна, радостна, че го чува:

– Къде си, Карлайл?

Той ѝ каза. Каза ѝ всичко, което се очакваше да каже в този момент, и наистина го мислеше. Каза ѝ, че е в Чимни Рок, че навън вали, а той си мисли за нея и тя много му липсва.

– О, Карлайл, как ми се иска, да съм там с теб! Продадох малкия си парцел преди доста години, но продължавам да обичам това място. Кажи ми къде точно стоиш в момента?

Той ѝ обясни.

- Мога да си те представя. Планината е зад гърба ти. И реката. Задръж слушалката, за да мога да чуя как водата се плъзга по камъните.

Той се подчини, поглеждайки към тъмното небе.

- Ела в Ню Йорк, Карлайл. Ще се радвам да те видя отново.

Той ѝ призна, че е стигнал дотам, че го побиват тръпки от места, където се срещат повече от хиляда души и където в пиковите часове се носят съобщения по радиото във връзка със задръстванията по улиците. Тя отвърна, че го разбира. Поговориха още малко, после топло се сбогуваха.

Впоследствие съжали, че ѝ се беше обадил. Върна се в стаята си, почете известно време, после заспа. На зазоряване си свари термос кафе и потегли на път – отново на запад, изпаднал в състояние на пълна апатия.

Прекоси Ашвил и зави на запад. Дни, прекарани по пътищата – всеки следващ еднакъв с предходния. Въртене на колела, прескачащи се мисли, а сред тях – мисълта за Коуди Маркс.

Излезе от южната част на района, заизкачва се на север към царството на соята, шопарите и царевичните поля, простиращо се отвъд залеза. До един мост в Охайо забеляза момче на около осем години – стоеше и наблюдаваше трафика. На двеста метра зад гърба му се виждаха стопански постройки; вероятно детето бе дошло оттам. Преди шейсет години синът на някой фермер сигурно бе наблюдавал влаковете и се беше чудил накъде водят релсите. Сега едно момче, облечено в стари джинси и с бейзболна шапка на главата, наблюдаваше камионите и колите, проследяваше лентата на асфалта с поглед, обхващаше всички посоки наведнъж и в главата му почваха да се оформят мечти; плановете щяха да дойдат по-късно.

Продължи още на запад. През повечето дни беше горещо. Безжалостно бяло августовско слънце, тежко слънце, светлини от прожектори, меко фокусирани върху смесица от прах и вечерна мъгла, светкавица в далечината. Понякога – дъжд, скърцане на чистачки по прозореца на колата, свистене на гуми върху мокрия асфалт на провинциални шосета, тичащи като воденични улеи през късните летни царевичаци. Табелки с имената на села, заявяващи минала слава, малки победи, отдавнашни, но не и забравени, представени на света така, сякаш точно тази част от историята щеше да има особено голямо значение за бъдещето: "Щатски шампиони по бягане за 1972 година". Очукана, едва четяща се табела.

И миризмите, наситени и летни: свински котлети на грип, прясно окосена трева в малките градчета, метална смазка в старите промишлени градове, изгорели бензинови пари от тракторите, на страничните врати на един от които се четеше надписът "РАЗМЕНЯМ ЗА ИСУС".

И звуците. В Бетендорф, Айова, знамената пищяха "Да живее Бикс!", а старовремски джаз се разливаше над кафявите води на Мисисипи, над барджите и влекачите: "Тътря се, тътря се, тътря се едва към земята на мечтите от сънищата където тя не спира да стене цяла нощ и ме води след себе си като куче на каишка, когато започнат да затварят Сторивил." През една събота в Сиукс Сити, по залез слънце, докато Карлайл натискаше педала на газта, дочу звъна на камбаната на католическата катедрала.

Във всеки окръг се натъкваше или на музикален фестивал, или на подготовката за такъв. Джим и Джес, заедно с поддържащия ги състав, обещаваха неделен концерт някъде в затънтената провинция.

Джес бе с прилизана назад коса, мандолината му се опитваше да застигне китарата на Джим, а зад тях се носеше звукът на гъдулка, примесен с този на петструнно банджо. Карлайл стоеше далеч от сцената сред дърветата край опънатите лавки, пиеше лимонада и слушаше.

Един дебел мъж, понесъл калъф за цигулка, го попита:

– Да не си колекционер, момче?

Карлайл поклати отрицателно глава и мъжът отмина, оглеждайки се за колекционери.

Някъде на запад от Мисисипи и на изток от Скалистите планини изникваше малко градче, едно от онези места с прах между зъбите и сухо хъркане в гърлото: Саламандър.

ПЕТА ГЛАВА

Жената, която мина пред фаровете на пикапа на Карлайл Макмилън по време на първото му посещение в Саламандър, се казваше Сузана Бентийн. Както се беше случвало с мнозина други мъже, които бяха оглеждали Сузана и се бяха питали какви ли екзотични прелести се крият под наметалото и роклята ѝ, именно видът ѝ бе привлякъл първоначално вниманието на Карлайл. От пръв поглед човек лесно би могъл да я вземе за реликва от дивите години на университета "Бъркли". Спокойно би могла да мине за една по-стара версия на онези идеалистично настроени млади хора, които преливаха от енергия, разпространяваха памфлети в името на неясни каузи и подтикваха другите да се подписват под петициите на Седморката от Секокус или в защита на човешките права в държави, които повечето хора дори не можеха да открият на картата.

Подобна оценка би била погрешна. Майката на Сузана, унгарка по националност, бе починала, когато момичето бе едва на четири. Преди смъртта си майка ѝ я беше поверила на грижите на баща ѝ, учен, чиято работа се заключаваше в прилагането на символизма на Юнг към загадките на древните култури и го отвеждаше там, където човешките същества копаеха в търсенето на нещо, което да им покаже какво са били, преди да се превърнат в хора. Сузана бе пътувала с него – момиче в сандали, тениска и шорти с ластик в кръста. Тя сменяше училищата в Кайро, в Хартум, играеше с децата на местните покрай прашните разкопки край втория катаракт на Нил или големите разкопки в Олдувай. В жегата на аборигенските села тя сядаше до баща си, когато той пускаше касетофона си, и двамата слушаха приказки за едно далечно и невероятно минало, а вихърът от алегории и образи изпълваше слуха ѝ. Накратко, Сузана Бентийн беше дете на пустинните нощи и дивашките барабани.

Когато баща ѝ защити професура в Йейл, тя поддържаше къщата и приготвяше вечерята му – в известна степен вече остаряла, превърнала се във ветеран от живота по пътищата. Една сутрин телефонът в кухнята в Ню Хевън иззвъня. Чу равния глас на някакъв археолог с изкаляни ботуши и мръсни работни дрехи, долитащ по линията от Мадър Бел, Йеркс Каунти, Южна Дакота:

– Падна от една скала преди около три часа. Никой от нас не видя как се случи. Какво мога да кажа... Наистина съжалявам. Беше добър човек. Ще се погрижим за подробностите тук вместо вас.

След като с мъка изкара една скучна и непоследователна година в университета "Брин Моур", тя заряза следването, за да се опита да открие какво е възможно и какво – не. Комуни и принуждения, стари градове и автобуси от Третия свят, сама и в непрестанно движение. В непрестанно движение.

Известно време живя на Испанското крайбрежие, в Сан Себастиян. Къщата принадлежеше на мъж на име Андрю Танър. Тя беше на двайсет и три и в непрекъснато дирене, Танър – на петдесет и шест, журналист и авторитет, озоваващ се на места, където хората се биеха един срещу друг по не особено ясни причини. Където избухнеше конфликт, там се озоваваше и Андрю Танър, сам, въоръжен със своите бележници.

Сузана остана в Сан Себастиян. Все го чакаше да се върне от Ентебе, Бейрут или Виентян. Понякога ѝ телеграфираше и тя хващаше влака за Париж, за да прекара един-два дни с него, докато той си отдъхваше, изчаквайки да му се изперат дрехите. Остана при Танър близо три години. През цялото време не я свърташе на едно място. Вече се замисляше да го напусне, когато пристигна телеграма от Бейрут: минохвъргачка бе уцелила пикапа на Танър и той бе загинал. Изглежда, всички бащи умираха.

Танър. Спомняше си продължителните разговори с него на чаша вино в Париж, на кафе и коняк на верандата на къщата му в Сан Себастиян. Беше обрулен от вятъра и слънцето, мълчалив по свой собствен начин, сякаш живееше втори живот в някое друго време. Съвременните войни, обичаше да казва той, бяха прекалено бързи, прекалено зависими от машини, липсваше им онова, което наричаше "величественост на конфликта". Копнееше за виковете на центурионите, за кавалерията на Наполеон, проправяща си път през прясно навалелия по равнините на Европа сняг, за ездачите в черни роби, разбунващи пясъците на Арабия.

Танър бе наблюдавал Сузана и бе забелязал неспокойния ѝ дух. Беше пътувал надълго и нашироко и бе виждал подобни жени и преди. Африканката от летището в Момбаса с кожа с цвят на мока и царствена походка, която не му предложи повече от кратък поглед; извивката на голото ѝ рамо се сливаше с тази на слабата издължена ръка, отрупана със златни гривни. Или пък другата, която просто беше зърнал да излиза от една сграда и да се насочва към друга, пресичайки тесните византийски улички на пазара в Калкута. Помнеше зеленото ѝ сари и дългата ѝ кафява шия, както и очите ѝ, спрели се само за миг върху него. И още една, която бе видял преди повече от трийсет години, арабка с дете на ръце, слизаща от второкласен вагон на гарата в Маракеш. Но тогава още беше момче и не бе наясно какво точно означава да бъдеш мъж.

– Мъжете ще са проблем за теб – беше казал той на Сузана една вечер. – Или по-скоро, намирането на подходящия. – Танър имаше навика да говори с недомлъвки, сякаш четеше записки от тефтерчето си.

– Какво имаш предвид? – попита го тя.

Той замълча.

– Малко ще са мъжете, които ще са подходящи за теб – обясни след малко. – Повечето от нас си остават момчета възможно най-дълго. Упорито отказваме да приемем отговорностите, които са неделима част от зрелостта, и използваме измамно привлекателните неща, които въображението ни може да роди, като средство за отблъскване на разумните претенции на напълно разцъфналите жени.

В тъмнината – стържещ звук от драсването на клечка кибрит, за да запали друга цигара. Тя се извърна към него. Слушаше и го разбираше. Силуетът му се очертаваше на тъмния фон на Средиземно море. Някои от вълните излъчваха зеленикава фосфорна светлина, докато прииждаха към тях.

Танър продължи:

– Причината е проста: момчешкото ни минало изисква от нас значително по-малко, отколкото една жена. Жената, в която ти се превръщаш или в която вече си се превърнала, има определени очаквания, когато погледът ѝ се спре върху даден мъж. Тези очаквания не се покриват, когато отсреща стои момче.

Той се поколеба и остави гласа си да се снижи до шептящ и едва доловим тон:

– Във всичко това са се загнездили болка и тъга. Момчето го чувства, знам го със сигурност, и допускам, че... допускам, че и в жената се надигат същите емоции. Мисля, че един ден може да откриеш, че си самотна.

Сузана бе облечена в светлобежов кафтан, обвиващ нежно тялото ѝ. Държеше чаша коняк в отпуснатата в скута си ръка и бавно се поклащаше на люлеещия се стол, загледана във водата. Откъм Азорските острови подухна лек ветрец и разтвори полите на кафтана. Меката памучна материя погали кожата ѝ. Танър се приведе над нея и докосна с устни главата ѝ, после се оттегли в къщата. Когато го последва след около час, го завари заспал на коженото кресло пред бюрото му, а в пишещата машина се виждаше недовършен ръкопис.

На следващата сутрин бе изчезнал, оставяйки лист хартия на възглавницата до нейната. Беше написал следното:

Навлязох в средната възраст

доволен,

споразумял се

с бързоногата светлина

и повтарящ на себе си,

че съм постигнал онова,

което би могло

да бъде постигнато.

После... ти...

Отново ти –

след всичките тези години!

Виждал съм те и преди

в пустини

и влакове,

край крепостни стени,

край които играят

огнегълтачи,

танцуваща

като пропаднала монахиня

по улиците на Претория –

извивката на гърба ти,

отмятането на главата ти,

случайното откриване

на жълт чорап,

когато музиката започне.

И изведнъж...

...Отново

се боря

за часовете.

Но не мога да сторя

нищо повече

от това –

да ридая сладостно,

оплаквайки смъртта

на сините есени.

Сега това е всичко,

което мога да направя.

И никой не забелязва

зимните ми копнения...

...Нито познава скритите ти желания.

Никой,

освен Учителя по танци

и

аз.

Три седмици по-късно Танър бе мъртъв. Сузана Бентийн продължи напред. Един аржентинец я научи да танцува танго и я любеше с главозамайваща страст на осветения със свещи балкон на двореца си в Буенос Айрес. Беше свалил дрехите ѝ, докато танцуваха, и бе продължил да танцува с нея, след като тя бе останала напълно гола, а той – облечен във вечерния си костюм, после я бе облегнал на парапета на балкона, така че дългата ѝ коса се бе провесила над улицата отдолу, и я бе обладал, а тя бе крещяла от удоволствие. Имаше много вечери като тази. Той искаше да се ожени за нея, предлагаше ѝ пари и място в обществото, но Сузана чувстваше, че това не би я направило щастлива, затова продължи напред.

После се появи застаряващият джаз музикант от Сиатъл. Беше седнала в един бар, наречен "Шорти", и се наслаждаваше на тенор-саксофона му. Откри, че контрастът между неговата черна кожа и прасковения цвят на нейната собствена е част от горещия безмълвен еротизъм, който двамата споделяха. Звукът на саксофона му понякога достигаше дълбоко в нея, сякаш я обладаваше.

Пътищата се превърнаха в нейното бъдеще и тя прекарваше много време по тях. Баща ѝ ѝ бе разкрил тайната на символите, Танър ѝ беше показал света и неговата злонамереност, един азиатец ѝ бе подарил част от картата за постигане на спокойствие. И все пак, индианецът, който ги беше последвал, когато се бе преместила в Йеркс Каунти, беше най-близко до нея от всеки друг. В много отношения. Двамата бяха в пълно единомислие... или почти.

Всички мъже, към които бе изпитвала някакви чувства, имаха една обща черта: докато вършеха работата си, каквато и да бе тя в момента, те не спираха да се оглеждат – за някое друго, различно място. Винаги мислеха за това друго място, а връзката им с когото и да било където и да било винаги се пропукваше и започваше да отслабва. Всички те бяха майстори в своята област и всеки един от тях чувстваше, че принадлежи на друга епоха.

През цялото време смъртта на баща ѝ не бе престанала да я занимава – не само начинът, по който бе умрял, но и самият факт, че вече го нямаше. И така, последният автобус за Саламандър я доведе отдалеч през априлския дъжд и я стовари пред кафенето на Дани. Нае малка къщичка на юг от силозите на Саламандър и започна дискретно разследване на обстоятелствата, съпътстващи смъртта на баща ѝ. Следователят, разследвал случката, се бе произнесъл кратко и ясно: земята под краката на антрополога бе поддала; смъртта му бе случайна.

Уводната статия в "Хай Плейнс Инкуайърър" определяше кончината му като "нещастен случай в резултат на копнежа ни да разберем по-добре самите себе си, изтръгвайки знания от пластовете на нашето минало". Струваше ѝ се, че тези реакции бяха едновременно прекалено прибързани и прекалено подредени; капакът на инцидента бе плътно спуснат. Целият пакет бе усърдно овързан и не можеше да се открие нищо, което да говори за друго освен за разсеяността на един учен, концентрирал се повече върху работата си, отколкото върху терена, на който стъпва. Не се връзваше. Баща ѝ бе внимателен и опитен специалист, който бе пребродил много хълмове през живота си.

Освен всички тези съмнителни моменти имаше и още едно любопитно нещо: разкопките бяха преустановени веднага след смъртта му. Финансирането на проекта изглеждаше сигурно, а после изведнъж бе секнало. Разкопките при Саламандърския кръстопът бяха потънали в забвение, въпреки че първоначално бяха сметнати за многообещаващи.

Кръстопътят не бе нищо друго освен железопътен възел на двайсет километра северозападно от Саламандър, край Хълма на вълка, където се засичаха влаковете от Чикаго и Милуоки. Въздушни снимки бяха разкрили наличието на няколко любопитни хълмовидни структури, а огледът на място бе показал, че растителността по тях бе необичайно буйна, което бе характерен признак за наличието на древни гробища и бунища. Интересът към обекта се бе засилил, след като работниците, извършващи изкопни работи покрай релсите, откриха доста останки от керамични изделия. В допълнение бяха направени няколко пробни копки, които също показваха, че вероятността да се открият ценни археологическц находки на мястото бе голяма.

Баща ѝ и колегите му се бяха заели да направят подробна карта на района като етап от подготовката за мащабни разкопки, разработиха изследователски проект и разпратиха молби за финансиране до различни федерални агенции. В една секваща дъха статия, публикувана във видно списание по естествена история, се казваше: "Разкопките при Саламандърския кръстопът обещават да хвърлят нова ярка светлина върху културата на индианците от палеолита и може основателно да оспорят широко разпространените теории относно миграцията на племената от Азия към Северна Америка през съществуващия преди двайсет и три хиляди години шести континент, наречен Берингия."

Бащата на Сузана се бе изкачил на върха на един хълм, за да добие по-точна представа за обекта, подготвяйки се за финалното картографиране на местността. Той познаваше добре скалата, беше се качвал на нея и преди. Всъщност една от снимките, илюстриращи статията, го показваше именно там, застанал на ръба на същото място, от което бе паднал няколко седмици по-късно. Снимката бе кристално чиста и ясно се виждаше, че антропологът стои върху скала, а не върху пръст.

Наемите в Саламандър бяха ниски, градчето бе тихо, огромните равнинни пространства ѝ допадаха. Когато малкото ѝ разследване не доведе до нищо ново, тя остана там и се концентрира върху собственото си съществуване, казвайки си, че смъртта на баща ѝ е мистерия, която предстои да бъде разгадана. По-голямата част от скромното обезщетение, което ѝ бяха прехвърлили от университета след гибелта му, се беше стопила по пътищата. Но тя шиеше сама дрехите си, ядеше проста храна и започна малък бизнес за продажба на билки и уникални бижута, които изработваше от всякакви боклуци, раковини от брега на реката, камъчета покрай шосетата.

В резултат на това се сдоби с доход, достатъчен за съществуването ѝ, че и малко отгоре. Местните жители, разбира се, бяха притеснени от начина ѝ на живот и от писмата, които от време на време изпращаше до "Саламандър Сентинел", настоявайки за по-добро отношение към всичко, в това число хората, животните и земята. Подобни неща не се приемаха добре на място, където мъжете говореха главно за цените на добитъка, където все още вярваха, че земята е тяхна собственост и следователно могат да я използват както намерят за добре. Всеки, който твърдеше противното, можеше да върви да се гръмне.

Произходът на Сузана Бентийн и начинът ѝ на изразяване ѝ създаваше особен ореол, който притесняваше някои, повечето. Тя излъчваше някаква невъзмутимост, някаква кротка самоувереност, която ѝ позволяваше да живее уравновесено и стабилно там, където си избереше. Богатият ѝ житейски опит, наситен с разнообразни преживявания и концентриран само в трийсет и няколкото ѝ години, я правеше да изглежда като човек, който знаеше всичко. Беше се научила да цени малките вселени – безграничната стойност на добре определените моменти, на малките задължения с безброй пътища за тяхното осъществяване и да ги цени повече от големите. Дори и само последните характеристики бяха достатъчни, за да я разграничат от хората, които с мъка си проправяха път през обикновения живот.

Така изглеждаха нещата отвън. Въпреки това, както веднъж ѝ беше казал Танър, "животът на някои хора, може би дори на повечето, е като грамофонна плоча. Никога не успяват, повтаряйки до втръсване първите ноти от някоя проста песничка. Ти, Сузана, си различна по начин, който не мога да обясня. Сякаш си пристигнала от някакъв друг свят, където си живяла дълго преди да се появиш тук и сега. Мисля, че доста ще се препъваш, но накрая ще се озовеш на специално място. Цената за това ще е самота, тъй като хората ще се страхуват не само от теб, но и от пътуването, което е необходимо, за да стане човек като теб"

И както бе предвидил Танър, тя наистина бе сама в това затънтено място, броеше дългите зимни вечери и копнееше за истински приятели, за ръцете на мъж, които да обгръщат тялото ѝ, да се плъзгат по гърдите и краката ѝ, за думи, прошепнати в ухото ѝ, за парадоксалното двусмислено чувство на отстъпчивост и властност, което определен тип мъже могат да събудят у една жена.

Индианецът беше отделен случай. Нито мъж, нито момче, а нещо съвсем различно. Птица може би, най-вероятно ястреб, една мрачна фигура, с която би могла да се успокои временно и без задръжки да упражнява мистичните си наклонности. Както и другите мъже, към които бе изпитвала някакви истински чувства, той носеше непостоянството в себе си и вечно гледаше към място, различно от това, на което в момента се намираше.

Една августовска нощ Сузана вървеше по Главната улица на Саламандър и си мислеше за джаз музиканта от Сиатъл. Понечи да прекоси шосето, за да поеме на юг към дома си, но се спря и изчака някакъв пикап с калифорнийски номер да отмине – същият пикап, който бе паркиран пред кръчмата на Лерой и който я бе стреснал, когато водачът му бе запалил двигателя. Прозорецът от страната на шофьора бе спуснат. Мъжът я погледна, докато минаваше на сантиметри от нея. Част от лицето му бе в сянка, но въпреки това тя успя да зърне дългата коса, жълтата кърпа, овързана около главата. Музиката от пуснатото радио бавно избледня, докато пикапът се спускаше надолу по улицата.

ШЕСТА ГЛАВА

Карлайл Макмилън отвори замаяно очи около четири сутринта, стреснат от един камион, направил обратен завой на магистрала 91. Беше му студено и цялото тяло го сърбеше. С клатушкане се прехвърли от стола, на който беше заспал, на по-близкото от двете легла. Все още бе напълно облечен. Зави се с покривалото и отново заспа. Продължи да сънува един непознат, възседнал стар мотоциклет. В съня му жена със забодено жълто перо в косите протягаше ръце към мотоциклетиста през въздушната струя, оставяна при преминаването му.

Три часа по-късно вече беше изкъпан и пиеше кафе, сварено с малкото бързоварче, с което никога не се разделяше. Седна зад бюрото с обгорели от цигарени фасове ръбове и написа писмо до майка си в Мендосино.

Скъпа Уин,

Продължавам да се движа безцелно из едно място, наречено Америка, и да се оглеждам наоколо. Можеш да ми пишеш до поискване – поне през следващите няколко седмици – в Саламандър, Южна Дакота. Едва снощи пристигнах тук, но мястото ми се вижда доста добро. Ако нещата потръгнат, може да се установя тук за известно време и да се спася от лудостта на крайбрежията.

С обич,

Карлайл

Карлайл дръпна завесите, за да види какво е времето. Първоначално светлината беше колеблива, падаше на червени и сини потоци. Но когато напускаше мотела, слънцето най-после си беше пробило път и небето бе ясно и чисто. Стиснал чашата с кафе между коленете си, с опъната на съседната седалка карта, нарисувана върху салфетка, той зави на север, подмина запуснат павилион за танци, издигнат на брега на едно малко езеро навътре от шосето, зави на запад и потегли по щатски път 42. Десет минути по-късно спря пред пощата на Саламандър.

Купи марки, пусна писмото до майка си и посегна да отвори вратата. Лицето, изпречило се пред погледа му, беше същото, което бе видял предната вечер на светлината на фаровете си. Червеникавокестенявата коса, сплетена в дълга лъскава плитка, се спускаше през рамото и почиваше върху дясната гръд. Зелени очи, вперени в него, прям и спокоен поглед.

– Извинете – каза тя, усмихна се любезно и го подмина.

Карлайл седна в пикапа и зачака жената да излезе. Искаше да я види отново, да я огледа така, както някои се връщаха да погледнат за стотен път картина на Матис или пък пак превъртаха Бранденбургската симфония, въпреки че я бяха слушали хиляди пъти.

Седеше там, подобно на камък. Прекалено явно и все пак – не достатъчно дръзко. "Представи ѝ се, кажи ѝ, че е най-невероятната жена, която някога си виждал, попитай я коя е и къде отива. За бога, кажи ѝ, че я искаш още сега, тук, в пикапа, в пощата, на тротоара, по средата на улицата. Трудно беше, подобен директен подход не водеше до нищо добро. Чувстваше се непохватен и недорасъл, сблъсквайки се с подобна красота, под която, изглежда, тлееше добре контролирана жар. Той запали двигателя и пое по Главната улица, впил поглед в огледалото за обратно виждане. Тя излезе от пощата и за момент очите ѝ се спряха върху пикапа. От подрусването на кабината и отражението на слънцето в огледалото фигурата на непознатата сякаш затанцува сред прериен пожар. После жената изчезна, зави покрай пощата. Обеща си, че следващия път, когато я види, ще се представи по-добре. Знаеше, че няма да стане.

Карлайл прекоси Саламандър, пътува десет километра на запад, после зави на север по едно второкласно шосе, а оттам се озова върху прашен коларски път с червеникавия цвят на железен окис. Същият път, по който беше минал предишния ден. На четири километра от мястото, на което се намираше, имаше разклон. Той отново погледна картата: "завой надясно след около четири километра; горичка вляво; стара барака, разположена на петнайсетина метра вдясно". Откри я.

Личеше, че земята бе изоставена. Навсякъде се виждаха избуяли плевели, примесени със слънчогледи, папурите се люлееха в канавките – дълги, жълти и кафяви. В тревата се гонеха славеи, а един червенокрил кос, кацнал на телената ограда, го гледаше любопитно. Някаква катерица подскокна да се скрие в мига, в който Карлайл излезе от пикапа си. Той внимателно притвори вратата.

Една изровена пътека водеше към къщата, но той предпочете да паркира пред нея и да я извърви пеша.

Чувстваше се като натрапник. Харесваше мекотата на пръстта под краката си, топлината на августовското слънце върху лицето си, аромата на дивата природа, галещ ноздрите му – плътен мирис на роса, слънце, зеленина и лек бриз, идващ откъм планините на запад. От време на време облаците хвърляха сянка върху земята, докато бързаха пред слънцето.

Както му беше казала жената от кафенето на Дани, къщата беше в окаяно състояние. Но Карлайл притежаваше таланта да вижда онова, което би могло да бъде. Забиваш достатъчно гвоздеи, нарязваш нужното количество дъски, обмисляш възможностите и се оказваш в позиция, от която вече можеш да виждаш. Обиколи постройката, надзърна през изпочупените стъкла на прозорците, почука с юмрук по рамките, после отстъпи на метър-два назад и направи втора обиколка. За разлика от триетажните фермерски къщи, подслоняващи големи семейства, тази тук беше съвсем мъничка. Първият и единствен етаж бе около трийсетина квадрата, покривът наклонен на четирийсет и пет градуса.

Мивка с кранчета, което означаваше наличието на кладенец. Липсваше тоалетна, но това ни най-малко не го изненада, тъй като още докато пресичаше поляната, бе забелязал нужника, разположен на известно разстояние зад една от стените на къщата. Този проблем би могъл лесно да се разреши. Подът на верандата бе изгнил, а покривът над нея бе провиснал на местата, където подпорите бяха паднали. Внимателно пристъпи вътре, оглеждайки се в полумрака за дупки и за змии, които имаха навика да се навъртат из изоставени места като това. Дупки имаше, змии – не. Липсваше мазе, нещо нетипично за тази част на страната. Тъй като основите трябваше да бъдат поне на метър дълбочина, под линията на замръзване, общоприетата стратегия бе да се подълбае още малко и да се направи мазе. Но тази постройка си стоеше върху основите, повдигната на шейсетина сантиметра от земята, а сред цепнатините на пода ѝ бяха пробили плевели. Никой не беше живял тук от дълго време.

Замисли се дали случайно не я бяха построили като дървена хижа. Откърти парче от една плесенясала дъска от облицовката на стената, за да види дали отдолу няма да открие дебели дървени трупи. Не. Само обичайните греди, но без изолация помежду им. През зимата вътре сигурно беше студено, а лятно време – горещо. Онзи, който бе построил бараката, или беше бързал, или му бяха липсвали елементарни умения. И все пак като цяло конструкцията изглеждаше добре, не личеше да е наклонена, когато човек я погледнеше отдалеч. Вътре имаше огромна каменна камина, красива и наслоена със сажди отвътре.

После Карлайл огледа двата огромни дъба в двора, единият в южната част, другият – в западната, в близост до лицевата стена на къщата. Едновременно с естетическата си стойност, те осигуряваха хладина през лятото. И двете дървета изглеждаха здрави и короните им бяха населени с катерици, които, щом го видяха, запискаха, за да изразят недоволството си от намесата му в личното им пространство.

Докато обикаляше из двора, Карлайл откри малко изворче, скрито сред избуялите плевели на север от къщата. Дребни рибки проблясваха в дълбочината, една малка костенурка се свлече от някакъв пън и цопна във водата. Над главата му, понесен от топлия вятър, кръжеше ястреб – малък ястреб от непознат за него вид. Карлайл винаги бе проявявал интерес към грабливите птици, макар да не знаеше особено много за тях. Просто обичаше да ги наблюдава как летят сред местещите се въздушни пластове. Във високопланински плата ястребите бяха на второ място в своята хранителна верига. Единствените видове, които можеха да ги притеснят, бяха огромните бухали и идиотите с ловджийски пушки. Или така поне наивно си мислеше той.

Пътеката, водеща от шосето към къщата, беше под достатъчно добър наклон, за да осигури на целия терен добър дренаж. На югозапад се виждаха проблясващите води на река Саламандър. Хълмът на вълка беше на около пет километра на северозапад и изглеждаше плосък и бял на утринното слънце. Горичката от другата страна на шосето беше прелестна, простираше се на двайсетина акра и се състоеше предимно от канадски тополи в по-ниските части и дъбове и малки дръвчета от всякакъв вид по по-високите места.

Обратно в града, в "Дани". Отново гладен. Десетина коли по Главната улица. Саламандър се опитваше да прави бизнес, да се държи здраво, пуснал корени в сянката на нежеланите промени.

Гели Девъроу прибираше мръсните чинии от тезгяха, а една възрастна жена обслужваше сепаретата и масите. Карлайл се появи в интервала между сутрешното кафе и обяда, затова завари заведението празно. С изключение на четиримата старци, насядали около масата в дъното, увлечени в игра на карти, и още един възрастен мъж на три табуретки от него. Забеляза, че Гели бе в нови джинси и изгладена риза. Тази сутрин косата ѝ беше пусната свободно, разделена на път по средата. Така изглеждаше по-добре. Очите ѝ също изглеждаха по-хубави, някак блестящи.

– Обратно за още наказание.

– Да. Ходих до мястото на Уилистън, поогледах го.

– Нещо интересно?

– Може би. Случайно да си открила адвоката, който се занимава с имота?

– Не, но мога да го направя за по-малко от двайсет секунди, още сега.

Тя отиде до другия край на тезгяха, където седеше старецът със своята сива работна блуза и тиранти и четеше местния вестник, който пристигаше всяка сутрин от столицата на щата. На крака му бе опрян дървен бастун. Карлайл го беше забелязал и предната вечер, на излизане от "Лерой". Стоеше зад един прозорец над бившия телевизионен сервиз на Лестър. Гели се приведе напред и тихо заговори, за което Карлайл ѝ беше благодарен. Старецът го погледна през очилата с телени рамки, обърна се към жената и ѝ каза нещо.

Гели се върна обратно при Карлайл.

– Парцелът е част от един по-голям имот, точно както си мислех. Наследниците са пръснати из цялата страна. Името на адвоката е Бърни. Държи офис в Ливърмор. – Тя кимна по посока на стареца.

– Той казва, че в Ливърмор има само двама адвокати, така че не би трябвало да имаш проблем да го откриеш. А сега, какво искаш да ти сервирам? Специалитетът на деня е пай с месо, току-що го извадихме от фурната.

Когато Карлайл плати сметката, Гели топло му се усмихна и рече:

– Желая ти късмет с къщата на мечтите ти. Надявам се, че всичко ще се нареди така, както искаш. Този град определено се нуждае от малко свежа кръв.

– Благодаря. Благодаря ти и за помощта. Не само си приличен картограф, но и отзивчив брокер. По-късно ще ти съобщя докъде съм стигнал.

Тя го погледна озадачено.

– Какво значи картограф? Ушите ми не са свикнали да разпознават повече от два звука едновременно. Мисля, че навремето тази дума ми беше позната, но сега не мога да си спомня значението ѝ.

– Рисувач на карти.

– О, имаш предвид салфетката. Радвам се, че ти е помогнала.

– До скоро. И още веднъж – благодаря.

На Карлайл му се понрави фактът, че Гели го бе попитала за значението на думата "картограф". Коуди Маркс го беше учил, че един от първите признаци на природната интелигентност е да си признаеш, че не знаеш, но имаш желание да се научиш. Без второто условие, желанието, бе подчертал Коуди, невежеството прераства в тъпота.

Карлайл подкара към Ливърмор и щом се озова в града, попита на една бензиностанция за адвокатската кантора.

– Да, точно на първата пресечка от тази страна на улицата. Името на негодника е Бърни. Трупа пари като дявол от легализирането на нотариални актове и завещания. С всичките тези ферми наоколо.

Адвокат Бърни беше в кантората си, но бе зает. Ако Карлайл желаел, можел да почака, адвокатът щял да се освободи след около двайсет минути. Докато секретарката чукаше по клавиатурата на компютъра, той се зачете в списание "Земеделието днес".

Бърни – закръглен и с вид на преуспяващ. Месесто ръкостискане, преценяващ поглед към Карлайл, вероятен фураж за неговата легализираща машина след две десетилетия.

– Да, имотът на Уилистън се продава. Трийсет акра, заедно с къщата. – Бърни беше потаен, но все пак не можеше да се мери с калифорнийските предприемачи. – Някак странно ми се вижда де. Офертата по продажбата на това място стои от дълго време. А сега само в рамките на тази седмица вие сте вторият човек, който се интересува от нея. Ако беше във Фолс Сити, този имот като нищо щеше да струва сто двайсет и пет хиляди долара.

Това бе неговият встъпителен гамбит. Слабо. Момчетата от Марин Каунти биха го победили за дванайсет минути, ако не и по-малко.

– Нека да изясним нещо – рече Карлайл, – мислех, че имотът е северозападно от Саламандър, а не във Фолс Сити. Или възнамерявате да го преместите там?

Бърни леко порозовя и се заигра със скъпия моливник на бюрото си.

– Ами не. Но се опитвах да кажа, че става дума за едно наистина хубаво парче земя.

– Но е само толкова – парче земя. Къщата е пълен боклук. Позволих си да обиколя и да огледам наоколо тази сутрин. Няма баня, няма изолация, пълна скръб. Предполагам, че ще е голям проблем да се оправи и ще струва повече, отколкото е цената на целия двор. Ще ви дам шест хиляди, но само ако нотариалният акт е гладък като бебешко дупе.

– Ааа... Вижте сега, господин... ъъъ... Макмилън, нали? – Карлайл кимна. – Нося отговорност пред клиентите си.

– Слушайте, господин Бърни. Нека да престанем да се залъгваме. Шест хиляди. Хиляда сега, останалото – в месечни вноски през следващите три години с шест процента проста лихва върху баланса, без такса, в случай че изплатя сумата предварително. Разбира се, ще искам първо да погледна извлечението.

Бърни нищо не каза, очите му внимателно огледаха Карлайл. После, с добре отрепетирано колебание, адвокатът се отпусна във фотьойла си и се втренчи навън през прозрачните оранжеви завеси, покриващи прозореца на офиса му.

Карлайл се изправи.

– Благодаря, че ми отделихте от времето си.

Адвокатът въздъхна и погледна обратно към купувача.

– Добре. Клиентите ми се надяваха на малко повече. Но офертата за продажба си стои от години, а те все пак искат да спечелят нещо от този имот. Опитвам се да им обясня, че биха могли да спечелят субсидия по една или друга правителствена програма, стига да кандидатстват. Само че те са градски чеда и мисълта за разни бюрократщини и бумащини направо ги побърква, макар че в действителност не е толкова сложно, колкото им се струва.

Понякога човек наистина може да извади късмет. Карлайл не се беше сещал за правителствените програми. Те бяха нещо чуждо за него, но той не позволи на Бърни да заподозре неговата неинформираност. Ако Карлайл знаеше, не може да се получи доход само като се остави едно парче земя да стои запустяло, може би щеше да предложи повече за него.

Веднъж старият партньор на Карлайл, Бъди Риймс, му беше казал:

– Карлайл, реших да зарежа дърводелството, да се измъкна от това състезание за плъхове и да се отдам на земеделие. – Говореше сериозно, забил поглед в бирата си в един бар в Сан Франциско.

Както обикновено, Карлайл се бе опитал да го приземи:

– За бога, Бъди, за това ти трябват пари! Земя, машини, семена, всякакви такива работи.

– Не – усмихна се Бъди. – Благодарение на щедростта на американските данъкоплатци при финансирането на земеделски програми единственото, от което човек се нуждае, са земя и пощенска кутия.

Той се засмя, после посегна и плесна приятелски Карлайл по лицето.

– Карли, стари приятелю, прекалено си праволинеен. Двамата с тебе като нищо бихме могли да сложим Абът и Костело в малкия си джоб. – Бъди Риймс щеше да сдъвче адвокат Бърни за закуска, след като първо го побъркаше, разбира се.

Адвокатът отново заговори:

– Ще подготвя документите за следващата сряда, ако това ви устройва. Междувременно може да погледнете извлечението. Но ви уверявам, че всичко е наред и че нотариалният акт е... гладък като бебешко дупе. Трябва да запомня тази фраза, добра е.

– Отстъпвам ви я. Мисля, че аз самият я откраднах от Уайт.

– От кого?

– От един писател.

– О!

Карлайл тръгна към пикапа си. Чувстваше се особено умен и безкомпромисен. Постигането на добра сделка бе модерният еквивалент на лова като средство за осигуряване на храна за семейството от по-стари времена. Беше чувал, че някои мъже получавали ерекция дори само като си помислели за сключването на сделки, макар на него лично да му се струваше, че въпросните типове със сигурност са пълна скръб, когато става дума за нещо друго.

Обратно в мотелската стая за няколко часа, посветени на извлечението. Документът изглеждаше наред. Земята се предаваше по наследство в семейството, започвайки от дядото на Уилистън, който се бе установил на мястото според Заселническия акт от хиляда осемстотин и шейсета година и бе получил изряден нотариален акт. Преди петнайсет години бяха продадени сто и трийсет от първоначалните сто и шейсет акра. И тази продажба бе чиста, както всичко останало, а приложеното проучване изглеждаше повече от акуратно.

Той отвори вратата на "Дани" в осем без десет и погледна нагоре, за да види дали старецът е на поста си на прозореца над "Лестър". Там беше, застанал в кафявата олющена рамка като портрет на Вермеер. Карлайл му помаха. Жестът му изненада стария човек, но след миг той му махна обратно в отговор, сковано, но с приятелско чувство.

Кафенето на Дани беше празно. Гели бършеше пода. Изглеждаше уморена.

– Не се паникьосвай, не съм тук по повод, който налага наличието на майстор готвач и келнери в смокинги – обяви Карлайл още с влизането си.

– Не съм паникьосана – отвърна Гели Девъроу. – За днес приключих с готвенето. Гладните пътници, пък ако ще да са Мик Джагър и Джими Картър, се пренасочват любезно към бара на Лерой и деликатесите от неговото меню. Ако искаш кафе, току-що изключих машината, но все още е топла. Можеш да получиш една чашка безплатно, тъй като не ми се струва правилно да вземам пари за нещо, излязло от изключена кафеварка.

– Добре.

Той седна до тезгяха, а тя наля две чаши кафе и се облегна на хладилната витрина, както бе сторила и предната вечер.

– Е, как върви? Ще станеш ли бъдещ жител и данъкоплатец от Йеркс Каунти, или Калифорния ти се струва все по-добре и по-добре?

– Отговорът на първия ти въпрос е "да", така мисля. Разполагам с осъвременено извлечение от нотариалния акт, а Кларънс Дароу от Ливърмор ще подготви документите за два дни. Отговорът на втория ти въпрос е твърдо "не"!

Тогава тя се усмихна и му протегна ръка.

– В такъв случай, името ми е Гели Девъроу.

Той пое дланта ѝ – загрубяла длан на работничка, но едновременно с това – приятна.

– Моето е Карлайл Макмилън. Причината, поради която съм тук, е да ти предложа да те почерпя една бира заради картата и брокерските услуги, ако не си заета.

В мига, в който го каза, съжали за думите си. Досега не бе забелязал венчалната халка на пръста ѝ, не беше свикнал да гледа за такива подробности.

Нескопосна покана, постави и двама им в неудобно положение.

Опита се да замаже нещата:

– Ако... Само в случай, че не възразяваш. Наистина не се замислих, че може да си омъжена... не че не трябва да си... току-що забелязах халката ти. Искам да кажа... Нищо не искам да кажа, не се опитвам да започвам нещо... О, по дяволите!

Гели Девъроу се засмя и сложи ръка пред устата си, опитвайки се неуспешно да прикрие усмивката си. Отдавна не ѝ се беше случвало да се смее на глас.

– Много мило от твоя страна. Изпий си кафето, докато приключа с чистенето, и след десетина минути ще се изправим храбро срещу диваците в "Лерой". Но искам да те предупредя – ще бъда нащрек през цялото време, докато пресичаме Главната улица.

Тя отново се засмя, не на Карлайл, чиято душа очевидно се гърчеше от неудобство, а на ситуацията. Той го усети и ѝ беше благодарен, но въпреки това кръвта нахлу в лицето му.

Ругаейки се наум заради несръчността, Карлайл прехвърли страниците на "Хай Плейнс Инкуайърър", лежащ върху тезгяха. В логото се казваше, че това е вестник, на който може да се разчита, и Карлайл така и направи. Вестникът му разказа за премиерата на някакъв нов филм в Лондон и че носенето на скоби всъщност се е превърнало в мода в Ричмънд, Вирджиния. С тази информация в главата той отгърна на раздела за мнения и прочете заглавието на водещата статия:

ВРЕМЕ Е ДА СЕ ХВАНЕМ НА РАБОТА

Раздвижването на щата в икономическо отношение се оказа по-голямо предизвикателство, отколкото губернаторът Джери Грават очакваше.  Диагнозата му, че твърде много зависим от земеделието и свързаните с него индустрии, попада право в целта, но предложенията му за разрешаването на този проблем, както и проблемите на различните бизнес и законодателни групи, до този момент не са продуктивни. Прогонването на тежката индустрия ни поставя в състезание с щати, които в течение на годините са обръщали по-голямо внимание на инфраструктурните изисквания с индустриални цели, като магистралите например. Жителите на нашия щат постоянно гласуват срещу дори най-минималното  повишение на данъците върху бензина, което би допринесло значително за подобряването на пътищата и построяването на нови. Що се отнася до слуховете, че държавата щяла да отпусне средства за нова магистрала, минаваща през нашия щат, те се оказаха единствено това – слухове. Нещо повече, застаряването на населението в резултат на отлива на млади хора стабилно подкопава числото на квалифицираната работна ръка – необходим компонент за възникване и развитие на индустрията в щата. Междувременно финансовите възможности на щата ни, които зависят от данъците върху доходите, намаляват и даже отдавна съществуващи тук предприятия се преместват другаде в търсене на евтина работна ръка, по-добър транспорт и облекчение от различните такси, налагани им от щата, за да се компенсират намаляващите приходи от данъци. Време е губернаторът, както и законодателните и бизнес групите, да престанат да се критикуват един друг и да се хванат заедно на работа. Предложеният от губернатора високотехнологичен коридор от Фолс Сити до столицата е добро начало. Всички жители на щата трябва да застанат зад това далновидно предложение въпреки високите първоначални разходи покрай лазерните и биотехнологичните центрове. Време е да спрем да се оплакваме, да запретнем ръкави и да се хванем на работа.

Докато Карлайл четеше вестника, Гели Девъроу привършваше с бърсането на напукания балатум на пода на едно място, наречено "Дани", и размишляваше върху живота си. Тя бе раздробила съществуването си, сякаш беше двигател на стара кола, разглобен на части и пръснат по изцапания с грес под. Случваше ѝ се поне веднъж седмично, а после се опитваше да събере и сглоби разпръснатото по начин, в който откриваше повече смисъл. Но накрая резултатът винаги се оказваше същият – цвъртяща шумна форма, трийсет и девет годишна, самотна, вървяща към изхабяване, без възможности, жена, която бавно се превръщаше в невидима за мъжете наоколо ѝ. Дори на омъжените жени не им харесва да не бъдат забелязвани, особено от съпрузите си.

Тя облече якето си от деним и започна да гаси лампите.

– Можем да тръгваме, когато си готов.

На излизане Карлайл задържа вратата, докато тя изгасяше неоновия надпис на кафенето.

– Благодаря, свикнала съм сама да си отварям вратите. – Гели отново се усмихна и двамата пресякоха за кръчмата на Лерой.

Масата за билярд беше тъмна. Такова бе и лицето на Лерой. С изключение на стария Франк, градския посрещач, чиято глава както винаги лежеше отпусната върху бара, в заведението нямаше никого, а беше осем и петнайсет, четвъртък вечер. Продажбите не бяха добри и вървяха към по-лошо.

Лерой изгледа накриво дългокосия придружаващ жената на Джак Девъроу и реши, че може би ще е по-добре да не казва нищо на Джак за това. Джак се отличаваше с твърде избухлив нрав, особено след като пийнеше – състояние, в което се намираше повече или по-малко постоянно.

Няколко месеца по-късно, след като опозна Карлайл, Лерой му казваше:

– Карлайл, развил съм манталитет на типичен дребен собственик от малък град. С други думи, "Моля ти се, Господи, не позволявай нищо лошо да се случи, докато не се пенсионирам, после прави каквото искаш с бедните копелета, които остават след мене." Обаче Господ не искаше да ме послуша и мога да ти изброя хиляди причини, за които се сещам в момента.

Карлайл поръча две бутилки "Будвайзер", предполагайки, че Лерой още не е заредил с допълнително "Милър". Взе бирите и ги отнесе в сепарето, където седеше Гели. Мигащите червени светлинки от рекламата на "Лерой" подскачаха по лицето ѝ. Тя се усети и се обърна с гръб към тях.

Карлайл леко надигна бутилката си.

– За правата на заселниците или както там ги наричате.

Тя небрежно чукна шише в неговото и отвърна:

– Подобни права не съществуват, но да се надяваме, че заселниците могат да се изправят на крака, след като са били толкова дълго в коленичеща позиция. – Тя се облегна в ъгъла на сепарето, отпи от бирата си и извърна очи към бара.

Лерой пусна монета в музикалния автомат. Първите две песни бяха стандартна работа: за камиони и изневяра, осемнайсет гуми и довличане късно у дома, с червило на яката. Следващата се изпълняваше от доста сносен мъжки тенор, подплатен със стоманен акомпанимент на китара: "Облягам се на рамката на вратата, повтарям името си, сякаш може да забравя кой съм..."

Нещата малко се поосвежиха, когато в кръчмата влезе човекът патица. Карлайл нямаше представа кой е човекът патица, но през следващите години щеше да го вижда от време на време и държанието му до известна степен го очароваше. Човекът патица седна на бара, поръча си бира и кротко я изпи, без да контактува с никого. Нищо необичайно дотук. Странното беше следното: в широкия балтон, който носеше и зиме, и лете, имаше жива патица. Той често отваряше реверите на балтона си и тогава патицата показваше навън зелената си глава. Мъжът накланяше бутилката, патицата отпиваше глътка "Грейн Белт", после изчезваше обратно в гънките на палтото.

Карлайл погледна към странния мъж, после към Гели. Тя сви рамене и се усмихна, отпивайки от бирата си, но искаше да я разпита за жената с кестенявата коса, но не го направи. Отдавна беше разбрал, че да питаш жена за друга жена, да проявиш дори минимален интерес, беше равносилно на получаването не просто на леко изкривена, а на изцяло негативна информация.

Вместо това той каза:

– Разкажи ми за духовете от Хълма на вълка.

За момент Гели погледна към тавана, после към Карлайл. Забеляза колко топло гледаха очите му. Излъчваха малко тъга може би, но бяха топли и добри. Приличаше на мъж, който не гледаше на жените като на трофеи.

– Ами мисля, че споменах за професора, който падна от една скала близо до въпросния хълм. Това се случи преди известно време. Тогава много са шумеше за някакви индиански могили в този район и в продължение на няколко месеца в Саламандър прииждаха, а после си отиваха всякакви учени типове. Мъже и жени, много приятни хора. Облечени в работни дрехи, изключително любезни, когато идваха да ядат в "Дани". Изстъргваха калта от ботушите си на бордюра, преди да влязат вътре, което много се харесваше на Телма – тя продължава да го споменава и до ден днешен, колчем види някой каубой да внася разни безбожни мръсотии в кафенето. Интересна тълпа бяха, смееха се много и, изглежда, си прекарваха добре.

Заговори се, че индианците са доста разстроени от случващото се на мястото, което те смятаха за свещено и което според стари договори би трябвало да е все още тяхно. Не мина много време и професорът загина, а проектът бе изоставен. Никой не знаеше защо.

Година-две преди смъртта на професора в подножието на Хълма на вълка се беше разположила една изследователска група. Бяха четирима и всичките спяха в една палатка. Една нощ огромно парче скала се отцепило и паднало точно върху палатката. Премаза и четиримата, въпреки че единият поживя седмица, преди да почине от раните си. Истински късмет, че умря, като се има предвид как беше смазан. Всички казваха, че изследователите трябвало да са наясно, че не бива да си правят лагер в подножието на скалист хълм. Пристигна друг отряд и довърши проучването, така поне казват хората. Но в крайна сметка не се разбра какво точно са търсели и проучвали.

Карлайл нищо не каза, остави я да продължи.

– Става все по-странно и по-странно. Някои от по-старите жители твърдят, че от първия път, в който са се появили хора в района на Хълма на вълка, до сега е имало цяла серия от подобни инциденти. Най-различни особени случки, според онова, което съм чувала – огньове на върха, биене на барабани, огромна птица, кръжаща над хълма, космато същество, наречено Големия човек, вилнеещо из околността, какво ли не. Някои твърдят, че историите отиват още по-назад в миналото. Самите индианци настояват, че съществуват древни легенди за някаква жрица, наречена Сиаула. Старите вярват, че там винаги има нещо или някой, който дебне неканените гости. Според легендите името му е Стража и той е син на Сиаула. Страж на какво точно, не съм сигурна. Бди над свещената земя, предполагам. Това май е всичко, което знам. Когато минавам покрай това място на път за града, направо ме побиват тръпки.

Карлайл седеше неподвижно, замислен за миг.

– Доста странна история. Интересът ми към парцела на Уилистън нарасна още повече. Кой притежава земята около Хълма на вълка?

– Не съм съвсем сигурна. Парцелът на Аксел Лукър е на север оттам. Част от земята на запад е държавна собственост, дадена на фермерите за пасища, а друга част принадлежи на някаква корпорация или така говорят хората. Името на компанията е едно такова неопределено, трудно за произнасяне. "АуРА Корпорейшън" или нещо от този род.

– "Аур..Какво? Как се пише?

– Така, както се произнася. А-ура. Нямам представа какво означава. Веднъж попитах Джак, съпруга ми, но и той не знаеше.

Карлайл опря пръст на отвора на бутилката си и я залюля напред-назад.

– От мястото на Уилистън се вижда Хълмът на вълка. Може би, ако си взема бинокъл, ще мога от безопасно разстояние да разбера какво става там. Искаш ли да се възползваме от момента и да си поръчаме още по една бира?

– Разбира се, нека се възползваме. – Гели се усмихна, допи бирата си и подаде празната бутилка на Карлайл.

Той се измъкна от сепарето с празните бутилки в ръка. Докато Лерой изваждаше две нови бири от хладилника, човекът патица крадешком огледа дългокосия непознат. Прихлупи още по-ниско козирката на синята си шапка и придърпа реверите на балтона си, за да ги прихлупи един върху друг.

Когато Гели и Карлайл излязоха от "Лерой", улиците на Саламандър бяха притихнали, а Карлайл си отбеляза наум, че старецът е напуснал поста си на прозореца над "Лестър". Пожела лека нощ на Гели и отвори вратата на пикапа, тананикайки си мелодия, чието заглавие не можеше да си спомни. Но някои от думите се появиха в съзнанието му – думи, разказващи за павилиони за танци в дъжда.

СЕДМА ГЛАВА

–Искаш ли още едно?

– Не, засега съм добре. – Старецът седеше, облегнал гръб на стената на една кръчма в Ливърмор, опънал здравия си крак върху седалката в сепарето, а болния – под масата. Усмихна се и погледна към тавана, похлопвайки тихичко с бастуна по ръба на стола си.

Когато Карлайл Макмилън купи старото място на Уилистън, северозападно от Саламандър, местните си помислиха, че е луд. След като се сдоби с онова парче земя, той се впусна в една от най-великите муфтаджийски експедиции на всички времена.

В окръга не остана място, недокоснато от лапите му. Той претършува всички стари плевни и преобърна и най-тъмните кътчета на склада за преоценен дървен материал във Фолс Сити. Аксел Лукър ежедневно докладваше за нарастващото количество материали, които Карлайл струпваше наоколо, и след три седмици хората почнаха да минават покрай имота му само за да видят за какво става въпрос. Някои се въоръжаваха с бинокли, защото къщата беше навътре от шосето. По-храбрите от местните жители се мятаха в джиповете или пикалите си, преминаваха пътеката, стигаха до самия ѝ край, слизаха и питаха:

– Е, как върви?

Карлайл винаги беше любезен с посетителите, макар отчаяно да се опитваше да завърши къщата преди зимата. Като се имаше предвид, че бе започнал ремонта доста късно, неговото си беше истинско конно надбягване. Не спираше работа, опитваше се да отговаря на въпросите им, докато режеше с триона, ковеше с чука, правеше сглобки, жлебове и четирийсет и пет градусови ъгли, покриваше с дървени плочки. По улиците, в "Дани", в "Лерой" и на силозите се приказваше все за едно и също – за Карлайл Макмилън и неговия проект. Започнаха пренебрежително приказките, че "Земята не е достатъчно, за да се отглежда добитък или зимна пшеница." Или пък: "Тази къща никога не е била нещо повече от една прехвалена колиба, скапана при това." Или: "Виждали ли сте малката къща на границата с прерията напоследък? По дяволите, мразя да ставам свидетел на глупостта в действие."

След известно време обаче тонът се посмекчи. В началото хората бяха взели Карлайл за някакво хипи-дегенерат, но онези, които бяха ходили до парцела на Уилистън, казваха, че имал вид на човек, който знаел какво прави. Казваха, че използвал електрически трион, което означава да си в състояние да управляваш с ръка острие, движещо се с безброй обороти за четвърт от секундата, и че го правел по-добре, отколкото мнозина се справяли с обикновен трион. Добавяха, че с два удара на чука забивал пирон на покрива и никога не пропускал. И носел голям кожен колан за инструменти, който очевидно бил доста употребяван още преди пристигането на собственика му в Саламандър. Някои от жените подмятаха, че били разбрали, че изглеждал наистина добре гол до кръста и с коса, вързана с кожена връв на конска опашка. Това го разпространяваше Алма Хикман след разговорите със своите клиентки във фризьорския салон.

Понякога се довличаше в града точно преди кафенето на Дани да затвори, и ядеше каквото имаше в наличност, две или три порции. През по-голямата част от времето обаче живееше навън и си готвеше на малкия газов котлон, който си беше купил от "Уолмарт" във Фолс Сити.

Хората също забелязаха, че видът на Карлайл се промени, щом започна работа около къщата. Въпреки че когато започна, вече беше ранна есен, той бързо доби тъмнокафяв загар, макар че кожата му поначало си беше по-мургава. Също така някак си се изправи, а джинсите му станаха широки около талията. Дори походката му придоби друг характер, както обикновено се случва, щом човек открие цел в живота, нещо, за което си струва да живее. Очевидно Карлайл влизаше във форма, физически и психически...

***

Както бе казал старецът, когато Карлайл купи имота на Уилистън на северозапад от Саламандър, местните жители си помислиха, че си е загубил ума. Но по онова време те не познаваха възгледите му за живота, което не е никаква изненада, тъй като и той самият не беше съвсем сигурен какви точно са тези негови възгледи. И, което е по-важно, те никога не бяха учили под ръководството на Коуди Маркс, самобитен творец в един град, пълен с художници и интелигенти.

В Мендосино, градчето, в което бе израснал Карлайл, Уин Макмилън даваше уроци по чело и работеше на половин бройка в една художествена галерия. Постепенно малката им къщичка под наем се превърна в нещо като културен салон на Мендосино, скромно копие на салона, който Гертруд Щайн  бе открила трийсет години по-рано в Париж, осигурявайки на Хемингуей, Езра Паунд и техните близки приятели място, където да се събират след края на работния си ден. Така че Карлайл израсна сред хора, които използваха големи думи и анализираха всичко до такава степен, че трудът им преставаше да съществува като нещо разбираемо за обикновения наблюдател. Така поне му се струваше на Карлайл.

На четири години вече беше виждал албуми с картините на Моне. В дневната им звучеше музиката на Моцарт, Хайдн и Шуберт в изпълнение на местни музиканти и той я слушаше, полегнал на леглото си с книга в ръка, погълнат от приключенията на Тарзан и героите на Зейн Грей. Докато си правеше сандвичи с фъстъчено масло в петък вечер, слушаше коментари върху Шопенхауер, Шоу и Спенглър от хора, облегнати на хладилника или наблъскани около готварската печка.

– Здравей, Карлайл. Боже, колко бързо растеш!

– Здрасти, Карлайл. Как върви училището?

– Карлайл, готвя тайландски специалитет за тази недисциплинирана тълпа. Къде държи майка ти куркумата?

Една особено силна страна на тези хора, за което Карлайл винаги щеше да им бъде благодарен, бе начинът, по който се отнасяха към обстоятелствата около неговото раждане. Фактът, че бе извънбрачно дете, нямаше никакво значение за тях. Шопенхауер беше важен, но фактът, че Уин Макмилън се бе търкаляла гола по пясъците на някакъв калифорнийски плаж с мъж, чиято фамилия дори не можеше да си спомни и в резултат на което бе родила сина си, бе незначителен заедно с всичките му морални заключения.

Коуди Маркс не беше сред честите посетители на салона на Уин. Дори и да го бяха канили, той пак нямаше да се появи. Коуди не използваше гръмки думи. Всъщност той по принцип не използваше много думи. Просто беше един от най-добрите дърводелци в целия свят и оставяше способностите му да говорят вместо него. Макар че не го канеха да присъства на дългите вечери, посветени на камерната музика и литературните критики, той беше първият, към когото се обръщаха, когато се наложеше да се прави нещо, свързано със строежи и сгради. Ако в момента Коуди не можеше да дойде, защото беше зает с друга поръчка, хората просто изчакваха, докато се захване с техния проект. Това, разбира се, се отнасяше само за хора перфекционисти.

Коуди Маркс беше много повече от добър техничар. Той гледаше на нещата с очи на художник и с мозък на философ, разбираше, че Зен и прецизност не са взаимно изключващи се понятия, макар най-вероятно никога да не беше чувал за нещото, наречено Зен. Работата му го доказваше. Ако някой му покажеше снимка на къща, стая, кабинет, вече построени от някого, и му кажеше: "Ето това искам", той любезно отказваше ангажимента и бавно се оттегляше. Коуди не строеше копия. Той осъществяваше проектите на Коуди, точка.

Начинът, по който трябваше да се отнася човек с Коуди, бе следният: първо, трябваше да се примири с навика му да пуши лула, после – да обясни най-общо какво значение щеше да има за него крайният продукт от усилията на майстора, накрая – да се оттегли встрани и да остави всичко на креативността и уменията на Коуди. Едно нещо никога, ама никога не биваше да се случва – да се слага краен срок за завършване на даден проект или да се правят опити да се пришпорва Коуди, докато работи.

Последната негова индивидуална особеност стана легендарна, след като той беше зарязал работата по кухнята на един местен банкер. Жената на банкера бе изразила гласно негодуванието си пред Коуди относно неговия бавен, методичен стил на работа, беше се оплакала, че не можела нито да готви, нито да кани гости, нито да прави каквото и да било, докато кухнята ѝ е в такова състояние..

Без да я погледне или да каже нещо, Коуди си събрал чукалата, напуснал и отказал да довърши започнатата работа, докато банкерът не се съгласил да заведе семейството си на продължително пътуване – пътуване, което нямало да приключи, докато Коуди не им изпрател пощенска картичка, на която да пише, че кухнята е готова. Разбира се, въпросната нова кухня с нейните оригинални шкафове, вградена техника и омекотена акуратност на изтънчено майсторство спечели възхищението на всички. Най-щедрата похвала дойде от един представител на британска верига супермаркети и неговата съпруга, посетили дома на банкера в Мендосино, след като се бяха запознали по време на круиза, предприет от банкера и семейството му именно по времето, когато Коуди им оправяше кухнята. И така, Карлайл живееше на северния бряг, косеше ливади и изстъргваше боята от скъпите яхти на летовниците, нещастен от работата си на парче. Никога не бе харесвал повторяемостта, не понасяше да върши нещо, ако не израстваше по някакъв начин, докато го прави. Винаги беше смятал, че в края на всеки изминал ден човек трябваше да е станал по-добър от това, което е бил сутринта. Чувстваше се като закотвена чайка, пърхаща с криле по повърхността на нещата, дърпана надолу от тежестта, опитвайки се да си проправи път нагоре, към свободата.

Беше чувал майка му и приятелите ѝ да споменават името на Коуди и бе попил в голяма доза почитта, с която винаги се говореше за работата на стария майстор. Приятелите на майка му, макар да бяха способни в своите артистични или научни области, не притежаваха ръчни умения, водещи до незабавното сътворяване на нещо реално. Поради тази причина именно те изпадаха в почтително благоговение пред хора като Коуди, които творяха реални неща. Отличните автомеханици влизаха в същата категория, макар и да бяха на малко по-ниско ниво от това на майстора дърводелец.

Да имаш технически способности и да ги използваш, за да правиш неща с утилитарна стойност, неща, които щяха да пребъдат – това беше идея, която привличаше Карлайл. Къщите в Мендосино, които Коуди бе построил в по-ранните си години, бяха пример за отлична конструкция и се издигаха здрави и величествени през годините. Така говореха хората. Всичко – вертикално, никакви наклони, нито течове. Перилата на стълбищата никога не се разхлабваха, плочките не падаха, напречните греди на таваните не провисваха.

Анекдотите за Коуди се повтаряха отново и отново във всекидневната на Уин Макмилън. Бяха известни като "историите за Коуди" или "методите на Коуди". Една от тях по-специално истински впечатли Карлайл и в крайна сметка промени живота му. Мъжът, който я разправяше, бе местен поет, човек, който знаеше доста за скритите неща и потънали значения. Та веднъж въпросният поет отбеляза:

– Коуди Маркс знае точно в кои стени на Мендосино са зазидани костите на просташката претенциозност...

Коуди беше построил пристройка към къщата на въпросния поет и поетът го бе наблюдавал как изшкурква подпорните чамови греди, които щяха така или иначе да се скрият в стените. Никой никога нямаше да ги види, изшкуркването не ги правеше поздрави, нито ги караше да функционират по-добре, затова мъжът се бе заинтересувал защо майсторът постъпва така.

Тъй като предварително се били споразумели за цената, за клиента нямало финансово знамение дали гредите ще са гладки, или не, просто го мъчело любопитство. Коуди предъвкал мундщука на лулата си, погледнал към гредата, която току-що бил изгладил, и казал на поета, че просто се чувствал по-добре, когато правел нещата по този начин. Така му изглеждало по-завършено. Не казал нищо друго, само това. "Методите на Коуди."

Щом чу тази история, Карлайл тръгна да търси Коуди Маркс. Жената на майстора му каза, че мъжът ѝ работел по някаква нова къща в североизточната част на града, на хълмовете срещу Руското дере. Карлайл натисна педалите на велосипеда си в тази посока и щом стигна до мястото, видя пикапа на Коуди, паркиран отвън. От вътрешността на сградата се носеха ударите на чука му. Работеше сам. Такъв беше обичаят му, освен ако не му се наложеше да ползва услугите на някой глупак с големи мускули за ден-два, за да му помага с по-тежката работа.

Карлайл застана настрана и започна да наблюдава работата на стареца. Трепереше от притеснение, че се намира в присъствието на една легенда, и се опитваше да се овладее. Лулата пушеше, а Коуди тихо си тананикаше, докато дялкаше една врата. След минута-две се обърна, за да вземе резачката, забеляза момчето, олюля се и пристъпи назад.

"Сега я втасах", помисли си Карлайл. Коуди наближаваше седемдесетте и момчето си помисли, че с появата си може да е причинил сърдечен удар на стареца.

Но Коуди се съвзе и рече:

– Нямам нужда от помощ, а и да имам, не мога да си я позволя. – Коуди се наведе над резачката и отряза парче от корниза на вратата, върху която работеше. Когато го стори, вдигна пред очите си парчето дърво, за да провери колко добре си пасва с хоризонталната летва, вече поставена на място в горната част на вратата. Елементът се стори перфектен на Карлайл, но Коуди измъкна шкурка от джоба си и започна да заглажда отрязъка. Когато най-после остана доволен от вида му, закова парчето дърво на мястото му, зенкерова отворите за главите на винтовете, за да са готови за по-късно, и през цялото време се държеше така, сякаш Карлайл беше просто кутия с дървесен лак, забутана в ъгъла.

Дърводелецът разрови купчината материал до себе си и попита, без да поглежда към малкия натрапник:

– Ти си момчето на Уин Макмилън, нъл' тъй?

– Да.

– На колко си?

– На дванайсет.

- Мислех, че косиш ливади и други такива.

Карлайл овладя мутиращия си глас, който имаше навика да изтънява внезапно по средата на някоя дума, и произнесе дълго репетираното от него изречение:

– Искам да се науча да работя с ръцете си, да правя неща, които ще останат и след мен. Искам да овладея занаят и да стана майстор занаятчия.

Притесняваше се, че речта му е малко високопарна, прекалено официална, особено както я изстреля на един дъх. Но това беше най-доброто, на което бе способен. Думата "занаятчия" обаче бе подбрана правилно и попадна в целта.

– Знайш, че "занаятчия" е дума, която почти е отпаднала от английския език, нъл' тъй?

Карлайл нищо не отвърна. Старецът избра нужното му парче дърво.

В живота на всеки човек има моменти, когато бъдещето зависи от едва забележимите и критични опорни точки на емоционалните решения на онези, които притежават властта да дават или задържат желаните неща. Както се оказа впоследствие, тази сутрин бе точно такъв момент в живота на Карлайл Макмилън. Коуди подбираше материали, Коуди си тананикаше, Коуди размишляваше.

– Играеш ли футбол или нещо от този род?

– Не. Нямам време, пък и без това не ме интересува.

– В такъв случай ще можеш да бъдеш на разположение в съботите, а също и след часовете по време на учебната година.

Пулсът на Карлайл се учести значително.

– Да, сър.

Коуди продължи да ровичка из купчината дълги тънки дъски и да говори, без да поглежда към Карлайл:

– Преди шест седмици те видях да подрязваш тревата на една ливада точно срещу къщата, в която работех. Онова, което ме впечатли, бе, че накрая се озова на четири крака и оскуба няколкото стръка трева, които косачката не бе успяла да подстриже. – За момент погледна към Карлайл.

– В дърводелството... а и в живота е много важно как завършваш нещата. От другата страна е фразата, която разпръсква леден страх в костите на всеки калфа: "Подготви повърхността." Повечето хора не я подготвят правилно, а това е друг много важен момент в дърводелството и изобщо в живота. Така че независимо дали живееш, или се занимаваш се дърводелство, ако подготвиш правилно повърхността, завършиш както трябва и изпълниш както му се полага всичко между началото и края, значи си се застраховал. Занаятчийството е първо въпроса на отношение и чак след това – на умения. Схващаш ли?

– Да, сър, разбирам ви много добре.

Коуди се изправи и погледна директно към момчето.

– Долар на час. Ще започнеш с почистване, тъй като то винаги е част както от подготвянето на повърхността, така и от завършването. Утре, точно тук, в седем вечерта, готов за работа. Нуждаеш ли се от транспорт?

– Не, сър. Имам колело.

Легендата понесе парче дъска към вратата, тананикайки си. Карлайл го възприе като знак, че трябва да напусне. По пътя към дома, докато въртеше бясно педалите, дишаше тежко, изкачваше баири и вече се чувстваше като занаятчия. Дори самото присъствие на Коуди Маркс даваше криле на човек. Веригата на котвата се разпадаше.

Уин Макмилън бе малко разстроена от развоя на събитията. Не че имаше нещо против Коуди Маркс, но Карлайл изкарваше повече от долар на час с косене на ливади и боядисване на лодки, а онова, което момчето заработваше, беше важно за едно домакинство, намиращо се вечно на ръба на оскъдицата. Въпреки това тя изслуша внимателно сина си, докато той ѝ обясняваше защо иска да работи с Коуди. И го разбра.

Тогава се усмихна. Карлайл никога нямаше да забрави начина, по който се усмихна майка му, и думите, които му каза:

– Бъди най-добрият занаятчия, който Мендосино някога е виждал, Карлайл, щом го искаш. Все някак ще се справим.

Годините, в които Карлайл бе работил рамо до рамо с Коуди Маркс, бяха едни от най-хубавите в живота му. Обикна стареца. Обичаше го заради уменията му, заради възгледите му за живота, заради изяществото, което твореше. Но чувствата му отиваха по-дълбоко от това. Карлайл нямаше баща, Коуди и жена му нямаха деца, така че привързаността между стареца и момчето възникна напълно естествено. В началото Карлайл дори не го беше усетил, но по-късно си даде сметка, че Коуди сигурно го бе разбрал. Както беше с повечето мъже в онези времена, Коуди вярваше, че знае някои полезни неща, които си струваше да предаде на някой, и този някой се оказа Карлайл. Години наред двамата работеха заедно и старецът направи всичко по силите си, за да научи младежа на всичко, което знаеше. На всичко.

С парите от първите си два чека, получени от Коуди, Карлайл си купи два тъмносини гащеризона и бежова работна риза, точно като онези, които носеше майсторът. Същата година на Коледа майка му му подари черна кутия за храна и истински метален термос – почти идентични с тези на Коуди. В продължение на дълги години, та дори и сега, обядът и кафето му стояха в същите очукани кутия и термос, трофеи от времето, в което се бе учил на майсторлък – това бе неговият начин да се протяга назад към здравите ръце на Коуди Маркс и да разбере житейския избор на своята майка.

През първите две години на работа с Коуди Карлайл се обръщаше към майстора единствено със "сър" или с "господин Маркс". Беше все едно че се обучава от някой зен-будист – дължеше уважение на учителя си.

На четиринайсетия рожден ден на Карлайл двамата префасонираха вътрешността на една стара аптека в центъра на града. Карлайл се появи на работа в шест и половина сутринта. Отдавна бе разбрал, че когато Коуди казваше седем, това всъщност значи половин час по-рано.

Каза "Добро утро, господин Маркс", както обикновено, с глас, който вече благосклонно беше започнал да възмъжава и се бе закрепил на най-горното стъпало на баритона.

Коуди тъкмо пълнеше с тютюн първата си лула за деня. Старецът кимна с глава по посока на Карлайл, докато запалваше лулата си и между усилията, нужни за разпалването ѝ както трябва, попита:

– Днес е рожденият ти ден, нали? – Беше разбрал отнякъде.

– Да, сър. – Карлайл се ухили, горд, че вече е на четиринайсет и че работи с Коуди Маркс, горд от нарастващите си дърводелски умения.

Коуди се наведе и бръкна в една кафява хартиена торба на пода. Оттам измъкна нов кожен колан за инструменти, твърд и светлокафяв на цвят. Когато му го подаде, Карлайл забеляза, че от различните джобчета се подават стари, но здрави инструменти.

– Честит рожден ден, Карлайл. Искам да ти кажа, че ми е приятно, задето работиш с мен. Между другото, мисля, че заслужаваш да ти повиша заплатата на долар и петдесет. И още нещо: предпочитам от днес нататък да ми викаш "Коуди". Сега дай да закрепим добре тези греди на тавана, за да можем да се прехвърлим върху по-съществени неща.

Очите на Карлайл овлажняха, докато запасваше колана на кръста си. Отчасти защото, както се беше надявал и Коуди, момчето бе приело подаръка му като символ на прогреса му през време на дългото катерене по стълбицата на уменията и разбирането, и отчасти защото Коуди бе казал, че Карлайл работи с него, не за него. Това бе много важно.

Годините се нижеха. През незатворени прозорци и неокачени врати Карлайл чуваше как училищният духов оркестър се упражняваше в късните есенни следобеди. Ако с Коуди оставаха да работят до късно, за да завършат нещо започнато, до ушите му достигаше шумът на зрителите и гласът на коментатора над футболното игрище. От островърхите покриви на Мендосино наблюдаваше как децата отиват на плажа в летните следобеди, а сутрин подкарват лодките на родителите си навътре в океана., Това не го притесняваше. Всъщност за нищо на света не би сменил мястото си с когото и да било другиго. Той създаваше трайни неща със собствените си ръце. Именно заради това Карлайл обичаше да помага на Коуди Маркс из цял Мендосино, околностите му и щата Калифорния. Те подготвяха повърхности за обработване, завършваха и правеха всичко, което трябваше да се изпълни в промеждутъка между началото и края. Нещо повече, преди всичко те го правеха както му се полага, по начина на Коуди. Хората се усмихваха, когато пикапът на майстора минаваше през града и виждаха как старецът в тъмносин гащеризон и бежова работна риза разговаря с момчето, облечено досущ като него.

Карлайл работеше със стария майстор без прекъсване до момента, в който не се дипломира, а после, през първите две години на обучението си в Станфорд, продължи на половин работен ден. Когато Коуди приемеше поръчка, изискваща повече от един чифт ръце, Карлайл хващаше автобуса от Пало Алто. По време на пътуването се подготвяше за лекции и си мислеше колко лош заместител са учебниците на допира до дървото, плъзгащо се между пръстите ти, и на удоволствието да се изправиш, да отстъпиш назад и да огледаш продукта от добре свършената работа.

Коуди беше започнал да говори за пенсиониране, но Карлайл не му вярваше. После, един четвъртък следобед, майката на Карлайл му телефонира. С тих, пресекващ глас тя му каза, че Коуди е починал.

– Открили го в старата къща на Мъркъл, където монтирал някакви шкафове...

Помръкна един ден от двайсетата година на един мъж – пролетен ден, в който слънцето се сгромоляса. Карлайл се затвори в стаята си и плака в продължение на два часа, удряйки безпомощно с юмрук по бюрото, отрупано с множество книги, обединеното знание от които не беше нищо друго освен празни приказки в сравнение с онова, което Коуди Маркс знаеше и се бе опитал да му предаде. В онзи момент Карлайл взе решение, че заради майка си ще завърши Станфорд, но след това ще следва пътя на Коуди.

Инструментите и стария си пикап майсторът беше завещал на Карлайл. Анна Маркс му ги предаде със сълзи на очи.

Когато младежът понечи да си тръгне, тя взе ръката му в своята и промълви:

– Карлайл, през последните осем години ти беше главната тема на разговори в нашата къща. Всяка вечер Коуди ми разправяше по нещо за теб, за това колко много си научил, какво добро момче си и какво удоволствие му доставяло да те гледа как растеш и се превръщаш в прекрасен млад мъж. В деня, в който се появи на работа, облечен в същия гащеризон и риза като неговите, той се прибра у дома, седна на кухненската маса и рече: "Анна, мисля, че имам син." Оттогава насетне винаги те е възприемал като такъв. Много се гордееше с теб. Господи, колко те обичаше Коуди! Наистина те обичаше.

Карлайл кимна. Беше му казала неща, които той отдавна знаеше, но му стана приятно да ги чуе и от нейната уста.

– Аз също го обичах, госпожо Маркс, не по-малко, отколкото той обичаше мен. Коуди ми даде място в живота, цел и аз ще се опитам да живея така, както той ме е учил.

Карлайл седна в стария пикап, който след ремонта, направен му от Коуди, вървеше като нов, и бавно подкара из Мендосино. Кара с часове, мина покрай всички места, където бяха работили заедно. С изненада установи, че си спомня всеки жлеб, всяка втулка, всеки прорез, всеки винкел и ъгъл, които двамата бяха създали.

Спираше пикапа и избърсваше очи, когато чуваше гласът на Коуди да му казва: "Мисля, че можем да го направим малко по-добре, Карлайл." С тези думи старецът подсказваше на младежа, че не е направил нещо както трябва. Отпусна чело на волана и се замисли за възрастния човек, който бе направил всичко по силите си, за да го изгради като добър занаятчия. Ароматът на пепел, кедър, палисандър и хондураски махагон в пикапа се сливаше с миризмата на тютюн от лулата на Коуди. Спомени... Господи, всичките тези спомени...

Дори години по-късно, особено когато работеше над някой интересен проект, Карлайл се улавяше, че си тананика. Когато това се случеше, той спираше за момент, попипваше стария си кожен колан за инструменти, поправян дузина пъти и потъмнял от потта на ръцете му и от смолата на дървения материал, и се замисляше за Коуди Маркс. За това как старецът бе подготвял повърхността за едно самотно, мълчаливо момче на име Карлайл Макмилън.

Порутената къщурка в парцела край Саламандър бе неодяланият камък за монумента, който щеше да издигне в памет на Коуди Маркс. Беше твърдо решен да превърне бараката на стария Уилсън в образец на най-доброто, на което го бе научил Коуди. В името на най-добрите занаятчийски традиции щеше да спаси изоставения кораб и да го съживи завинаги.

По навик – лош навик, който бе развил, докато работеше за разни предприемачи и хора, които не даваха и пукната пара за истинска добре свършена работа – Карлайл усети, че прави всичко автоматично, само за да приключи с дадения детайл. Когато го осъзна, забави темпото. Понякога дори разваляше вече направеното, ако не отговаряше на наложените от Коуди стандарти, и го започваше отначало. Ако му се наложеше, щеше да спи в кабината на пикапа си в дъжд и виелица, но работата щеше да бъде свършена както трябва.

Първата му задача бе покривът. Есенно време кедровите дъски можеха да се купят на прилична цена. В дъскорезницата на Фолс Сити имаше двайсет и пет кубика, поръчани за някакъв проект и след това – отказани, така че Карлайл успя да се снабди с материала дори по-евтино, отколкото бе очаквал. Позволиха му да порови из партидата и да си избере най-доброто. По калифорнийските стандарти това си беше чиста кражба.

Когато застанеше в къщурката на Уилистън и погледнеше нагоре, виждаше метреците и обшивките, между които липсваше пространство за поставяне на изолация. Така че от първостепенно значение бе издигането на цялата покривна конструкция, за да се създаде нужното място. Карлайл знаеше, че това ще е най-трудната част от целия проект. И най-критичната.

Започна със смъкването на старите керемиди и ръждясалия обков под тях. По-голямата част от метреците бяха в лошо състояние. Замени ги с добре изсушени големи греди. Някои от старите поправи и използва наново, после закова напречни дъски и започна да полага плочите, използвайки пирони от закалена стомана. Освен това изглади с шкурка метреците и по-малките дъски, макар да се изкушаваше да не го прави. Никой нямаше да разбере, освен той и Коуди. Но това бе достатъчно.

Голямата капандура над основната жилищна част от къщата, както и една по-малка, която да пропуска лунната светлина в спалнята, го забавиха доста. Но той ги изработи както трябва и дори ги конструира така, че да може да ги отваря отвътре, когато времето се затопли.

Като свърши с това, Карлайл се зае с подовете. Използва стената на един товарен вагон, открита в близка ферма. Фермерът не му беше взел почти никакви пари. По-късно щеше да нареди хубави дъски върху дъските от вагона. Засега по-важното бе да постави основа, за да може да се живее в къщата и при по-лошо време.

Стените също бяха в лошо състояние – в резултат на използвания евтин материал и недоброто поддържане впоследствие. Както би казал Коуди: "Изглежда, някой просто е решил да остави това място да се разрушава." Карлайл смъкна целия дървен обков, както и мазилката отвътре, и старата къща остана да стърчи като човек с нова шапка и обувки, но иначе – гол.

Ранните есенни дъждове – студени дъждове – заприиждаха на двайсетия ден от началото на работата му. Въпреки това той продължи да кърти и разбива, облечен в мушамата си. Понякога дори използваше фаровете на пикапа и един газов фенер, за да работи и нощем. Както бе казал старецът, жителите на Саламандър започнаха да отскачат дотам, за да видят какво е замислил Карлайл. Той се опитваше да е любезен и да дава отговор на всичките им въпроси, но докато разговаряше, не спираше да работи.

Ако покривът беше чадър, то стените бяха дъждобран. Искаше къщата да стане здрава и надеждна, да я направи така, че да отложи евентуалните ремонти по възможност най-далеч в бъдещето, затова се спря на дървен обков – западен червен кедър или секвоя. И двата вида материал бяха скъпи, а заради принципа той отказваше да ги използва в суров вид. Не одобряваше идеята да отсече големите дървета, за да си направи облицовка на къщата. Разбира се, в дъскорезницата предлагаха стандартните талашитени плоскости с кедров фурнир. Но както бе казал на един от любопитните посетители, който му бе предложил да си облекчи живота и да използва тях, "достатъчно дълго съм работил с такива по време на калифорнийския ми период, за да знам, че няма да издържат до края на живота ми. Не са моят тип материал. Между другото, виждал ли си някога какво правят кълвачите с кедровия фурнир?"

Един местен дърводелец пенсионер дойде да покибичи и да раздава съвети, без да му ги искат – нещо, което Карлайл и без това получаваше в изобилие. Но въпреки това слушаше, докато човекът му разправяше за някаква ловна хижа в Три Форкс, която разрушавали в момента. Старецът участвал в построяването ѝ преди петдесет години и още си спомняше за прекрасния обков от секвоя, който били положили отвътре. Карлайл отиде до Три Форкс, разходи се насам-натам, попазари се с началника на групата, която се занимаваше със събарянето на постройката, и получи онова, което искаше. Всъщност щеше да му остане достатъчно материал, за да облицова банята и ваната си с панели от секвоя. А можеше да му стигнат дори и за зимната градина, която смяташе да пристрои към южната стена на къщата веднъж щом свършеше с изшкуркването на грозния лак и върнеше на дървото неговата първоначална естествена прелест.

Към средата на октомври по-голямата част от облицоването на стените бе привършило. От дъскорезницата в Ливърмор очакваше да му докарат товар от очукан стъклопласт. Точно навреме, тъй като първият сняг беше паднал преди три дни и го бе принудил да спи в пикапа.

Беше се сдобил и с партньор. Голям жълт котарак със сдъвкано дясно ухо, появил се седмица по-рано: бе останал за обяд, после за вечеря и скоро се настани в къщата за постоянно. Спеше в пикапа заедно с Карлайл, а денем го следваше по петите. Карлайл наблюдаваше котарака. Котаракът наблюдаваше Карлайл.

– Е, големи момко, смятам, че името Боклукчийски камион ти подхожда. И тъй, ако не възразяваш, ще те наричаме така. – Боклукчийски камион примигна с жълтите си очи. Карлайл се усмихна.

Една събота по залез слънце той обходи къщата, любувайки се на резултата от работата си. Чувстваше се по-добре от когато и да било напоследък. Коуди имаше навика да цитира някой си сър Хенри Уотън, който преди триста и петдесет години бил казал: "Доброто строителство отговаря на три условия: простор, здравина и красота." Карлайл бе успял да покрие първите две, а за третото имаше ясен образ в главата си. В допълнение към всичко това той се връщаше към нещо, което му бе познато от преди – място, където присъстваше и Коуди, място, в което цареше тишина и всичко придобиваше смисъл.

Карлайл беше гладен, но прекалено уморен, за да запали газовия котлон и да си стопли поредната консерва боб или каквото бе останало под брезента, с който покриваше провизиите си. Нямаше закъде да бърза, тъй като и без това бе прекалено късно, за да свари отворено кафенето в Саламандър. Изглежда, трябваше да се задоволи със сандвичи с фъстъчено масло, плод и десертче "Милки Уей".

Докато двамата с Боклукчийски камион обмисляха бедния си избор, той извърна очи към пътеката и видя, че в здрача по нея се задава Гели Девъроу. В едната си ръка държеше голяма кошница за пикник, а в другата – термос. Вървеше и се препъваше по изровения път. През последните няколко седмици често се беше хранил в кафенето на Дани и бе започнал да опознава Гели, но появата ѝ тук го изненада.

Тя се спря и намести каубойската шапка, която бе паднала ниско над очите ѝ. Карлайл тръгна да я посрещне.

– Здравей, Гели. Каква изненада!

Лицето ѝ беше зачервено. Леко се бе задъхала от катеренето и от товара си. Беше облечена в джинси и ризата, които си бе купила от разпродажбата при затварянето на "Шърлийн", а отгоре бе наметнала зимното си яке от деним. На слабата светлина, с кичурите коса, подаващи се изпод шапката, тя изглеждаше доста добре, просто като леко застаряваща сладурана от някое родео.

– Здравей, дърводелецо. Не знаех дали мога да стигна с колата дотук, или не. Джак се изнесе за уикенда с някои от своите приятелчета ловци, за да стрелят по опасни зверове, сърни и фазани, предполагам, а може би и по колибрита, не знам. Каквото и да е – стига да бяга или лети, ще го гръмнат. Както обичат да повтарят, трябва да пазим района от хищници и да регулираме количеството на животните с екологична цел. Всъщност онова, което правят, е да пият и да фучат с пикалите си наоколо с идеята да уплашат нещо, то да изскочи от храстите и да го застрелят през прозореца.

Остави ме сама да се занимавам с по-младите животинчета. И както си бях навън, яхнала своя скопен тригодишен жребец, изведнъж си казах: "Върви по дяволите, Джак." В същия момент в главата ми се заформи идеята да ти направя едно добросъседско посещение. Помислих си, че с всичката работа, която ти е на главата, може да имаш нужда от храна и гориво. – Обяснението за появата ѝ бе изстреляно бързо и гладко, на един дъх.

– Много мило от твоя страна, Гели. Тъкмо претеглях предимствата на консервата боб пред тези на филия с фъстъчено масло, и ти се появяваш милостиво от падащия мрак, като по поръчка. – Той взе кошницата от ръката ѝ.

Гели се засмя и избърса челото си с ръкав. Беше леко изпотена, въпреки че бързо се захлаждаше.

– Рапортите от всички, които са били тук, не секват. Изненадваш ги. В началото се хващаха на бас, че ще се сгромолясаш от покрива или пък ще отпрашиш обратно за Калифорния, щом падне първият сняг.

В кошницата имаше дебели резени шунка, картофена салата, салата от прясно зеле, ябълков пай, домашно изпечен хляб, както и шест кутии "Милър". Термосът беше пълен с ароматно кафе, специалитет на Гели.

Те обиколиха въплъщението на неговите мечти и той ѝ обясни тънкостите на дърводелския занаят много по-подробно, отколкото бе нужно. Но като цяло жените имат похвалната способност да изслушват мъжките мечти и Гели му задаваше интелигентни въпроси, кимаше и се усмихваше, докато той прокарваше пръсти по плоскостите от секвоя и чам и обясняваше.

После влязоха вътре и се загледаха през по-голямата капандура към червеникавия залез, прорязван диагонално от парите, изпускани от двигателя на реактивен самолет. След дългата седмица, прекарана в "Дани", и ден, преминал в гонене на диви животинки, Гели сигурно бе точно толкова уморена, колкото и той. Карлайл знаеше това, но гостенката му умело скриваше умората си и в този момент отношението му към нея се промени, изпълни го загриженост – като за човек, който може би дори бе малко по-специален от обикновен приятел.

– Искам да ти покажа нещо – каза ѝ той.

Отведе я до камината и посочи към една дума, гравирана в камъка: Сиаула.

– Открих я, когато почистих прахта и саждите. Сигурно Уилистън я е издълбал. Спомних си за легендите, които ти ми разказа, за жрицата, наречена Сиаула.

– Карлайл, имам чувството, че зъбите ми ще затракат! Защо мислиш, че я е гравирал тук?

– Нямам представа. Въпреки това добавя нещо особено към атмосферата на това място. Не мислиш ли?

– Въобще не ми се мисли по този въпрос, точка.

Нощите ставаха все по-студени, но Карлайл бе поправил камината и тя вече работеше. Докато Боклукчийски камион спеше до огнището, той и Гели седяха върху купчина дъски, смееха се, разговаряха и ядяха от храната, която бе донесла с пикапа си, минавайки по червения кален път покрай Хълма на вълка, покрай толкова много неща. Тя често бе шофирала по този път, потънала в мисли за остаряващи жени, които в по-голяма или по-малка степен се бяха простили с търсенето на други възможности. А сега гледаше мъжа от Калифорния с шапка на главата, изпод която се подаваше косата му, дълга почти колкото нейната, завързана на конска опашка с кожена връзка за обувки, и ѝ беше хубаво, че се смее отново.

След като приключиха с вечерята, Карлайл хвърли допълнително дърва в камината и известно време двамата седяха, без да приказват, втренчени в пламъците. Отпиваха кафе от тенекиени канчета, а през процепите, където Карлайл още не бе успял да сложи панели, проникваше лек снежец. Гели седеше приведена напред, с облегнати на коленете лакти, държеше канчето с кафе в двете си длани и мислеше за много неща. Когато си тръгна към полунощ, на върха на Хълма на вълка, на пет километра на северозапад, играеше пламъкът на малък огън, но Карлайл не успя да го забележи.

На следващата сутрин по червения кален път настъпи необичайно раздвижване. Забелязваха се дори няколко полицейски коли и линейка. Карлайл се зачуди какво става, но не искаше да си губи времето в разузнаване. Аксел Лукър спря колата си пред къщата малко преди да е дошло време за обяд, и излезе навън.

– Разбра ли какво се е случило?

– Не. Но като видях всичките тези коли и пикапи наоколо, ми стана ясно, че нещо не е наред.

– Вчера Джак Девъроу и някои от неговите приятелчета по чашка излезли на лов с пикап от другата страна на Хълма на вълка. Неизвестно как една от пушките в пикапа гръмнала и отнесла половината лице на Джак. Загинал на място.

– Мили боже! Кога точно е станало това?

– Към пет и половина следобед.

– Не познавах Джак. Само съм го виждал наоколо. Но познавам Гели. Това е ужасно!

– Е, и да, и не. Такова ще е всеобщото мнение, повярвай ми. Джак пиеше сериозно и се движеше в тази посока и без това. Тези тъпи копелета винаги смесват алкохола с оръжието. Не ги пускам да ловуват в земята ми, откакто преди няколко години простреляха едно добиче. През сезона за лов на сърни покрай къщата ни прелитаха куршуми.

Карлайл си мислеше, че Гели бе пресичала поляната пред къщата му с кошница за пикник и термос с кафе по същото време, когато съпругът ѝ бе издъхнал. По неизвестни причини се чувстваше донякъде виновен за случилото се, сякаш бе имал пръст в него.

– Никой не успя да намери Гели – продължи Аксел. – Беше се запиляла някъде и се прибра късно. – Аксел гледаше към Карлайл. Спомни си, че предната вечер, когато той и Ърлийн се прибираха от пазар в Ливърмор, бе видял един пикап като този на Гели, паркиран пред алеята, водеща към къщата на Карлайл.

Карлайл нищо не каза и Аксел продължи:

– Предполагам, че Гели го понася мъжки. Но ще ти кажа какво разправят редовните клиенти на "Дани". Казват, че не било нещастен случай, макар по всичко да изглежда, че е така. Един от старците, който е експерт по легендите за Хълма на вълка, твърди: "Там няма нещастни случаи. Само изглежда така. Винаги."

ОСМА ГЛАВА

Първият голям сняг падна в края на октомври, започна тихо посред нощ и се настани върху новите кедрови плочи на покрива на Карлайл Макмилън, докато той спеше. Призори изви вятър и Карлайл се събуди от тракането на пластмасовите плоскости, с които бе закрил незавършените врати и прозорци. Запали камината, хапна хляб и сладко и зачака кафето да се свари в кафеника над огъня.

Беше планирал да инсталира първия от двойните прозорци днес, но очевидно трябваше да даде предимство на акумулиращата печка, която бе пристигнала от Върмонт преди две седмици. В деня, след като му докараха печката, при къщата дойде индианецът. Пристигна късно сутринта, тъкмо в момента, в който Карлайл се чудеше как да пренесе тежкото чудо от пикапа и да го внесе вътре, без да го издраска или по някакъв начин да навреди на капацитета му да функционира като мъжко животно, или и двете заедно. Върху вратичката на печката имаше залепен стикер "Дръзки" и тя изглеждаше именно така – дръзка, полегнала в каросерията на пикапа.

Карлайл виждаше индианеца за пръв път. Дори не беше усетил приближаването му. Стоеше от другата страна на пикапа, сякаш беше част от пейзажа. Лице, подобно на кована мед, тясно като стебло на жълта дива детелина, панталони и яке от деним, очукани каубойски ботуши, бяла риза с петно на яката. Права черна коса със същата дължина като тази на Карлайл и шапка с широка периферия и с обсипана с мъниста лента около основата.

Не каза нищо. Погледна към печката, после към Карлайл. Тъмните стари очи обхванаха проблема, обхванаха Карлайл, обхванаха цялата вселена.

– Тежка е, проклетницата – рече накрая Карлайл.

Индианецът кимна.

– Можем да направим платформа от онези дълги дъски ей там и от две траверси.

Това бе всичко, което каза. Нямаше нужда от повече. Карлайл разбра, че проблемът е решен.

Индианецът трябва да беше някъде към петдесетте, но можеше да е и на седемдесет. Трудно му беше да прецени. Но беше здрав и жилав за размерите си. Двамата наместиха печката върху импровизираната шейна, после я придвижиха към стъпалата, където Карлайл успя да я приплъзне по изгнилите дъски на верандата, които още не бе намерил време да смени.

Предложи бира на индианеца. Седяха на каросерията на пикапа, клатеха крака напред-назад, отпиваха от бирата и разговаряха. Индианецът проявяваше живо любопитство по отношение на къщата и онова, което Карлайл правеше. Каза, че усещал някаква положителна магия във всичко това.

– Когато гледам какво си постигнал, ме завладява силното чувство за преклонение пред предците. Защо?

Карлайл леко потръпна и извърна лице към индианеца. С години не бе споменавал името на Коуди Маркс пред никого. Но реши, че индианецът ще разбере историята му. Заговори и докато приказваше, индианецът бавно поклащаше глава.

Щом свърши, червенокожият каза:

– Когато сложиш вратите и прозорците, ще дойда да изпея няколко молитви за това свещено място. Ще взема и Сузана с мен. Познаваш ли я?

– Не съм сигурен.

– Тя е бледоликата, която живее в малката къща до силозите на Саламандър. Кожата ѝ може и да е бяла, но душата ѝ е по-индианска и от тази на много индианци. Има своя собствена представа за живота

– Не индианска, тъй като подобно нещо е невъзможно, ако не си се родил индианец, – но много близка до нашата. Лечителската дарба е дълбоко заложена в нея и затова ще я помоля също да каже няколко думи върху монумента, който си издигнал в чест на Коуди Маркс.

– Мисля, че знам за кого говориш, въпреки че никога не съм се запознавал с нея. – Карлайл наистина разбра за кого точно става въпрос.

След тази първа среща индианецът започна да минава през няколко дни, за да види докъде е стигнал Карлайл. Винаги пеша, винаги сам. Понякога донасяше пресен костур или морска котка от "Малкия Сал" и готвеше за двамата на открития огън. Понякога сядаше на пода, кръстосваше крака и свиреше на малката си дървена флейта, докато Карлайл работеше. Той харесваше звука на флейтата. Някак си се вписваше в обстановката, в природата, затова помоли индианеца да го научи да свири.

Когато индианецът дойде отново, донесе още една флейта и каза на Карлайл, че може да я задържи.

– Започваш, като я хващаш по този начин, после духваш много леко през ей този отвор. В началото не се опитвай да възпроизведеш някоя мелодия, дори не слагай пръстите си върху дупките. Трябва да се концентрираш върху това да извадиш от флейтата толкова чист звук, че чак сърцето ти да се свие от болка, като го чуеш. Ще ти отнеме месеци, докато го постигнеш, но аз ще ти помогна. Когато видиш от звуците да излиза самотен койот, тогава ще разбереш, че си успял. До скоро, Строителю. Ще дойда пак.

През всичките години на познанството им индианецът не го беше нарекъл нито веднъж с друго име, освен със Строителю. Карлайл от своя страна се обръщаше към него с Флейстисте, тъй като индианецът никога не му се беше представял. Той, изглежда, не възразяваше.

Зидарството не беше най-силната страна на Карлайл, но в северозападния ъгъл на всекидневната бе издигнал чудесен тухлен бордюр, който задържаше топлината и стигаше до средата на стената. Тухлите идваха от една историческа улица в Ливърмор, която градската управа бе решила да павира, и щяха едновременно да предпазват стената и да поглъщат топлината, която щяха да излъчват дълго след като печката угаснеше. Имаше достатъчно материал, за да издигне ниска платформа, на която да постави печката, и дори му остана.

С натрупващия се около къщата сняг той прикрепи седемнайсет чувала от кафява хартия към стената. Във всяка торба се намираха частите по инсталирането на печката – стъпка по стъпка. Коуди го беше научил да действа така, когато работи по нещо, изискващо сглобяването на много части.

Както старият майстор обичаше да казва, "хората просто изсипват на един куп всички части и почват да ровят из тях, за да открият това, което им трябва. Това е не само неефективно, но и води до загуба на по-малките елементи, които имат навика да изчезват някъде, когато човек не гледа. Разделяй работата си на етапи, слагай частите за всеки етап в отделна торба и всичко ще бъде наред." Седемнайсет стъпки, седемнайсет торби. Два дни се бори с непокорния метал, изпонаряза ръцете си, но приключи. Съвсем навреме, тъй като бурята бе последвана от въздушен фронт с високо атмосферно налягане, както обикновено се случваше по високите планински плата, съпроводен от ярка слънчева светлина и рязко спадане на температурите. Карлайл загря печката, после я остави да се охлади. Направи го още няколко пъти, за да свикне чугунът с топлината и да не се спука, щом напали вътре първия голям огън. Когато най-после го стори и печката обгоря, изгаряйки напълно дори отделящите се газове, къщата се изпълни с приятна топлина. Карлайл се зае с инсталирането на последния от прозорците.

Есента бързо отлетя. Четири дни след падането си дълбокият сняг се стопи. Къщата вече бе напълно затворена, оставаше само да се закачи входната врата, награда от солиден махагон, която Карлайл бе изровил от разрушената ловджийска хижа. Нещата бяха под контрол и затова можеше да си позволи да си почине за момент. Седна на прага и зарея поглед към прерията. До него димеше чаша кафе.

Една черна шапка наближаваше към къщата. Под нея беше индианецът, понесъл малък барабан на рамо, а от едната му страна вървеше жена.

Черен шал, наметнат над вълнена рокля с цвят на лавандула. Високи ботуши и плетен ленен пояс над лявото бедро, чиито краища стигаха до коленете ѝ. На челото си беше привързала кърпа в същия цвят като пояса. Сребърната ѝ огърлица отрази един слънчев лъч и той, спускайки се пред тях, стигна до Карлайл преди двамата, които вървяха спокойно и разговаряха.

– Здрасти, Строителю.

– Здрасти, Флейтисте.

– Строителю, доведох Сузана Бентийн със себе си.

Карлайл пое протегнатата ѝ към него ръка и я погледна. Не беше виждал подобна красота. Не типичната перфектна американска хубост, не красотата, която гледаше от кориците на лъскавите списания, а спокойната, бавна, завладяваща красота, която винаги ще те преследва.

Устните ѝ бяха пухкави и добре очертани, скулите – високи, брадичката – леко заострена. И всичко това – обрамчено и изпъкващо на фона на гъстата червеникавокестенява коса. По някакъв начин, който той още не съумяваше да разгадае, тя се усещаше като едно завършено цяло и го съзнаваше. Човек можеше да използва израза "спокойна красота" или "колебливо благородство". За Сузана Бентийн можеше да се каже всичко това, както и много други неща, и описанието ѝ пак нямаше да е изчерпателно. Не съществуваше адекватно описание на едно състояние, в което човек просто е, просто съществува.

Карлайл не можеше да я помести в никаква категория. Почти цял живот се бе мотал из Калифорния и мислеше, че е видял всички възможни типове жени, но Сузана бе единствена по вида си. Тя го гледаше директно, спокойно и леко му се усмихваше.

Индианецът огледа вратата, над която Карлайл се трудеше, прокара длан по вертикалния ѝ ръб, погледна нагоре, после надолу и докато го правеше, говореше:

– Вчера двамата със Сузана си поговорихме. Решихме, че днес е най-вероятният ден, в който ще затвориш къщата, и изглежда, че сме се оказали прави. Не е ли така?

– Пристигате точно навреме – кимна Карлайл. – Закача ли тази врата, това място ще бъде добре защитено от капризите на времето.

– Много добре, Строителю. В такъв случай Сузана ще се подготви да изрече своите благословии, а аз – моите, докато ти работиш. Убедих я да изпълни специалната церемония, която извърши и миналата година при благославянето на моята къща. Първо се опъваше, но ѝ разказах доста за теб и накрая тя се съгласи да го направи, като услуга заради мен.

– За мен е чест. – Карлайл искаше да добави още нещо, но самото присъствие на Сузана Бентийн го смущаваше.

Сузана и индианецът влязоха вътре, а Карлайл извади едно от старите рендета на Коуди и смали периметъра на вратата на няколко места. Изпробва, после отново изряза малко, изглади с шкурката, изпробва и накрая вратата перфектно прилегна към определеното ѝ място с тихо самоуверено щракване. Искаше му се да поглежда към Сузана Бентийн на всеки пет секунди или там някъде, но се принуди да се концентрира върху работата си.

– Може ли да използваме огнището за този случай, Карлайл? – Гладък самоуверен алт.

– Да, разбира се. Искаш ли да запаля огън?

– Предпочитам сама да го сторя, ако не възразяваш.

– Няма проблем. Правете каквото трябва.

Тя запали огъня, докато Карлайл събираше пръснатите си инструменти и помиташе пода. Къщата бе изцяло от дърво, но изглеждаше здрава и стабилна като от бетон. Със своя собствена сила. Всеки, озовал се вътре и обходил я с поглед, можеше да го усети. Два и половина месеца на усилен труд. Карлайл беше доволен. Горд всъщност. Това място щеше да бъде вечно или почти. Отвън се чуваше напяването на индианеца, който обикаляше около къщата. "Хейяяхей! Хейяяхей!"

След като привърши с благословиите, индианецът прие да изпие една бира. Но Сузана избра червеното вино, което Карлайл ѝ предложи, и любезно му благодари.

Ниското слънце проникваше през стъклата на прозорците и осветяваше прашинките, танцуващи във въздуха. Карлайл отвори бира за себе си и седна на едно буренце с гвоздеи. В дъскорезницата на Ливърмор имаше три и ги получи безплатно. В магазините за вътрешна декорация в Калифорния такива буренца се продаваха по осемдесет долара едното.

Стъмни се. Карлайл отвори втора бира и отпи от нея, докато наблюдаваше с половин око как жената изважда малки бурканчета от плетената си чанта и ги подрежда в полукръг пред огъня. Къщата първоначално бе построена със специална покривна конструкция, подобно на постройките, които издигаха за свои центрове менонитите и амиш-християните. Карлайл винаги беше харесвал тази система, тъй като цялата тежест на покрива почиваше върху мрежа от греди, затова стените, върху които не падаше почти никаква тежест, можеха свободно да бъдат премествани. Беше съборил всички вътрешни стени и бе оставил интериора напълно отворен, като камината на Уилистън стоеше на около една трета разстояние от задната стена.

Единствената светлина беше тази на огъня – голям топъл огън – и индианецът се премести до южната стена, за да облегне гръб на нея. Седна с кръстосани крака и намести барабана в скута си. Започна да свири. Леки, небрежни удари на пръстите му по кожата на инструмента. Това продължи около пет минути, звукът отекваше в празното пространство.

После индианецът започна да припява. Жената се бе оттеглила зад камината и не се виждаше. Усещането беше чудесно. Карлайл седеше горд в създадената от него къща и слушаше индианеца. Година по-рано не би имал търпение за подобно нещо, би му се искало церемонията да започне веднага, но усърдието и вниманието, които бе вложил в работата си тук, го бяха успокоили. Беше забелязал, че дори пулсът му се бе нормализирал през последните няколко месеца.

За момент се зачуди какво ли би казал Коуди за всичките тези магии и реши, че старецът би останал доволен. Най-голямата му грижа бе строежът да съответства на целите, които си поставяха хората с него.

Постепенно ударите по барабана зачестиха. Индианецът свиреше по-интензивно, вече използваше дланите си, гласът му се издигаше нагоре. Карлайл за малко да изпусне кутийката с бира, когато Сузана Бентийн се появи иззад камината. С изключение на колието със сребърния сокол, висящо от шията ѝ, и огромните халки на ушите ѝ тя бе напълно гола.

И ни най-малко не се притесняваше от голотата си. Това поне беше ясно. Бавно зае позиция пред камината, събра крака и вдигна ръце към все още непокритите метреци с изолация помежду им.

Тялото ѝ му заприлича на статуя, стругована от талантлив майстор. Сузана Бентийн въплъщаваше в себе си всичко, което някога си бе представял в най-горещите си момчешки сексуални фантазии. Беше жива, здрава жена, която започна да танцува пред камината на Уилистън. В началото изпълни няколко бавни пируета. Дългата ѝ коса се развя на светлината на огъня, а нозете ѝ се плъзнаха безшумно по грубия под.

Докато се движеше, тя се навеждаше грациозно към малките бурканчета на пода, хвърляше някакъв прах в пламъците и те се обагряха в зелено, синьо, наситена охра. Индианецът продължаваше да пее и Сузана започна да отвръща на припева му със свой напев, докато звуците на барабана и двата гласа не се сляха в дива, но синхронна композиция.

Тялото ѝ блестеше от огъня и от усилието. Карлайл усети как собствената му пот избива и се стича по гърба и гърдите му. Темпото на танца ѝ се усилваше, босите ѝ крака тупкаха по пода, сребърните обеци отразяваха пламъците. Карлайл се разкъсваше между желанието да я има и магията, която тя и индианецът създаваха.

Ритуалът продължаваше и продължаваше, и Карлайл започна да усеща, че нещо вътре в него се променя. Нещо бе прекосило стаята и го бе открило. Звукът и образите му въздействаха силно: танцуваща жена, пламтящ огън, жена, старчески ръце върху стар барабан, пламтящ огън, жена. Тя запляска с ръце в такт с ударите на барабана, подобно на танцьорка на фламенко. Очите ѝ срещнаха тези на Карлайл и се задържаха върху тях. Превърна се във фигура от избелял прозрачен кехлибар и той сякаш виждаше дъха в гърдите ѝ, виното – в кръвта ѝ. Можеше да види всичко това, за момент успя да зърне целия път до една прозрачна вечност, която изчезна в мига, в който я откри. Достигнаха до кресчендо. Барабанът спря, а Сузана грациозно се скри зад камината. Тишина. Карлайл погледна към индианеца. Главата му бе приведена, ръцете – замръзнали върху барабана. Единственият звук, който се чуваше, бе пукането на горящото дърво.

След няколко минути Сузана Бентийн отново се появи, напълно облечена. Индианецът се надигна.

– Огнището е благословено и сега това място е свещено. Не се молихме само за дървото и тухлите, но и за теб, Строителю. Молихме се ръцете ти да бъдат водени от шестте сили, докато работят, и този паметник в чест на Коуди Маркс да бъде завършен така, както той би искал. Живей тук и нека къщата да е щастлива.

С тези думи той преметна барабана през рамо и отвори вратата. Карлайл едва успя да се съвземе и да им благодари, както и да им предложи да ги откара с пикапа си, но те отказаха. Наблюдаваше ги, докато се отдалечаваха по пътеката под силещия се лек сняг. Индианецът, жената. Дългият шал, обвит около тялото ѝ, с единия край метнат върху главата. Двамата изчезнаха в снега на десетина километра от Саламандър в някакво друго измерение на съзнанието, което те разбираха, но което убягваше на Карлайл Макмилън. Той си даваше сметка за това.

Докато разпъваше спалния си чувал пред камината, забеляза малка фигурка от липа на полицата. Фигурка на гола жена, от чиито коси излизаха пламъци. По-късно индианецът му каза, че жената представлявала Веста, римската богиня на домашното огнище. Бледоликата лечителка бе накарала индианеца да я издялка.

Карлайл легна в спалния чувал и се замисли за тялото на жената и за това как бе проблясвало на светлината на пламъците, докато тя танцуваше под звуците, излизащи изпод сбръчканите ръце, силно удрящи върху опънатата ярешка кожа, как потта капеше като сладък дъжд от зърната на гърдите ѝ и падаше в огнището при всяко нейно завъртане. Със съжаление установи, че му липсва всякаква чувствителност по отношение на церемонии и освещаване – просто я искаше.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Денят на благодарността. Първият на Карлайл във високопланинските плата. Телма Енгелстрьом беше излязла от болницата и отново ръководеше "Дани". Гели ѝ помагаше при сервирането на безплатна храна на по-възрастните, които нямаше къде да отидат, както и на хора от всякакви възрасти, които не можеха да си позволят нещо по-изискано. Тръгна си, когато Телма приключи за деня, и спря пред къщата на Карлайл малко след два часа. Беше ясен студен следобед; "Чикаго Беърс" губеха в третата четвъртина.

– Честит Ден на благодарността, Карлайл. Много мило, че ме покани.

Тя се усмихваше. Беше прекарала доста часове в разясняване на обстоятелствата около смъртта на Джак и в уреждане на продажбата на ранчото. С изключение на няколкото думи, които си бяха разменили в "Дани" и на погребението, тя и Карлайл не бяха разговаряли от нощта на смъртта на съпруга ѝ. Преди два дни я беше попитал дали има нещо против да празнува Деня на благодарността с него.

Карлайл бе промушил една малка пуйка на грила, който бе инсталирал в камината, и сега я печеше на огъня. Тя го наблюдаваше.

– Мислиш ли, че ще стане? Изглежда ми малко нестабилно.

– Някои неща стават, други – не – отвърна той. – Това приспособление лежи някъде по средата на целостта, бих казал... подобно на живота. Ако не стане, ще разпъна тази птица на кръст, скован от две от моите дъски, после ще я изгорим на кладата и ще си намажем сандвичи с фъстъчено масло.

– В такъв случай ще се моля да стане – отвърна през смях Гели. – Не че имам нещо против фъстъченото масло, но не си падам много по разпъването на кръст, към което се отнася и женитбата за бивши ездачи на бикове. Съжалявам, това, което казах, е ужасно! Би трябвало да съм в траур, но някак не успявам да си докарам жалейно настроение. Навремето Джак бе добър човек, но завърши като нещо много по-малко от това.

Карлайл, който клечеше пред камината, се извърна и я погледна.

– Доколкото знам, новият етикет значително е съкратил официалния период на жалеене, тъй че със сигурност ти е простено.

Той включи мотора на грила и пуйката бавно се завъртя, балансирайки перфектно върху шиша. Карлайл отново погледна към Гели Девъроу и сви рамене, после вдигна вежди и се усмихна.

– Е? Какво ще кажеш?

– Мисля, че засега можеш да отложиш сковаването на кръста.

Пуйката се въртеше, а той я обливаше с марината от червено вино, масло и чесън. Гели уви няколко големи картофа в алуминиево фолио, за да ги пъхнат по-късно в жаравата, после се зае със салатата. Карлайл се опита да намери подходяща станция на радиото, но не успя и вместо това пъхна в касетофона една касетка с музика на Вивалди. Премести две буренца от гвоздеи до акумулиращата печка и отвори бутилките с бира, които беше купил специално за случая. Седяха така, а моторът на грила ръмжеше под тежестта на пуйката.

Гели изглеждаше добре, наистина добре. Всички отбелязваха колко се е разхубавила след смъртта на Джак, независимо от тъжната и трагична кончина на съпруга ѝ (тъжна и трагична предимно за Джак, не толкова за Гели, добавяха тихо някои). Гели имаше вид на човек, хвърлил тежък товар от гърба си. Беше леко напълняла, точно колкото трябваше, а лицето ѝ бе изгубило изпития и тъжен израз, който бе носило толкова дълго време.

Карлайл не я беше виждал облечена в нещо по-различно от каубойски дрехи, но днес тя си бе сложила меко жълто поло, черно вълнено сако и панталони, които подчертаваха фигурата ѝ, а косата си бе прибрала с три малки гребенчета. Карлайл беше в своите стари работни ботуши, но зелената карирана риза, която бе купил специално за случая, подхождаше идеално на избелелите му бежови джинси.

– Какво смяташ да правиш на първо време? – попита я той. – Чух, че си обявила ранчото за продан.

– Ами първо ще се опитам да го продам. Няма да ми остане нищо, дори и да го купят, тъй като е ипотекирано цели два пъти. Джак наследи ранчото от баща си и по него време нямаше дългове, но последваха четири доста тежки последователни години и тогава той го ипотекира за първи път, за да вземе заем. По същото време си внуши, че е цар на хазарта. Изтегли втори заем срещу повторна ипотека и отпраши за Лас Вегас с идеята да спечели достатъчно, за да изплати всичките си дългове. Остана там цял месец, прибра се у дома, после пак замина и накрая се върна напълно разорен. Високите залози на покер го довършиха.

Не съм сигурна какво точно ще направя, когато се отърва от ранчото. Може да се преместя в Каспър или Бисмарк, да си потърся някаква работа. Може отново да започна да уча, винаги съм се чувствала зле заради това, че не завърших колежа навремето. Учех за учителка по история.

Карлайл не каза нищо. Моментът не изискваше коментари от негова страна.

– Не бива да съм толкова негативно настроена по отношение на Джак. Когато го видях за първи път, той беше някаква комбинация от пират и каубой, истинска романтична фигура. Справяше се много добре с родеото, когато беше по-млад, но после лошо се удари и трябваше да напусне. Тогава се промени. Преструваше се, че фермерският живот му харесва, опитваше се да свикне с него и да накара нещата да потръгнат, но онова, което истински обичаше, бе да язди бикове – в това му беше силата. Когато се запознахме, много ми харесваше да го гледам на гърба на някой бик. Омъжих се за него, защото го обичах и се опитах да продължа да го обичам дълго след това, но той просто се отдръпна от мен и от всичко друго, с изключение на приятелчетата си по чашка.

Щом спомена приятелите, с които Джак пиянстваше, си спомни, че Харв Гътридж ѝ се бе обадил две седмици след смъртта на съпруга ѝ, за да я покани на среща. Беше му отказала и го бе помолила повече да не ѝ звъни. Той се беше изсмял и бе тръшнал слушалката.

Тя хвърли кос поглед към Карлайл.

– Бил ли си някога женен, Карлайл? Ако засягам някакво болно място, моля те, забрави, че съм питала.

– Не засягаш никакво болно място. Никога не съм се женил, за разочарование на майка ми. Веднъж бях много близо до подобна стъпка, преди около шест-седем години. Тя беше начална учителка от Южен Илинойс. Омъжила се млада, после се развела и се преместила по крайбрежието. Валсувахме заедно в продължение на две години, но по онова време аз бях паникьосан и доста труден за съвместно съжителство. Едно лято тя отиде на изток с група учители и беше забърсана от един естествоизпитател от института "Смитсониън".

Той замълча, погледна към Гели и се усмихна.

– Джейн е много по-добре с нейния естествоизпитател, отколкото би била с някакъв пътуващ дърводелец. Никога не съм се съмнявал в това. Но от време на време все още се сещам за нея. Беше добър човек.

Карлайл взе една бира, прочете етикета и продължи:

– Някъде оттук ли си? Имам предвид, тук ли си израснала?

– Не, в Айова. Родена съм в малък град в северната част на щата. Баща ми държеше магазин за резервни части там допреди няколко години, когато почина. Майка ми се премести в Остин, Минесота, и живее в един от онези квартали за пенсионери. Изглежда доволна от положението, но мисълта, че мога да завърша на подобно място, направо ме кара да си мечтая да можех да си определя сама краен срок – някъде около петдесетте, да речем. Което, като се замисля сега, не е чак толкова далеч в бъдещето.

– Както един мой приятел, Бъди Риймс, и аз имахме навика да казваме: "Не умирай оглупял."

– Звучи ми добре. Какво значи да не умираш изглупял?

– Направихме списък с начините, по които не искахме да умираме. Номер едно беше "Не умирай в болница", не позволявай това да ти се случи. Номер две беше "блъснат от кадилак, модел седемдесет и първа пред магазин "Кеймарт" по време на разпродажба на мъжко бельо." И така нататък.

Гели избухна в смях.

– Третото си пасва идеално с онова, което ти каза току-що – продължи Карлайл. – Да бъдеш премазан от автоматична косачка, карана от дебел шейсет и седем годишен ротарианец в квартал за пенсионери.

Прави ми впечатление, че всичко това вече не звучи така добре, както когато го измислихме една вечер, докато пиехме в един бар в Оукланд. Приказките на бира, изглежда, имат тенденцията да вървят в такава посока.

И кой е добрият начин да се умре в такъв случай? – попита тя, все още смеейки се на неговия списък.

- С тази част се затруднихме доста повече. Да паднеш от покрива, след като си заковал и последната плоча на най-хубавата къща, която някога си строил; да загинеш от копие в гърдите на някое африканско пасбище; все неща от този род. Това определено намирисва на младежи и бира, докато го разказвам, чак ми става леко неудобно. Предполагам, че цялото ми арогантно отношение към живота и смъртта ще се промени в известна степен, когато започна да остарявам. Да сменим темата.

– Не виждам нищо лошо в това някой мъж да си позволява да бъде и момче от време на време, стига да успява да го преодолява. Направило ми е впечатление, че повечето от момчетата никога не стигат до следващото стъпало.

– Да, не е много забавно да пораснеш, затова отлагаме зрелостта колкото е възможно по-дълго. Стига да можехме, бихме я изтикали от живота си завинаги.

– Жените разбират това. Виждаме го непрекъснато, нали живеем с момчетата. – Тя се усмихна.

– Обзалагам се, че е така. Както винаги съм казвал, за да разбереш мъжа-момче, трябва да си имаш понятие от принадлежности.

– От принадлежности ли? – Гели се усмихна. – Кажи ми за принадлежностите.

Карлайл коленичи, за да добави още дърва в огъня, и заговори през рамо:

– Мъжете обичат принадлежностите от всякакъв вид. Обичаме и торбите, тъй като трябва да има къде да си слагаме принадлежностите. Обичаме да си ги сортираме, да ги напъхаме в торби и да отпрашим нанякъде.

– Сега вече ми стана ясно. Разбирам го, няма как, след като съм живяла с Джак повече от двайсет години.

– Когато бях малък, на четири-пет години, и живеех в Мендосино, исках бебешка количка за кукли. Мисля, че това притесни майка ми, но тя ми купи една от някаква гаражна разпродажба. Едно от колелцата се клатеше, но на мен не ми пукаше. Количката беше средство, с което можех да си придвижвам принадлежностите насам-натам. Пренасях камъчета, отвертки, дори чук. И разни други неща.Когато видя това, майка ми престана да се притеснява. Когато пораснах, тя често ме подкачаше по този повод: "Карлайл, камионът ти е уголемено копие на твоята бебешка количка – удобно средство за пренасяне на вещите ти." Бих казал, че е права.

– Твоята теория за мъжките принадлежности обяснява много относно мъжкото поведение. – Огънят припука и хвърли светлина върху усмивката, разкрасила лицето на Гели. – Джак имаше торби и принадлежности. Но той обичаше да вади вещите от една торба само за да ги прехвърли в друга. Нещо като ефекта на доминото. После изчезваше нанякъде – на лов или за риба.

– Да, прехвърлянето на принадлежностите от една торба в друга е много важно. Така се занимаваш с тях много по-често. – Той отвори хладилната чанта и сложи две бири на пода. – Бас държа, че в малкия град, в който си отраснала, си била местната кралица на красотата. Прав ли съм?

Гели отново се усмихна.

– Бях първа подгласничка. Баща ми се кълнеше, че работата е нагласена, защото момичето, което взе короната, излизало с куотърбека на местния отбор по ръгби. Онова, което никога не му казах, беше, че всъщност АЗ бях гаджето на въпросния куотърбек, излизах с него тайно. Татко беше нещо като местна ръгби легенда, между другото. Боже, всичко това сякаш се е случило толкова отдавна – изглежда ми тривиално и детинско.

Въпреки че наум си каза, че изобщо не ѝ беше изглеждало детинско и тривиално, когато тя и куотърбекът купиха пакет от шест бири и макар че беше студено, отидоха да се гмуркат голи в реката Шел Рок след коронацията. Но сега ѝ се виждаше много по-различно. Куотърбекът беше непохватен, тя – също. В цялото преживяване от началото до края липсваше елегантност. Но човек някак си преодолява тези неща, дори когато спомените за тях са леко болезнени.

Късно следобед Карлайл разположи две магарета за рязане на дърва по средата на стаята и нареди отгоре им дъски. Маса за секунди. През южните прозорци нахлуваше слънчева светлина, пуйката се беше изпекла много добре. Боклукчийски камион си имаше собствена порция в чинийката в кухнята, радиото свиреше. Разговорът между Гели и Карлайл се въртеше предимно около местни работи. Той спомена старата зала за танци в края на Ливърмор.

Гели погледна към спускащата се косо светлина.

– О, Карлайл, това място е толкова специално!  Да отидем там! Няма да се стъмни скоро. Можем да стигнем за половин час. Искам да го видиш отблизо. Можем да измием чиниите, когато се върнем.

– Звучи ми добре. Хайде в пикапа.

Двайсет и пет минути по-късно паркираха край павилиона за танци "Флагстоун", разположен на брега на малко езерце. Старата сграда бе в лошо състояние, затворена и лющеща се в суровия ветровит късен следобед. Не беше толкова голяма, колкото са обикновено балните зали, може би някъде около шест-седемстотин квадратни метра, в това число и сервизните помещения.

– Малко прилича на пайовете на госпожа Маклин на втория ден след изпичането им, не мислиш ли? – засмя се Гели.

Карлайл кимна и се помъчи да надникне през една цепнатина в задната врата. Единственото, което видя, бяха няколко големи стари мивки. Сигурно бяха попаднали на кухнята. Обиколи постройката и откри друг отвор. През дупките на покрива и от разни други места влизаше достатъчно светлина и той успя да различи дансинга и тъмните контури на сепаретата около него.

– Джак ме водеше на танци тук, когато бяхме младоженци.

Той се обърна и я погледна. Гели стоеше на сивкавата светлина, слабичка и крехка в черния си вълнен костюм, жълт пуловер и леко пончо, наметнато върху раменете; няколко кичура от тъмната ѝ леко прошарена коса се спускаха пред лицето ѝ, разпилени от вятъра. Карлайл се опита да я види такава, каквато трябва да е била в някоя лятна вечер преди двайсет и няколко години, в балната зала "Флагстоун". По краищата на езерото започваше да се образува тънък лед, а лицето ѝ розовееше от жулещия студен вятър, долитащ откъм водата.

– Вероятно ти е трудно да си ме представиш като младо момиче в красива рокля, танцуващо до зори в същата тази зала.

Думите ѝ прозвучаха като декларация, но тя всъщност искаше да му зададе въпрос.

– Никак не ми е трудно да си те представя така, както се описа, Гели Девъроу. Но въпреки това искам да ми разкажеш.

– По времето, когато се преместих да живея тук, "Флагстоун" беше почнала да запада, но двамата с Джак я посещавахме много често. Най-вече в петък вечер, когато свиреха местните оркестри. Понякога успявах да го навия да дойдем и в събота, когато пристигаха по-големи групи. Баща ми имаше богата колекция от плочи на старите банди – Дъ Дорсез, Глен Милър, Арти Шоу – бях израснала с този вид музика. Джак много не го беше грижа, казваше, че била трудна за танцуване, но онова, което всъщност не харесваше, бе, че когато големите групи свиреха, той трябваше да се превръща в напълно друг човек. Джак, никога не носеше вратовръзки, само от време на време си слагаше от онези тъничките, а повечето хора, които присъстваха на концертите, пристигаха официално облечени. Но понякога се съгласяваше да ме доведе. В тези случаи цяла вечер не спираше да мърмори, че човек не може да танцува нормални танци на тази, както той я наричаше, "гринговска" музика.

Карлайл се облегна на стената на "Флагстоун" и се засмя, представяйки си Джак и израза, който трябва да се беше появявал на лицето му, когато някой оркестър засвиреше "Звезден прах".

Гели се беше отнесла, говореше бързо, говореше колкото на Карлайл, толкова и на ветровете и той я остави да продължи.

– Спомням си как вдигаха тези големи кепенци, колко красиво изглеждаше езерото на лунна светлина. На тавана имаше движещи се светлини, които подскачаха по пода и по танцьорите, а в съботните вечери групите пееха все стари песни.

Групите в събота вечер имаха невероятни имена, като "Възбудените приятели на Глен Бойър". Много лошо, нали?

Тя се усмихваше широко и изглеждаше почти красива, изправена насреща му, унесена в спомени, отваряща стари врати, през които бе имала нужда да премине отново.

– Към средата на шейсетте нещата се променяха бързо. За да продължи да съществува, залата започна да наема предимно рок групи. По някаква причина обаче тя въпреки това замря. "Флагстоун" затвори врати през хиляда деветстотин шейсет и шеста. Организираха голямо прощално парти и много от музикантите, които през годините бяха гостували тук, дойдоха отново, за да свирят за последен път. Мнозина дойдоха чак от Флорида и Калифорния заради тази единствена вечер. Бях само на двайсет и пет и не бях родом оттук, но бях прекарала много вечери в това старо място.

Спомням си, че накрая изсвириха "За старата любов" и всички заплакахме, с изключение на Джак, който се беше надявал, че ще завършат с "Розата от Сан Антонио". Беше пиян и не спираше да скандира, настоявайки да чуе любимата си песен: "Още веднъж "Рооооозата от Сааааан Ааааантоооониоооо"! Музикантите, които свиреха през въпросната вечер, вероятно никога в живота си не бяха изпълнявали "Розата от Сан Антонио", но Джак продължаваше да вика дори и след като оркестърът напусна сцената.

Гели замълча за момент, спомняйки си как след концерта, когато двамата с Джак си бяха тръгнали от "Флагстоун", тя се бе разсъблякла в пикапа, беше се наместила в скута на мъжа си и бе хванала волана, докато ръцете му се плъзгаха по голото ѝ тяло, а двамата подскачаха и се клатушкаха напред-назад по пътищата на Йеркс Каунти, поели към мястото, което наричаха свой дом.

Тя стана сериозна за момент.

– Тогава го обичах, Карлайл, наистина го обичах. Той беше мечтата на всяко момиче, предполагам.

– Сигурен съм, че е било така. От всичко, което ми разказа, мога да разбера защо.

– Но после го намразих, а това не е правилно.

Очите на Гели се насълзиха, може би от вятъра, а може би – от спомените. Тя се облягаше на тях, влизаше в тях, чуваше как големият оркестър свири отново "Ранна есен", виждаше бягащите светлини по пода, връщаше си усещането да бъдеш млада жена, когато необятното небе е с формата на рамо на каубой – не, на комбинация от каубой и пират, – да гледаш през отворените прозорци, когато той те разпалва, да наблюдаваш как лунната светлина над топлата вода поляга в скута на езерото, да си мислиш, че това никога няма да се промени.

Карлайл ѝ се усмихна.

– По някое време ще те заведа на танци. Ще ти хареса ли?

Разчистиха от обяда и Карлайл свари кафе. Поприказваха още малко, усмихвайки се един на друг през масата от груби дъски. Той си мислеше, че Гели Девъроу е дяволски прекрасна жена. Напълни ѝ чиния с печено пуешко за вкъщи и двамата се спряха на верандата за минута-две, оглеждайки огромното пространство, в което живееха. Гели бе престанала да възприема Карлайл като възможност, сега за нея той беше човек, добър човек. Каквито и да бяха слабите му места, той беше силен там, където трябваше да бъде, доколкото можеше да каже тя. Една част от нея искаше да остане при него за през нощта, по-скоро за да му прави компания, отколкото поради други причини, но по някакъв начин това ѝ изглеждаше неправилно. Не още. Освен това не беше готова да бъде отблъсната, а и не бе сигурна какво изпитва към нея Карлайл.

Тя се повдигна на пръсти, сложи ръка на страната му и леко го целуна.

– Лека нощ, Карлайл. Благодаря ти за празника, беше наистина мило. Благодаря ти и за това, че дойде с мен до "Флагстоун". Чувствам се добре, че го направих, че си спомних по-добрите дни с Джак, че отношението ми към него и към съвместния ни живот вече е по-добро. Искам да се прибера у дома и да поразмишлявам още върху това. Мисля, че просто ще се концентрирам върху спомените за ранния Джак и ще се опитам да забравя другия, с който съм живяла през всичките тези години.

Карлайл докосна косата ѝ, наведе се и я целуна, после се изправи и каза:

– Лека нощ, Гели. Карай внимателно.

Тя понечи да тръгне, но се спря и хвана крайчеца на ризата му.

– Карлайл Макмилън, харесва ми да съм около теб, хареса ми целувката ти. Един ден, когато напълно се съвзема, може да ти предложа да се опознаем малко по-добре. Надявам се, че няма да се обидиш, ако го направя.

– Гели, не мисля, че можеш да кажеш нещо, с което да ме засегнеш. Сега си вземай пуйката и изчезвай, докато АЗ не съм предложил онова, за което си мисля, че намекваш.

Тя включи двигателя на пикапа си и се спусна бавно по алеята. Карлайл я видя да завива към тъмното шосе и задните фарове на колата ѝ се отдалечиха на север, покрай мястото, където се предполагаше, че живеят Сиаула и Стража. Когато изчезна от погледа му, той извърна очи на северозапад, после погледна отново натам. Влезе в къщата и взе бинокъла си. Фокусира. На плоския връх на Хълма на вълка гореше огън.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Съботата, последвала Деня на благодарността, беше така необичайно топла, че подведе хората да си мислят, че зимата ще бъде лека, точно преди ветровете да се прегрупират и да ги цапардосат по главите. Карлайл имаше идеи за къщата си и затова отиде до Литъл Сал, поразрови из пясъчните наноси за плавей. Усети мириса на огъня, запален от Сузана Бентийн, преди да забележи нея самата.

Реката се стесняваше в този участък, а от двете и страни се издигаха ниски склонове. Сузана седеше под една скална козирка, пред нея гореше малък огън, а погледът ѝ бе отправен към реката. Карлайл понечи да се оттегли, но промени намерението си и остана неподвижен на мястото си. Изглежда, Сузана се концентрираше върху нещо и той не искаше да я притеснява. И ако трябваше да бъде абсолютно откровен, не беше сигурен дали иска да бъде насаме с нея. Женското присъствие обикновено не го смущаваше, но нещо точно в тази жена нарушаваше вътрешното му равновесие, а образът на голото ѝ тяло, танцуващо по дървения под във всекидневната му, продължаваше да го преследва.

Убеждавайки я да извърши своя специален ритуал по благославянето на къщата, индианецът бе дарил Строителя с по-богато космическо възприятие на света около него, отколкото Карлайл заслужаваше. Той поне така виждаше нещата. Едно напълно зряло съзнание, предполагаше Карлайл, би се занимавало с доброто, което Сузана и индианецът бяха сторили за къщата му и за него самия. Но той я беше пожелал и бе преследван от видението на извиващото се във вихъра женско тяло, от образи, подсилвани и изострени от ехото, което още се носеше из тъмните ъгли на къщата, която бе построил. Биенето на барабана и тропането на босите ѝ нозе по грубите дъски живееха свой собствен живот.

Сузана Бентийн обаче не беше от онзи тип жени, на които просто можеш да позвъниш и да ги поканиш на среща. Тя не изглеждаше нито достъпна, нито недостъпна. Тези категоризации не се отнасяха до нея.

Също така, подозираше Карлайл, тя и индианецът бяха здраво свързани един с друг по някакъв особено могъщ начин, действаха на ниво, което вероятно бе отвъд разбиранията му. Дали Сузана беше любовница на индианеца – това той не можеше да каже. Но Карлайл харесваше и уважаваше и двамата и не желаеше да се меси дори да знаеше как.

Докато обмисляше варианта да се придвижи нагоре по течението на реката и да остави жената насаме, тя извърна глава към него. За момент просто го гледаше, после се усмихна и му извика:

– Здравей, Карлайл. – Прозвуча така, сякаш го бе очаквала.

Приближи към нея.

– Извинявай, ако съм нарушил спокойствието ти, нямах подобни намерения.

– Не ме притесняваш. Ела, седни до мен. Не са ни останали много хубави дни като днешния.

За пръв път я виждаше облечена в нещо по-различно от дълга до земята рокля. Беше с бежов пуловер, топло тъмнозелено яке, стари, плътно прилепващи към тялото ѝ джинси и туристически обувки. Червеникавокестенявата ѝ коса бе сплетена и плитката висеше на гърба ѝ, стигайки почти до кръста.

– Как е къщата? – попита Сузана.

– Добре, наистина чудесно. Дойдох тук, за да потърся специално парче плавей, което да превърна в парапет на вътрешното стълбище.

–  На километър и нещо нагоре реката прави завой. В дълбокото се събират доста дървета и клони, които остават, щом водата се оттегли. Ходил ли си дотам?

– Не, но ще погледна. Благодаря ти.

– Откъде си, Карлайл? Забелязах, че номерът на пикапа ти е калифорнийски.

– Израснал съм в Мендосино, но през последните петнайсет години съм живял по крайбрежието.

– Веднъж съм била там, в Мендосино. – Тя проследи с поглед отплуващите надолу последни есенни листа, сгърчени и кафяви.

– Кога?

Сузана Бентийн присви устни и погледна замислено нагоре.

– Преди шест години. Бях чувала, че е приятно градче, затова спрях там на връщане от Сиатъл.

– От Сиатъл ли си?

Тя изви глава и го погледна.

– Не, аз съм отвсякъде, предполагам.

Реката клокочеше, докато се опитваше да избута хълмовете встрани. Един самотен ястреб се стрелна високо на запад. Лек ветрец разчупи водната повърхност.

– Значи си пътувала много?

– Да, много – отвърна Сузана. – Майка ми почина, когато бях на четири години. Баща ми бе от онези странстващи учени, антрополог, обикалящ света и живеещ от договори и разни фондове. Пътувах заедно с него. – Тя потопи върха на една пръчка във водата и се загледа разсеяно в образувалите се водни спирали, замислена за момент за своето детство.

Една част от скалата опираше в бедрото на Карлайл и му убиваше, затова той леко се отмести. Сузана хвърли пръчката във водата и течението я отнесе.

– Детството ми беше странно и забележително. Как реши да дойдеш в Йеркс Каунти, Карлайл?

– Просто се озовах тук, докато бягах от лудостта на съвременния свят. Стори ми се тихо и гостоприемно и реших да остана и да построя нещо стойностно за разнообразие.

– Къщата ти ми изглежда страхотна. Мъжът, когото наричаш Флейтиста, ми разказа за работата ти още преди да съм имала възможност да я видя.

– Благодаря. Оценявам, че двамата дойдохте да я благословите.

Тя му се усмихна.

– Как ти се стори церемонията ми? Беше свободна интерпретация на езически ритуал, който веднъж наблюдавах в изпълнение на шамана на едно племе в Източна Африка. Статуетката на богинята Веста бе моя идея.

Как би могъл да отговори на подобен въпрос? Нима би могъл да ѝ признае какви чувства и копнежи бяха събудили у него биенето на барабана и видът на тялото ѝ? Измъкна се като страхливец.

– Ами беше по-различно от всичко, което някога бях виждал.

Сузана Бентийн леко се усмихна.

– Да, сигурна съм, че е така. Но какво почувства?

Моментът на истината. Стомахът му сякаш се сви на топка и подскочи. Той въздъхна, впери поглед в реката, избягна погледа на Сузана.

– Честно казано, това бе най-еротичното нещо, което някога съм виждал или съм си представял, че може да съществува. Това е най-директният отговор, който мога да ти дам. – Почувства се по-добре, след като ѝ го каза, и се обърна да я погледне.

Зелените ѝ очи го гледаха спокойно.

– Не това беше идеята, но мисля, че разбирам. – Тя примигна. – Ако трябва да съм откровена, аз самата изпитах подобни вълнения някъде по средата на ритуала, макар да нямаше нищо такова, когато започвах. Годините, прекарани в пътувания с баща ми, времето на живот сред древни култури са ме научили да приемам за нормална голотата, моята и на другите хора. Понякога забравям за това и я имам за даденост. Но признавам, че когато забелязах как ме гледаш, видях неща отвъд ритуала, точно както и ти. Предполагам, че мъжете и жените не могат да го избягнат. Някакъв напор на гените, нещо от много отдавна.

Карлайл се изправи и леко залитна.

– Слънцето клони към залез. След един-два часа ще е тъмно.

– Тъмнината притеснява ли те?

– Не, но експедицията ми не е приключила. Парчето плавей...

– Надявам се, че ще откриеш онова, което търсиш. Беше ми приятно да си поговорим.

– Благодаря, на мен също.

Той тръгна обратно към брега. Беше тъмно, когато се върна у дома, понесъл на рамо дълго бледосиво парче дърво. Сузана все така седеше пред малкия си огън под скалната козирка до реката. Мислеше си за Карлайл Макмилън, за края на есента и началото на зимата и за странните стари чувства, които се връщаха при нея почти всяка вечер и я подтикваха към нещо, което тя полагаше огромни усилия да разбере.

***

Първата зима във високопланинските плата бе една от най-хубавите в живота на Карлайл. Къси прерийни дни с наситена светлина, време, променящо се от каменносиви следобеди към искрящи крехки утрини. С подредената къща и храната, готвеща се върху акумулиращата печка, той работеше върху интериора, тази фаза от строежа, която винаги бе обичал най-много. Въпреки че не бе пренебрегнал нито един детайл от сградата, перспективата за изява на майсторските му способности бе по-лесна за забелязване и осъществяване във вътрешните пространства.

След Деня на благодарността Гели бе заминала да навести дъщеря си в Каспър и бе оставила ранчото на грижите на външен човек. Дъщеря ѝ беше бременна с третото си дете и ѝ беше доста трудно, затова Гели остана при нея да ѝ помага. Изпрати коледна картичка на Карлайл, в която му пишеше, че компанията му ѝ липсва и че ще се върне веднага щом бебето се роди, в началото на февруари.

През ноември, след прибирането на реколтата, Аксел Лукър оправи пътеката пред къщата на Карлайл. Беше се спрял един ден, когато Карлайл оглеждаше плачевното състояние на алеята си. Есенните дъждове в съчетание с усиленото движение бяха издълбали дълбоки бразди в меката пръст.

Аксел се надвеси над отворения прозорец на пикапа си.

– Здрасти, съседе. Изглежда, един нормален път от шосето до къщата няма да ти се отрази зле.

Карлайл кимна.

– Стоя тук и се чудя как да го оправя.

– Няма проблем. Поръчай чакъл от каменоломната на братята Гътридж и аз ще дойда с малкия си булдозер. Ще свърша за ден-два.

И наистина, Аксел се справи със задачата за два дни. Прекрасен малък път, покрит равно с чакъл, направен така, че да се оттича водата. Карлайл предложи да му плати, но Аксел отказа.

– След като прибрахме реколтата, направо побърквам Ърлийн, като се моткам наоколо ѝ и се чудя какво да правя. А от своя страна тя също ме побърква, защото аз я побърквам. Работата по твоята пътека е един вид семейна ваканция. Някой път аз пък може да имам нужда от твоите дърводелски услуги. Дотогава не го мисли.

След всеки дълбок сняг Карлайл чуваше трактора на Аксел да бръмчи навън, изривайки снега от пътищата и трупайки го встрани. Когато Карлайл излизаше навън, Аксел му махаше приятелски. Лицето му бе зачервено и той очевидно се забавляваше, усещайки силата на желязото под себе си, взел си кратка ваканция отделно от Ърлийн.

Гели се върна от Каспър на петнайсети февруари. Тя позвъни на Карлайл късно следобед, около час след като се бе прибрала в дома си.

– Здрасти, дърводелецо, как я караш?

– Гели! Приятно ми е да чуя гласа ти. Чувствам се чудесно, кова и шкуркам, както обикновено. Как е дъщеря ти?

– Вече е добре. Бебето се роди здраво и в добра форма, а Шарън се взе в ръце и продължи живота си както преди. Господи, радвам се, че нямам три, мъничета, за които да се грижа. Няма миг почивка и така ще бъде през следващите осемнайсет години... Карлайл, липсваше ми. Пътьом се спрях и купих готови храни. Помислих си, че мога да се отбия у вас, ако си настроен за вечер с бира и пъстърма.

– Настроен съм, разбира се. Можеш да дойдеш по всяко време.

– Добре. Имам да разчистя някои неща. Ще ми отнеме около два часа. Става ли?

– Чудесно. До скоро.

Гели Девъроу се потопи в старата си вана, поставена на извити като лапи крака, отпусна се в горещата пяна, прибрала косата си на тила. По това време на годината навън беше мрачно, високопланинските плата очевидно се опитваха да конкурират Сибир по продължителност на зимата си. През прозорчето на банята си тя успяваше да види небето с цвят на сива кал, надвиснало, влажно и злокобно.

Беше ѝ хубаво, че се е прибрала у дома, и тя дълго лежа във ваната, потънала в мисли за дъщеря си, за своя собствен живот и за онова, което би могла да прави отсега нататък. После – за Карлайл Макмилън. Опря пръстите на краката си на кранчето и щастливо ги размърда, после посегна към самобръсначката. Избръсна краката си и излезе от водата, чувствайки се неочаквано женствена и леко палава по някаква необяснима причина, така както се беше чувствала в началото на връзката ѝ с Джак, когато съпругът ѝ я бе наричал "Лесната", както се беше почувствала онази вечер, когато се прибираха от последния концерт във "Флагстоун" и тя караше пикапа, седнала гола в скута на Джак.

Когато чу пикапа на Гели да приближава към къщата, Карлайл бе на стълбата. На почукването ѝ извика:

– Влизай, но внимавай да не събориш стълбата, като отваряш.

Гели внимателно отвори вратата, чу я как леко се чуква в стълбата и се промуши през отвора. Вдигна поглед нагоре.

– Защо висиш така във въздуха?

Той погледна надолу и ѝ се усмихна.

– Реших да си направя малък килер на тавана. Слизам след минутка, само да закова ей тези пирони.

Гели отиде в кухнята, извади храната от хартиените торби и я сложи в хладилника. Погледна към Карлайл. Той беше с гръб към нея, протегнал се нагоре с чук в дясната ръка и гвоздей в лявата. Бейзболната шапка на главата му бе обърната с козирката назад и на предната ѝ част се четеше: "Титани". Изпод нея се спускаше дългата и права кестенява коса. Ризата му висеше отзад, ръкавите ѝ – навити до лактите. Тя видя как дясната му ръка стисна чука и го положи върху главата на гвоздея, как мускулите му се напрягат. Три леки удара по гвоздея и той се озова у дома, идеално, солидно. Карлайл посегна към колана си, извади една замба и зенкерова.

Слезе от стълбата и приближи усмихнат към Гели, прегърна я, все още с чука в дясната си ръка.

– Здравей, Гели Девъроу, радвам се, че те виждам.

Тя отвърна на прегръдката му, усети миризмата на пот и дървесен прах, усети мускулите на гърба му и инстинктивно напъха ризата му в джинсите.

Отстъпи назад и широко се усмихна.

– Липсваше ми, Карлайл.

– И ти на мен, Гели. Тук беше прекалено тихо, след като замина. Боклукчийски камион реши да прекара по-голямата част от зимата в сън.

– Тази стратегия хич не е лоша, бих казала. Животните разбират как да живеят според природата, а ние не спираме с опитите си да се борим срещу нея. Гладен ли си?

– Не, но съм жаден.

– Мога да реша този проблем. Заедно с пъстърмата, зелевата салата, ориза и другите неща купих и няколко бутилки бира. Имам достатъчно голям повод, освен това се връщам у дома и така нататък – има за какво да почерпя.

Докато вземаше стек "Будвайзер" от хладилника на магазина, тя бе забелязала, че има от бирата, която Карлайл беше купил за Деня на благодарността. Върна будвайзера в хладилника и извади стек "Сейнт Поли Гърл". Чувстваше се екстравагантна и се надяваше, че тази вечер Карлайл ще си е вкъщи.

– Карлайл, имаш столове! Три, сгъваеми!

– Да, като от мазето на някоя църква са, но са тук само временно – докато реша какво точно искам. Когато стане въпрос за мебели, в настоящия момент функционалността е определяща. Освен това тези тук ми напомнят за съботните следобеди от детството ми, когато посещавах църковното училище, за да уча катехизиса. Уин, майка ми, се беше отказала от презвитерианството, в което бе отгледана, и се обърна към католицизма.

– И какво отражение имаше това върху теб?

– Монахините имаха навика да ни удрят с линийка през кокалчетата на пръстите, ако не можехме да отговорим на въпросите им, които бяха съвсем прости, от рода на: "Кой е Господ?" Петнайсет години по-късно на финалния ми изпит в университета един професор по философия ми зададе същия въпрос и аз все така не знаех отговора. И сега не го знам. – Той седеше отпуснато на един от столовете, опънал кръстосаните си в глезените крака напред. Приведе се, разкопча колана за инструменти и го сложи на пода до себе си.

– И как отговори на професора? Или просто остави реда срещу въпроса празен?

– Не, мислих върху него през цялата сесия, опитах редица различни гледни точки, но никоя от тях не ме задоволи. Накрая просто написах: "Бог Е".

– И какво стана?

– Получих пет плюс.

Гели се усмихна.

– Умен ход, Карлайл. Повечето хора на твое място биха изписали шестнайсет страници с глупости. Отговорът ти е като дърводелството ти – достатъчно, никога в повече. – Тя събу ботушите си и скръсти крака на стола, облегна лакти на коленете си и го загледа. Размърда пръстите на краката си, обути в бели чорапи. – Кой колеж завърши?

– Станфорд.

– О, от висшата лига! И много скъп.

– Спечелих стипендия, освен това получавах помощи от държавата и работех на половин ден. Справих се.

– Завърши ли?

– Да. Направих го заради майка ми. Исках да я зарадвам, затова останах до края.

– Каква е специалността ти?

– Започнах да уча за инженер. Можех да се справя, но не ми хареса. Прехвърлих се във факултета по изкуствата, като наблегнах на графичния дизайн, освен това взех като втора специалност английска литература. Не беше зле. Но от деня, в който започнах да работя с Коуди Маркс, стареца, за когото съм ти разправял, винаги съм искал само едно – да бъда дърводелец.

Той се усмихна и отпи от бирата си.

– Мисля, че имам нужда от душ. Инсталирал съм си един в недовършената баня. Пусни си музика, ако искаш. Върху кухненския плот има касети.

За секунда на Гели ѝ се прииска да попита: "Може ли да те гледам, докато се бръснеш?"

Навремето обичаше да гледа как Джак го прави. В това обичайно действие имаше нещо еротично. Но само леко се усмихна и се спря, не каза нищо. Прегледа касетите и сложи една в касетофона на Карлайл. Уили Нелсън запя за изплъзващото се време, после премина към "Звезден прах". Някъде откъм вътрешността на къщата долиташе шуртенето на водата от душа.

С бира в ръка, Гели обиколи наоколо. Карлайл притежаваше усет за пестеливост и сдържаност, за елегантност. И наистина беше перфекционист, що се отнасяше до строителството. Рамката на прозореца беше изработена толкова умело, че пасваше идеално, и местата, където дъските се срещаха, бяха почти незабележими, с дебелина на косъм. Малкият килер на тавана беше чудесна идея, помисли си тя. Наслади се на извитите перила на стълбището, водещо нагоре – очевидно бяха изработени от парче плавей, обелено, изшкуркано и полирано, докато не бе станало гладко като излъскана стомана. Полицата на камината бе от дъбова дъска, на външната нает на която бяха резбовани дълги, елегантни асиметрични елементи.

Огледа статуетката отгоре. Не я беше забелязвала преди. Фигура на гола жена с коса като пламъци. Задържа я в ръцете си, прокара пръсти по нея, забеляза всеки детайл – до миниатюрните зърна на гърдите и идеалната извивка на бедрата. Върна я на мястото ѝ и спря поглед върху думата "Сиаула", издълбана в камъка на камината. Леко потръпна.

Карлайл излезе от банята, облечен в джинси и червен пуловер, сиви вълнени чорапи и мокасини на краката. Отиде до акумулиращата печка и отвори вратичките ѝ, добави две големи парчета бял дъб към огъня и сложи предпазен параван пред него.

– Изолирал съм камината за през зимата. През комина ѝ излиза твърде много топлина. Но когато отворя вратичките на печката, ефектът е почти същият – стига човек да не се притеснява прекалено много за ефикасността на горене, нещо, за което не ме е грижа в момента.

Сандвичи със салам и зелева салата край огъня. Непринуден разговор. Смях. Уили Нелсън – зад гърба им, след него – Джери Джеф Уокър. Бира и господин Бил Боджангълс Робинсън. Светлина на огън. Земя, простираща се до вечността. Тя го попита за статуетката върху полицата на камината.

– Индианецът – онзи, когото наричам Флейтиста, мисля, че съм ти го споменавал и преди – и Сузана Бентийн дойдоха да благословят къщата ми. Донесоха ми тази малка статуетка като подарък. Казаха, че изобразявала Веста, римската богиня на домашното огнище.

Нещо в Гели настръхна. Сузана Бентийн, вещицата или каквато там беше. Някакво клокочене отвътре, нещо древно и първично, наречено женско съперничество. Беше изпитвала подобни чувства и преди, когато бе наблюдавала Джак да танцува с някое красиво младо момиче от Фолс Сити например или когато беше по-млада, още ученичка, и куотърбека, с когото тайно се срещаше, обръщаше внимание на някоя друга. Ревност, преминаваща в тънка пареща злоба. Старият инстинкт от толкова отдавна, надпреварата за най-добрия мъжкар, онзи в разцвета на силите си, който носи най-добрите гени за оцеляването на племето. Невероятно, но така беше.

Карлайл долови нещо в очите, в лицето ѝ.

– Не останаха дълго – обясни той, – дойдоха за около час и извършиха ритуалите си. Беше много мило от тяхна страна, макар да не съм сигурен, че успях да схвана всичките магии, които бяха част от церемонията. – Не спомена нищо за сладкия дъжд, ръсещ се от закръглените гърди на Сузана Бентийн.

Вятърът се усили, ниското фучене премина в приглушен вой, който утихна, после отново се появи и остана. Но вътре беше топло. Малко след полунощ Гели открехна вратата и надникна навън.

– Карлайл, виж снега!

Бяха се унесли в приказки и никой от двамата не се беше сетил да погледне навън. Два часа по-рано бе завалял тежък мокър сняг. Беше натрупал десетина сантиметра, а видимостта бе слаба.

– Изглежда, ще прекараш нощта тук – подхвърли Карлайл, надзъртайки над рамото ѝ. – Никой не би се наел да кара в такова време. Между другото, не мисля, че и да опиташ, ще можеш да стигнеш до шосето, камо ли до Хълма на вълка и ранчото ти.

Тя затвори махагоновата врата и се облегна на нея. Стоеше там, без да помръдне в своите джинси, бели чорапи и жълт пуловер с поло яка, и се усмихваше на Карлайл Макмилън. Същият пуловер, който беше облякла и за Деня на благодарността, единственият хубав пуловер, който имаше и всеки път внимателно прибираше в специална найлонова торба. Черна коса със сребристосиви кичури, пусната свободно, отразяваща светлината, идваща откъм печката.

Гели Девъроу се подценяваше, както правеха повечето жени. Не беше поразителна красавица, но беше слаба и дългокрака. Излъчваше достъпност. Добри очи и хубаво лице.

Карлайл приближи към нея, плъзна дясната си длан под яката на пуловера, за да докосне шията ѝ. Палецът му се спря върху лицето ѝ, точно пред ухото. Бавно погали кожата ѝ. Хубава кожа, мека и топла. Карлайл се усмихна. Гели усещаше мазолите по дланта му.

Тя прокара пръсти по бузата, носа и клепачите му. Той се приведе напред и я притисна с тялото си към вратата, целуна я бавно и нежно. Тя отвърна на целувката му, после впи устните си в неговите със страст, каквато не бе изпитвала от дълго време. Обви ръце около шията на дърводелеца, притисна тяло в неговото.

Повдигна пуловера му и прокара длани по мускулите на гърба му, после вдигна предницата и целуна гърдите му.

– Карлайл – прошепна тя, – искам те толкова силно! Мислех, фантазирах си, мечтаех си за това. – Леко се задъхваше. Пръстите му здраво се вплетоха в дългата ѝ коса.

Карлайл я взе на ръце и я понесе към онази част от всекидневната зад камината, която му служеше за спалня. Положи я леко върху матрака и зацелува гърдите и корема ѝ. В един момент и двамата се оказаха напълно разсъблечени и не след дълго се озоваха там, където искаха да бъдат.

В началото бяха малко непохватни, но после неудобството им изчезна. Той се облегна на ръце и погледна надолу към нея. Дръпна я да седне, обви крака около тялото ѝ и Гели стори същото. Погали косата ѝ и тя наклони глава настрани, чувствайки как езикът му пробягва по шията и ухото ѝ, как зъбите му леко се впиват в рамото ѝ, докато ръката му бавно се плъзга надолу по косата ѝ, а после пръстите му отново здраво се впиват в нея.

Дългите самотни часове на Гели Девъроу вървяха към своя край. В това отдалечено място те привършваха с топлината на Карлайл Макмилън, проникнала дълбоко в нея.

Господи, как ѝ харесваше да усеща този мъж в себе си! Тялото ѝ неволно се надигна, коремите им се докоснаха и до ушите ѝ достигнаха думите му, смисъла на които не разбра. Чуваше единствено учестеното си дишане, примесено с неговото, и усещаше как дългата му коса гали гърдите ѝ. Гели Девъроу отново се връщаше към себе си.

Карлайл чувстваше, че нещата трябваше да се случат по този начин. Гели беше малка и крехка под него, уханието и вкусът ѝ бяха уханието и вкусът на високопланинските плата, на безкрайния простор. Той се движеше бавно и нежно, за да ѝ даде възможност да го почувства. Бавно удоволствие за известно време. Танцуваше с нея, пътуваше с нея към далечни места – един от онези моменти, в които ставаш възможно най-близък с човека до теб, който и да е той. А от кухнята Елтън Джон им повтаряше, че Даниъл му маха за сбогом.

По-късно, докато лежеше в леглото, Карлайл наблюдаваше през отворената врата голия гръб на Гели Девъроу в банята. Тя се решеше и тихо припяваше една стара мелодия, която Джери Джеф бе изпълнил малко по-рано, нещо за gecnepagocu, очакващи някакъв влак. Боклукчийски камион доволно мъркаше и обикаляше около матрака.

По-късно – отново заедно в леглото. Не правеха секс, любеха се. Гели Девъроу, възседнала усмихната Карлайл. Карлайл, отвръщащ на усмивката ѝ, прокарващ ръце по гърдите и. Дай воля на чувствата си... Музиката долиташе от кухнята, дай воля на чувствата си... Тя извива гръб, ръцете му се спират върху корема ѝ... Далечен край, далечни места, вятър и хълмове, и земя, разстилаща се като море... Дърводелецът и Гели Девъроу.

На следващия ден се държаха за ръце, докато закусваха.

– За бога, Карлайл, толкова отдавна не ми се беше случвало, че бях забравила колко е хубаво. Всичките тези любовни жестове. Може би и малко поквара, примесена с тях, а от поквара глава не боли, нали така?

Карлайл махна неопределено с препечената филийка, намазана с конфитюр от портокалови кори.

– Гели, покварата никога не е много, стига да е примесена с нещата, за които споменаваш.

Тя се усмихна.

– Тази сутрин взех решение. Лежах на леглото, докато ти още спеше, и се замислих какво искам от живота. Вчера, докато се прибирах от Каспър, спрях до колежа в Спеърфиш и попитах какво ще ми е необходимо, за да продължа образованието си. Ще признаят някои от изследванията, които съм правила преди години в Бемиджи, и излиза, че мога да стана учителка по история за две години и половина. Има една стипендия "Пел Грант", което ще помогне при разрешаването на финансовия въпрос. Може би ще успея и да продам ранчото. Имам намерение да започна от тази есен. Какво мислиш? Една жена на близо четирийсет се връща на училище, глупаво ли е или какво?

– Не, Гели, не е глупаво... Умно е. Наистина умно.

– Колежът е само на няколко часа път оттук, така че от време на време ще можем да се виждаме. Как ти се струва?

– Естествено. Аз ще идвам дотам, ти ще прескачаш дотук, ще се срещаме някъде по средата. Ще се получи.

Гели заобиколи масата и седна в скута на Карлайл. Докосна косата му, погледна го.

– Знаеш ли, не бих си и помислила да се върна в колежа, ако не беше ти. Ти промени живота си. Станах свидетел на това и стигнах до заключението, че и аз мога да променя моя. Ти ме вдъхнови. Чувствам се като нов човек, Карлайл, и заслугата за това е твоя.

Тя наклони глава встрани.

– Какво е това? Звучи ми като някоя сонда.

– Трябва да е Аксел Лукър със своя трактор. Много добър съсед, шампион по каране на тежкотоварни машини и първокласен чистач на сняг от алеята пред къщата ми. – Карлайл отвори вратата и помаха на Аксел, но той вече беше привършил с работата си и тракторът му с клатушкане се носеше към шосето, водещо към Хълма на вълка и Ърлийн.

– Ще ти кажа едно нещо, Карлайл Макмипън, онова, което се случи снощи между нас, няма да остане тайна задълго. Щом кракът на Аксел стъпи в "Дани", на масата в ъгъла ще има шушукане за моя пикап, паркиран пред къщата ти с цели петнайсет сантиметра сняг отгоре му. Между другото, трябва да вървя. Обещах на Телма, че днес ще отида на работа в кафенето. Един солиден пикап ще успее да ме закара дотам. Всъщност един солиден пикап би ме откарал вкъщи и снощи, ако бях тръгнала, когато за пръв път забелязахме снега. – Тя палаво му се усмихна.

– Може би. Въпреки това смятам, че оставането ти беше много умен ход.

– И аз съм на същото мнение. Имаш ли метла, дърводелецо? Трябва да изчистя снега от пикапа си.

– Аз ще го направя, докато ти се обуваш.

Боклукчийски камион излезе на верандата, подуши въздуха, изтръска снега от лапата си и я облиза.

Изчистен пикап, усмихната Гели.

– Отбий се в "Дани" по някое време, Карлайл. Ще ти пусна нещо на аванта, когато Телма не гледа.

– Направо в "Дани" ли? На тезгяха или облегната на хладилника? Къде по-точно?

– След снощи, дърводелецо – където пожелаеш.

– Добре. До скоро. Ще очаквам да изпълниш обещанието си.

Слънцето светеше ослепително, отразяваше се и прясно навалелия сняг. Тя прегърна Карлайл и той отвърна на прегръдката ѝ.

Пикапът ѝ стигна до шосето, водещо към Хълма на вълка, плъзна се малко, въпреки че беше достатъчно солиден, и зави към Саламандър. Карлайл влезе обратно вкъщи и Боклукчийски камион го последва. Препаса кожения работен колан през кръста си. Чувстваше се по-добре от когато и да било от петнайсет години насам, ако не и повече. След глътка кафе се покатери на стълбата, а котаракът, извил опашка в дъга, изпаднал в едно от дивите си настроения, се стрелна по стълбището към тавана и погледна през парапетите към стопанина си. Примигна, после измърка.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Въпреки че беше с две десетилетия по-възрастен от мен, старецът издържаше повече на сериозно пиене. Около единайсет, когато Слийпи продължаваше да стои зад бара и не даваше признаци, че има намерение да затваря, аз казах:

– Със сигурност оценявам информацията, която ми даде, но не искам да те изморявам. Не можем ли да се срещнем пак тук след ден-два?

– Не се притеснявай за мен – отвърна старецът. – Не ми се случва често да ме черпят с качествен алкохол, освен това особняк на моята възраст като нищо би могъл да хвърли топа до утре.

Пъхнах нова касетка в диктофона си.

– Когато Карлайл Макмилън погледна към прозореца ми и ми помаха през своята втора вечер в Саламандър, направо подскочих, преди да му махна в отговор. Не трябваше да се изненадвам чак толкова, тъй като същата сутрин го бях огледал хубавичко в "Дани" и веднага прецених, че най-вероятно е човек, който не е пропуснал много неща в живота. Нещо в очите му... Имаше поглед на стар човек, нетипичен за неговата възраст – сякаш е видял много неща и знае много повече, отколкото показва.

И така, през въпросната зима, двайсет и няколко часа след като средно лютата за Дакота виелица бе утихнала, аз слязох в "Дани", седнах на обичайното си място и се зачетох в "Хай Плейнс Инкуайърър", който имаше претенциите да е вестникът на щата. Управлението за почистване на пътищата в Саламандър, състоящо се от един-единствен представител, Мърл Бегби, си беше свършило работата, позволявайки на любителите на сутрешно кафе да се съберат отново след еднодневно прекъсване в резултат на лошото време.

Гели приготвяше нещата за обяда, докато насъбралите се в "Дани" хора обсъждаха бурята. Щом изчезна за няколко минути в кухнята, Аксел Лукър се приведе напред и започна да разправя на всички както на неговата маса, така и на съседната, че когато предния ден разчиствал снега от алеята на Карлайл, пикапът на Гели бил паркиран отпред; даде и точните сантиметри сняг, натрупани отгоре му.

Беше твърде голямо предизвикателство към тяхната логика, но момчетата в крайна сметка успяха да стигнат до заключението, че тя трябва вече да е била у Карлайл, когато снегът бе завалял. Ipso facto, както учителят ми по геометрия от средното училище в Саламандър обичаше да казва, очевидно Гели бе пристигнала, преди да завали снегът, и беше останала там през цялата нощ.

Това бе достатъчно, за да бъдат поставени Гели и Карлайл на позиция осем от скалата на морално разложение, приета в Саламандър – стандартен начин да се оценяват подобни събития в едно място, където основното удоволствие на плътта е яденето. Щом новината стигна до женската църковна група, точките станаха девет, защото към осемте се прибави и една заради флиртуване. След като това беше постигнато, предположенията се съсредоточиха върху количеството и качеството на съответното явление.

Освен това някои от по-наблюдателните посетители в "Дани" си спомниха, че са забелязвали нещо, което вярвали, че било по-голямо количество картофено пюре в чинията на Карлайл, когато Гели му сервирала руло "Стефани" и сандвичи с пуешко. Това затвърди подозренията на всички и камбанката на върха на десетточковата скала проехтя така силно, че се удари в бензиностанцията на Мерт и рикошира из Главната улица в продължение на няколко дни.

Местните моралисти се кълняха, че са забелязали промяна в цялостното поведение на Гели и че сега била още по-дружелюбна от обикновено. С две думи, доказателството бе неопровержимо и в крайна сметка се стигна до всеобщото заключение, че Карлайл и Гели са любовници, въпреки че Боби Ийкинс би се изразил по доста по-вулгарен начин. Но пък Боби Ийкинс си е ужасно плеснат през устата. След като въпросът около Карлайл и Гели се осветли, Саламандър отново насочи вниманието си към по-маловажни проблеми, като смърт и политика например.

Забелязах обаче, че много често в събота вечер, след като затвореше "Дани" в шест, Гели натоварваше голяма кошница с храна и термос с кафе в пикапа си и отпрашваше на запад. Съмнявах се, че е планирала самотен пикник край бреговете на Литъл Сал, нещо повече, бях убеден, че пътува към дома на Карлайл.

Старецът поздрави с кимване двамата каубои, влезли в "Слийпи". Последва ги Харв Гътридж, собственик на каменоломната и голям бройкаджия, що се отнасяше до жените – привършваше с една и се прехвърляше на следващата. Харв помаха на стареца и последният без особен ентусиазъм отвърна с едно "Харв".

Погледна ме, после извърна очи към Гътридж.

– Никога не успях да разбера как точно стана, но Харв ме прецака с договора, след като получих контузията, докато къртех камъни за него... Този кучи син!

Както и да е, казвах, че на Карлайл Макмилън му отне около година да завърши къщата си. Работеше всеки ден – всеки божи ден! – макар че от време на време приемаше някаква малка поръчка, за да припечели по някоя пара. В интервала между посещенията ми в пощата и изслушването на разговорите в "Дани" научавах много неща и така успявах да съм в течение с неговия прогрес. Имаше си своите предимства в това да си дядка, куц с единия крак и без нещо особено да се случва в живота ти. По някаква причина хората говорят открито пред теб, сякаш те няма, казват всичко, като си мислят, че си немощна стара птичка, която и без това няма с кого да си клюкари. Това е голяма грешка. Старци като мен не дават и пукната пара за онова, което си мислят или казват хората. Искаш ли да чуеш истината, търси старци и малки деца.

Броят на хората, които притесняваха Карлайл с желанието си да огледат наоколо, докато завършваше къщата си, бе толкова голям, че към края на лятото той се принуди да публикува малка обява в "Саламандър Сентинел". В нея се казваше, че къщата му ще е отворена за посетители през следващите събота и неделя, между дванайсет и шест следобед за всички, които имат желание да я разгледат. Гели ме попита дали искам да видя какво е направил Карлайл и предложи да ме закара. Тъй като не бях излизал извън града повече от две години, приех предложението ѝ – отчасти защото наистина исках да видя къщата, отчасти заради прекрасната природа наоколо.

Пътуването си струваше. Гели заедно с Марси Инглиш, която живееше надолу по шосето, изпълняваха ролята на домакини. Сервираха кафе и бисквити, пунш за децата, които, още щом пристигнеха, припваха към изворчето, за да наблюдават лещанките в него. Според преброяването, направено от Гели, се установи, че двеста петдесет и седем души от различна възрастова, религиозна и видова принадлежност се бяха изредили да обикалят и зяпат.

Няколко мишелова кръжаха наоколо и наблюдаваха по-старите хорица. Карлайл, като човек с повишена чувствителност, дори беше инсталирал временни рампи за инвалидните колички и разни други удобства, така че онези от нас, които бяхме с различни физически недъзи, също да могат да влязат в къщата.

Пристигнаха Кати и Арло Грегориан и всички отбелязаха колко бързо расте малката Мирна. Появи се Лерой, а също и Орли и госпожа Хамънд. Хюи и Фран Сверсън дойдоха, Бийни Уикърс – не. Индианецът и Сузана Бентийн минаха късно през втория ден, когато по-голямата част от посетителите си бяха заминали, и помогнаха с разчистването.

Боби Ийкинс каза:

– По дяволите, видял ли си една къща, все едно си видял всичките, така че няма да отида.

Но дойде и се държа наистина кротко и възпитано, докато обикаляше наоколо. Новината за организираното от Карлайл начинание бе стигнала чак до Фолс Сити, на шейсет километра на югоизток, и някои хора дойдоха дори от такова голямо разстояние. Момчетата от агенцията за покупко-продажба на недвижими имоти "По-добрите къщи и градини" се бяха наслушали за проекта и изпратиха местния си представител, Сесил Маклин, да провери как стоят нещата и дали Карлайл случайно не е заинтересуван да продава сега, след като вече бе приключил с ремонта на къщата. Сесил попита Карлайл дали не е построил къщата със спекулативна цел и ако е така, то той имал клиент, който би проявил интерес към имота. Карлайл се усмихна, отвърна отрицателно, благодари и се оттегли, поклащайки глава.

Под ръцете на Карлайл Макмилън порутената барака на Уилистън се беше превърнала в най-страхотното място, което някога съм виждал. Изглеждаше досущ като фино изработен шкаф, само дето ставаше дума за цяла къща, барабар с градината около нея. Особено ме заинтригува подът от груби дъски, който Карлайл бе поставил съвсем наскоро. Материалът трябва да идваше от физкултурния салон на средното училище в Саламандър. Стоях там и си припомнях своя решаващ удар от януари трийсет и четвърта, който изведе отбора на Ливърмор на финалите на щатското първенство.

Следващото нещо, което прикова вниманието ми, беше атриумът в южната част, където можеше да се влезе както от всекидневната, така и от вън. Не беше малък – простираше се по цялата дължина на къщата – и бе широк около три и половина метра. Подът му беше тухлен, стените, както и всички останали стени в къщата – облицовани със секвоя, а покривът бе скосен и представляваше решетка от дървени летви, обрамчващи стъклата. Карлайл бе предвидил снегове, валежи и всичко останало и чрез малките парчета стъкло, поставени под подходящ ъгъл, бе избягнал проблема, който всички в "Дани" предричаха, че ще го споходи.

С помощта на Сузана и Гели, които по онова време вече бяха станали нещо като приятелки, Карлайл бе украсил атриума с висящи растения от всякакъв вид, както и с цветя в саксии и кашпи. Вътре имаше и миниатюрна градина, която раждаше повече зеленчуци, отколкото петима души биха могли да изядат. Каза, че попаднал на тази идея в една книга, която Сузана му заела. Измежду цялата тази зеленина бяха пръснати малки пейки, където човек можеше да поседне и да ѝ се любува. Седях зад един фикус, когато видях Апма Хикман да пъха огромен зрял домат в дамската си чанта, след като първо се беше огледала наоколо, за да се увери, че никой няма да я забележи. Аз бях там, но тя не ме видя.

Тъй, човек трябва да е наясно с факта, че повечето нови къщи в района, които не са кой знае колко много, са предимно закупени с намаление от един гараж за каравани във Фолс Сити или пък са от готови бързосглобяеми елементи от компания "Грейт Уест" в същия град. Хората живеят сред толкова много естествен простор, че очевидно предпочитат домовете им да са преградени на множество мънички стаички, които бързо могат да се разглобят и натоварят в каросерията на камион. Това е едната теория. По-вероятно е да го правят, защото обичат да се хвалят, че имат всекидневна, трапезария, кухня, три спални и така нататък. Все едно това ги превръща в по-висша категория граждани, доколкото мога да кажа, след като непрекъснато слушам по радиото как се рекламират тези неща.

Разбираемо е в такъв случай колко ги разстройваше фактът, че в цялата къща на Карлайл имаше само две стаи, едната от които беше санитарният възел с душ-кабина, изработена от секвоя, а другата поместваше всичко останало. Ако трябва да опиша мястото с една дума, то тя е "свободно". Или "просторно". До известна степен беше копирал квакерите и повечето от мебелите му, които и без това не бяха кой знае колко много, висяха по стените, когато не се ползваха.

Беше направил прекрасен таван, до който можеше да се стигне по красиво извито стълбище. Въпреки не къщата представляваше една-единствена огромна стая, човек нямаше чувството, че е така, понеже Карлайл я бе разделил на кътове с помощта на растения и етажерки.

Жените възклицаваха и хвалеха кухнята, особено шкафовете, които беше изработил от отпадъци. Приборите за хранене и чиниите му бяха истинска сбирщина, тъй като бяха събирани от разни разпродажби и от панаира за вещи втора употреба, организиран във Фолс Сити. Но Карлайл имаше набито око за тези неща.

Цялата къща сякаш сияеше като полиран златист кехлибар и това усещане се подсилваше от панелите от секвоя, които бе изциклил и монтирал. Всичко светеше, приятно и топло. На човек му идеше да седне и да почете книга или да посегне към петструнното банджо, провесено на стената. За някои от местните обаче къщата си имаше и една отрицателна страна. Това беше малката статуетка на гола жена с дива прическа, поставена на полицата на камината. Статуетката леко разстрои членките на дамското църковно дружество, които не спираха да я обсъждат по време на обратния път към домовете си. По-младите жени обаче имаха различно отношение към дървената си посестрима. След като видеха статуетката, почваха да задават повече въпроси на Карлайл и докато го питаха, все се усмихваха.

В задната част на верандата имаше огромно дървено джакузи, достатъчно да побере няколко души. Момчетата с биноклите се кълняха, че са виждали едновременно Гели и Сузана вътре, а от Карлайл нямало и следа, макар да не били много сигурни, тъй като ъгълът на наблюдение бил малко неудобен. Някои пък твърдяха, не заедно със Сузана и Гели в джакузито били виждали и Марси Инглиш.

От верандата тръгваше покрита с дървени трупи пътека, повдигната на около педя от останалата част от двора. Тя водеше към работилница, три и половина на четири метра, построена в същия стил и цвят като къщата – чак до самия покрив. В тази малка сграда имаше сгъваеми работни пейки, шкафове и закачалки за всичките инструменти на Карлайл. А Карлайл Макмилън имаше много инструменти.

Друго интересно нещо бяха къщичките за прилепи. Представите, които повечето от нас имат за прилепите, са свързани с майките ни, които размахват метли с дълги дръжки из всекидневната през някоя лятна вечер, докато останалите членове на семейството покриват главите си и надават крясъци, сред които се долавят думите "бяс" и "Дракула". Но Карлайл знаеше, че прилепите се хранят с насекоми, а един от начините да запазиш двора си чист от тях, е да си имаш прилепи за съседи. С тази идея той беше инсталирал къщички за прилепи в короните на старите дъбове. Каза, че може да отнеме известно време, докато прилепите се настанят вътре, но и това щяло да стане, щяло да стане.

Над главния вход имаше символ, прецизно издълбан в дървото. Повечето хора изпитваха неудобство да попитат какво означава, вероятно се страхуваха от онова, което биха могли да чуят. Под символа имаше две думи: "На Коуди". Карлайл каза, че предпочитал да не говори за това, и всички се съобразиха с чувствата му, въпреки че Сесил Маклин, какъвто си беше хитър брокер, отбеляза, че подобни неща значително намаляват продажната цена на къщата.

С две думи, беше страхотен уикенд. Някои хора дойдоха и двата дни, като втория път си носеха храна за пикник. Природозащитниците от района бяха помогнали на Карлайл да построи малък бент и да превърне част от изворчето в прелестно езерце, така че посетителите сядаха край него и разговаряха с хора, които не бяха виждали от години, тъй като прекарваха по-голямата част от времето си в гледане на телевизия, вместо да си ходят на гости, както правехме едно време. Аз, естествено, също отидох и двата дни, като втория ден ме закара Телма Енгелстрьом. През по-голямата част от времето седях край езерцето, чувствах тревата под себе си, гледах водата. Нямах собствена кола и бях като вързан за Саламандър, затова се чувствах прекрасно, докато седях на слънцето и просто гледах как няколко малки ястреба кръжат над дърветата от другата страна на шосето. Не можех да ги идентифицирам със сигурност, но си спомних, че от много години не бях виждал точно този вид.

Карлайл, изглежда, се забавляваше. Обясняваше, показваше, отговаряше на въпроси. Някои от нас забелязаха, че от време на време той леко докосваше Гели. Боби Ийкинс твърдеше, че един път дори видял как Карлайл минал покрай Гели и прокарал ръка по задника ѝ, като си мислел, че никой не го вижда. Боби добави, че веднъж.дваж се пробвал да свали Гели, макар да харесвал онова, което той самият наричаше "по-малко опитни жени", но единственото, което получил в отговор, било горещо кафе върху ръцете, обявено впоследствие за нещастен инцидент.

Хората от Фолс Сити са замесени от друго тесто. Това е седалището на щата и освен че имат колеж, те също така успяха да привлекат и някои производства, да не говорим пък за лекари и други професионалисти. След като се разчу за работата на Карлайл, от "Фолс Сити Обзървър" изпратиха свой кореспондент, както и фотограф. Направиха наистина хубава статия за къщата и Карлайл, наричайки го "великия майстор на високопланинските плата".

След това Карлайл беше затрупан с поръчки както от Фолс Сити, така и от околните места. Хората казваха, че трябва да се свикне с бавния му методичен стил на работа, но резултатът наистина си заслужавал. Тъй като Карлайл работеше четири седмици и почиваше две, трябваше да се чака, докато привърши. Отбелязваха също, че не бива да му се казва какво точно се иска или по-лошо – да му се показва снимка от "Красив дом". Онова, което се искаше от човека, даващ поръчката, бе да се опита да обясни каква роля ще изпълнява новото място в живота му. После, по думите на жената на доктора във Фолс Сити, "стой настрана, остави го на мира и той ще те дари с перфектност".

Говореше се също, че жените обичали да го гледат, докато работи. Винаги носел червено или жълто шалче, вързано през челото, а пръстите му били изящни. Надничали през прозорците, за да видят неговото високо, стройно тяло и да си представят всеки мускул от него. Една от жените разправяла в клуба по бридж, че Карлайл прокарвал длани по дървото така, сякаш галел жена. След като коментарът ѝ бе повторен в подходящите кръгове, това му осигури още повече работа, въпреки че Карлайл нямаше ни най-малка представа какво всъщност се случва.

Най-общо казано, този Коуди, който и да е бил той, оказа огромно въздействие върху Йеркс Каунти и отвъд него. Хората започнаха да преосмислят начина, по който строяха, въпреки че местните в Саламандър продължиха да си предпочитат караваните и сглобяемите конструкции. Някои казваха, че вкусът на Карлайл бил "прекалено калифорнийски" и "прекалено скъп" за тях, макар да беше всеизвестно, че той никога не харчеше повече от четири хиляди за строителни материали, мебели и всичко останало, за да осъществи на практика даден свой проект. Тази цифра притесняваше някои от местните търговци на дървен и строителен материал, но излишно, тъй като винаги ще се намират достатъчно глупаци, които да платят за недобре изсъхнало дърво и други подобни.

И така, Карлайл поне си спечели уважението на мнозина от Саламандър, въпреки че не беше един от нас и никога нямаше да стане. Живееше отделно както в географски, така и в мисловен план. Не че не беше дружелюбен – не се надуваше, нищо от този род. Но човек по някакъв начин разбираше, че приоритетите му са различни от тези на останалата част от вселената. Просто се усещаше.

И все пак той водеше Гели в "Лерой" всяка събота вечер, когато се появяваше и Гейб с акордеона си. Гейб свиреше полка и всички възможни местни танци, точно както искаха хората. Но на всяка десета песен изпълняваше една и за себе си. В началото диваците му подвикваха:

– Какъв е този боклук, Гейб?

Тогава Гейб поглеждаше към крещящата тълпа и много тихо отвръщаше:

– Танго, проклет глупако. – След подобен отговор те повече не се осмеляваха да питат.

Разбираш ли, Гейб е бил част от освободителната армия на Париж и е бил оставен да охранява града, когато армиите се придвижили на изток. Вечерите си бе прекарвал в малките парижки кафенета, където се научил да свири танго.

Ако в летните вечери оставяха вратата на кръчмата отворена, сядах до прозореца си и слушах музиката на Гейб, носеща се над тълпата, над улицата, издигаща се към мен. Аз също съм бил в Париж. Чувал съм танго. И слушах, спомняйки си младата французойка, в която се бях влюбил и...

Гласът на стареца заглъхна и той остави мисълта си незавършена. Изпи остатъка от кехлибарената истина от чашата си и стисна челюсти за няколко секунди. Прехапа устни, сви ги, прокара пръсти през оредялата си сива коса.

Вдигна поглед към мен.

– Боже, как я обичах! Казваше се Амели. Тя също ме обичаше. Но Айк ни изпрати в Германия и мина много време, преди да успея отново да видя Париж. Търсих я, цели два месеца я търсих, но не успях да я открия.

Така завършва историята за голямата страст на моя живот. О, аз, естествено, се ожених за едно момиче от Ливърмор, роди ни се дъщеря. Но не беше същото. Никога не беше същото, както по времето, когато лежах в един парижки таван в един студен дъждовен ден и държах в прегръдките си една жена, заради която бих се изправил сам срещу цялата германска армия. Никога вече не беше същото.

Така че много ми харесваше, когато Гейб свиреше танго. Слушах и гледах надолу към Главната улица на Саламандър и отвъд нея, към тежкия синкав мрак, спускащ се наоколо. Мислех за Амели и си спомнях какво е да си млад, от покривите да се стичат плътни струи дъжд, а наоколо да се носи музика.

Гейб обичаше да изпълнява "Есенни листа", която е по-нова версия на една френска песен. Изпълняваше я наистина нежно, наистина тъжно. Тогава лягах в леглото си. Лежах там и си спомнях Амели и Париж, връщах си усещането за топлото ѝ тяло до моето и се чудех дали е все още жива и какво може да прави в този момент, а очите ми леко се навлажняваха, докато се унасях в сън... мислейки как някак си всичко ми се беше изплъзнало.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Началото на лятото. Карлайл почти бе завършил къщата, оставаше му само малко работа по водопроводната и електрическата инсталация, които искаше да завърши, преди да отвори къщата за посетители. Това му осигури повече време за Гели и за разни други неща, които му се бяха въртели из главата. През пролетта бе попаднал на схеми за изработване на петструнно банджо в един брой на "Мадър Ърс Нюз". Изработи прототип, проучи го основно и внесе някои подобрения. На една разпродажба на вещи втора употреба в Саламандър бе открил старо четириструнно банджо "Гибсън". Той го разглоби на съставните му части, за да вземе пръстена, през който минават струните, и да го монтира към изработеното от него ламинирано тяло от кленово дърво, както и да приключи работата си със струга, който взел под наем за един ден. Дръжката бе от гравирано парче махагон, което бе намерил на един строеж във Фолс Сити. Постави прагчето за позициите с точност до милиметър.

Звучеше доста добре – всъщност наистина добре, – въпреки че Карлайл не умееше да свири хубаво, тъй като се учеше от книгите и касетите, които си беше поръчал. Все пак, изглежда, свиренето му бе достатъчно добро за Боклукчийски камион, понеже котаракът не се оплакваше много. Гели също обичаше да го слуша как свири и пее в съботните вечери, след като двамата бяха изпили по някоя и друга бира.

Както беше казал и старецът, Карлайл бе завладян от музиката на Гейб О'Рурк. През по-голямата част от съботните вечери Гейб довеждаше в кръчмата на Лерой и един китарист, който се справяше наистина добре. Двамата бяха изкусни музиканти, което едновременно изненадваше и радваше Карлайл, и накрая той реши, че е подценил възможностите, които криеха високопланинските плата.

Гейб и китаристът изпълняваха предимно мелодии, известни на местните, но от време на време се запъваха и засвирваха – първия път Карлайл не можа да повярва на ушите си! – танго. Истинско танго от улиците, директно от кафенетата на Аржентина и Париж звучеше не другаде, а в кръчмата на Лерой в Саламандър!

В ранните години на Карлайл в дома на Уин Макмилън в Мендосино понякога се появяваше един човек на име Луис. Луис беше професионален танцьор на танго – от прилизаната с брилянтин черна коса до арогантното държание. Една вечер, докато дъвчеше червена захарна пръчка, Карлайл бе чул обясненията му за това, че тангото било танц с универсално значение.

Според Луис движенията на тангото изразявали доминирането на мъжа над жената и че това доминиране се простирало чак до бруталното отношение на мъжете спрямо природата, контрастиращо с майчинските инстинкти на жените. Още преди да е свършил, Луис вече бе развил една малко несвързана теория за това как цялата история и поведение на божественото пространство биха могли да се основават на уникалните движения на тангото.

Карлайл беше единайсетгодишен, когато изслуша лекцията на Луис и видя нагледното му доказателство в потвърждение на новосъздадената от него теория. Партньор на Луис беше една пищна художничка, която бе повече от готова да доминират над нея или поне така изглеждаше в неопитните очи на Карлайл. Когато се връщаше към този си спомен, Карлайл си даваше сметка, че онова, което най-много го беше впечатлило, бе собствената теория на Луис за макрокосмоса. Тя със сигурност беше напълно различна от онова, което бе чувал някога да споменават учителите му по естествени науки, но Луис поне си имаше теория. Своя теория. Дали сериозните учени щяха да я приемат, или не – това беше отделен въпрос, но тя, изглежда, бе успяла да впечатли приятелите на Уин Макмилън.

Доколкото можеше да каже Карлайл, който все пак беше достатъчно голям, за да е в състояние да предполага подобни неща, на Луис му беше все тая дали идеите му ще бъдат възприети; повече се вълнуваше от тангото със съблазнителната художничка. Карлайл би направил същото.

Няколко години по-късно, в един глупав момент, от спомена за който още му ставаше неудобно, Карлайл прояви безразсъдството да спомене възгледите на Луис пред Коуди Маркс и да попита стария майстор дали намира нещо стойностно в тях. Коуди го бе изгледал, бе дръпнал силно от лулата си и бе казал две неща. Първо, Коуди отвърна, че неговите собствени идеи както по отношение на вселената, така и по отношение на тангото не били достатъчно изяснени. Второ, намекна, че ще е благодарен, ако Карлайл с танцова стъпка се отправи към пикапа, за да му донесе кутията с резачката. След като изпълни заръката, Карлайл не повдигна повторно въпроса.

Гейб изпълняваше перфектно различните видове танго. Както обичаше да отбелязва Карлайл, ако беше изсвирено както трябва, в тангото имаше своеобразно минималистично, пестеливо качество – почти същото като в критериите на сър Хенри Уотън за добре построената сграда: простор, здравина и красота. В началото местните освиркваха Гейб, когато той започнеше някоя от своите песни от парижките кафенета. След известно време обаче започнаха да осъзнават, че отношението на акордеониста към точно този вид негови изпълнения беше изключително сериозно, затова когато се протегнеше назад и засвирваше някое старо танго, всички притихваха.

Карлайл вярваше, че акордеонът е инструмент с уникален глас, различен от всичко друго. С напредването на вечерта, когато кръчмата започваше да се опразва, той и Гели ставаха да танцуват, бавно и вдъхновено. Гейб знаеше някои от старите хитове и с това си спечели признателността на Гели. Тя си поръчваше "Звезден прах", "Помня те", "Септемврийска песен" – хубавите парчета от времето, когато ходеше на танци в залата "Флагстоун". Гейб ги знаеше всичките.

Карлайл пък винаги искаше да му изсвирят "Есенни листа", една от любимите му. Гейб докосваше дълбоко душата му със специалния начин, по който изпълняваше тази песен – сякаш докосваше звуците така, както Коуди Маркс бе плъзвал ръце по някой шкаф в момента, в който го завършваше. Китаристът тихо се включваше и само подчертаваше онова, което Гейб изтръгваше от акордеона.

В крайна сметка фактът си беше факт – Карлайл се беше установил на едно място, наречено Саламандър. Той и Гели танцуваха в "Лерой" и обикаляха из района с колите си, любеха се в монумента на Коуди и си готвеха един на друг, приготвяха си огромни пакети с пуканки и ходеха в автокиното на Ливърмор. Когато Гели го помолеше, Карлайл сваляше петструнното банджо от стената и се впускаше в елементарни за изпълнение мелодии: "Баща ми беше фермер в Йеркс Каунти, притежаваше осемдесет акра земя и много грижи..."

Веднъж им хрумна да запалят пикапа му, да хвърлят две торби под брезента на каросерията и да отпрашат към Лас Вегас, намиращ се на хиляда петстотин седемдесет и четири километра от Саламандър, тъй като Гели никога не беше ходила там. Дяволът Джак ѝ бе обещал, че един ден ще я заведе, но така и не го направи.

Отседнаха в хотел, наречен "Брегът на Барбара", и играха на блекджек. В по-дивите му години Карлайл и Бъди редовно отскачаха до Сан Франциско или Рино, за да играят блекджек. Един късен съботен следобед, с ръката на Гели, обгърнала рамото му, той постави зелен чип на една маса за залози от по двайсет и пет долара и за десетина минути успя да спечели над деветстотин долара.

Според разбиранията на Карлайл подобен късмет притежаваше едновременно чистотата на Бах и привлекателността на първо запознаване със секса. Когато картите се обърнаха срещу него, той се отказа, взе си печалбата и заведе Гели в един скъп магазин, откъдето ѝ купи нова рокля, обувки и всичко останало. Същата вечер двамата вечеряха в малък ресторант, подобен по елегантност на онези, които Гели беше виждала само по списанията. Тя изглеждаше слаба и шикозна в новия си тоалет, а Карлайл бе облечен в дрехите си от Станфорд: сиво сако от туид, графитеночерни панталони, бяла риза и раирана вратовръзка.

След вечеря я заведе на танци в истински нощен клуб, както веднъж ѝ беше обещал. Най-хубавото за него от цялото пътуване бе да наблюдава как Гели се забавлява, да слуша тихия ѝ смях, да я гледа как сбърчва вежди, докато чете менюто в "Майкълс". Късно вечерта се любиха страстно, Гели бе всеотдайна и нежна и нашепваше в ухото му колко е доволна и колко силно го желае. Той изпитваше същото и ѝ го каза. На следващата сутрин потеглиха обратно към Саламандър и по пътя пееха заедно с радиото и гледаха как планините приближават към тях.

***

През август Гели стегна багажа си за Спеърфиш, започна да ходи на лекции и писа на Карлайл: "Прекрасно е. Сякаш отново съм на осемнайсет. Дори ходих на футболен мач и пях заедно с всички бойната песен на колежа. Ела ми на гости, дърводелецо. Липсваш ми."

На Карлайл Макмилън бавно му просветна, че е дошъл в Саламандър с една-едничка цел: да избегне огромния икономически колос, наречен прогрес. Искаше му се той да отмине, без да го забележи, да се самосъхрани възможно най-цялостно в Йеркс Каунти и да запази максимално разсъдъка си.

И така, Карлайл си мислеше, че вече е разбрал. Най-добре беше човек да е по-нисък от тревата, да си върши работата както трябва, без да прекалява, да си изчисти речника и да си намери солидна жена. Да опростява нещата, да не допуска усложнения. Изглежда, подобна тактика действаше.

У него се събуди интерес към дребните ястреби. Беше ги забелязал още първия ден, в който бе обиколил мястото, станало негова собственост. Докато работеше по къщата, те летяха високо над него или кацаха по клоните на дърветата в малката горичка от другата страна на шосето.

За безпристрастния наблюдател птиците са пера и какво ли още не, в тях дори има известна степен магия и те са перфектно създадени за онова, което правят, включително и събуждането на интереса на котараци на име Боклукчийски камион. Малките ястреби от Йеркс Каунти, привлекли вниманието на Карлайл, изглеждаха като недорасли представители на един много по-едър вид. И въпреки това те никога не порастваха, а около малката горичка не се появяваха по-големи ястреби. Ежедневните наблюдения на Карлайл през бинокъла потвърждаваха това. Той си купи основно ръководство за птици. Нищо. После едно по-специализирано, за грабливите птици. Пак нищо. На страница двеста четирийсет и седма от третата книга, заета от библиотеката на Фолс Сити, посветена само на ястребите, се появи нещо, от което го побиха тръпки. Имаше кратко описание на един вид дребни грабливи птици, наречени "ястребите на Тимерман": почти наполовина по-дребни от червеноопашатите мишелови. Статията завършваше така: "Някога обичайни за северните части на високопланинските плата, сега ястребите на Тимерман са изчезнал вид заради променената околна среда. По неизвестни причини тези малки ястреби развиват интензивна привързаност към определена гора и се събират в нея на ята, вместо по-типичното за другите представители на техния вид териториално разпространение. Унищожаването на местния ареал е равносилно на унищожаването на цяла колония от тези ястреби, тъй като, лишени от естествената си среда, тези птици отказват да се размножават, нито пък мигрират, за да си създадат нов ареал."

Карлайл отново прочете статията и си спомни неприятното чувство, което го бе обзело още при първото прочитане на фразата "изчезнал вид". Произнесена гласно, звученето ѝ наподобяваше удар на чук върху студена стомана.

Разгледа рисунката в книгата, после извади бинокъла си и започна да наблюдава кръжащите над главата му птици, повтаряйки тези две стъпки няколко пъти. Едва тогава усети, че го обзема вълнение.

Следващата му стъпка бе да се отбие в катедрата по естествени науки в колежа във Фолс Сити. Един от биолозите се съгласи да го изслуша. Скептично настроен в началото, той също се изпълни с въодушевление, когато изслуша Карлайл и по-късно същия ден пристигна в дома му, въоръжен със силни бинокли.

Прекара известно време в наблюдения. Разгледа книгата на Карлайл, както и една от своите. Отново вдигна бинокъла. Внимателно. После пак.

– Карлайл, мисля, че може би си направил важно откритие – каза Даръл Мур, вдигайки поглед от един от текстовете и обръщайки го към малката горичка. – От известно време насам научната общност вярва, че ястребите на Тимерман са изчезнали още преди десетки години. Тези малки пернатковци, по-известни като Buteo timmermanis, са наречени така в чест на зоолога от деветнайсети век Тимерман, който пръв ги е обособил като отделен вид. Струва ми се, че в горичката отсреща има една двойка с няколко малки. В онази малка групичка дървета няма място за повече от една двойка, макар че понякога се наблюдава и поведение като в цяло ято. Трябва веднага да се свържем с някой специалист орнитолог и да го докараме тук.

Карлайл погледна Даръл Мур и рече:

– Виж какво, ако се окаже, че това наистина са ястреби на Тимерман, ще кажем, че ти си ги открил. Правя всичко по силите си, за да намеря малко уединение и последното нещо, от което имам нужда, е да се мъкна по разни научни конференции и да описвам как съм седял на верандата си с бутилка бира в ръка и съм наблюдавал дребните грабльовци поради липса на по-добро занимание.

Биологът се опита да протестира, но Карлайл го прекъсна:

– Слушай, Мур, ти си този, който ги идентифицира с положителност. Аз просто предполагах. Нямам никакви претенции към откритието, а на теб то може би ще ти донесе някаква полза, докато на мен – никаква. Просто кажи, че един приятел е решил да ти покаже някакви ястреби в горичката отсреща и твоята интуиция на учен е свършила останалото.

– О, но на мен не ми се струва редно! – Даръл Мур изглеждаше смаян.

– Добре, тогава отричам, че изобщо съм забелязал тези птици, преди ти да се появиш тук. Те са изцяло твои. Примири се с това.

– Аз... Благодаря ти, Карлайл. Ако наистина така искаш...

– Така искам. Сега се обади на твоя експерт и напишете съвместен доклад с него или нея. Добре ще се позабавлявате. Аз също, но по свой собствен начин.

Известно време по шосето пред монумента на Коуди се вдигаше доста прах – предимно от пикапи и джипове с логото на един или друг научен институт отстрани. Карлайл започна да се опасява, че това раздвижване може да притесни ястребите и Мур беше съгласен с него, така че стори всичко по силите си да ограничи потока от експерти орнитолози.

Естествено написаха се доклади за новото откритие, но точното място, където беше направено то, не се посочваше в интерес на запазването на вероятно последните оцелели представители от рода на тези дребни хищни птици. А на Карлайл вече не му се налагаше да моли разни учени, понесли тетрадки и по-дълги от ръката му фотообективи, да преместят колите си, за да може да ползва алеята към къщата си.

Карлайл и Мур решиха да закупят парцела, на който се намираше горичката с ястребите. Оказа се, че земята е държавна собственост и не се продава. Но наоколо беше спокойно и ястребите изглеждаха доволни, така че Карлайл и Мур преустановиха усилията си в тази насока. Мур обаче започна съвместна работа с Коалицията за защита на грабливите птици по вкарването на ястребите на Тимерман в книгата на застрашените от изчезване видове.

Орнитолозите предполагаха, че щом съществува една двойка от този вид, то по всяка вероятност имаше и още. След усърдно издирване на около сто и петдесет километра от Йеркс Каунти бяха открити още две двойки. Това беше всичко: шест възрастни и техните малки, общо петнайсет птици. Оцеляването на малките ястребчета беше като неуловима езда на гърба на водни кончета.

Карлайл беше щастлив. Имаше Гели и вършеше полезни дела. Над главата му кръжаха ястребите на Тимерман, на верандата му се излежаваше Боклукчийски камион. Имаше песни, които да пее. Освен това, ако трябваше да бъде пределно откровен, от време на време продължаваше да си мисли за Сузана Бентийн. Така беше с всички мъже. А Сузана Бентийн определено бе жена, за която си струваше да се мисли. Докато работеха по аранжирането на зимната му градина, тя и Гели се бяха сприятелили. Понякога, когато се прибираше от някой обект във Фолс Сити в летния здрач, Карлайл заварваше двете в джакузито на верандата, с чаши вино в ръка, и Боклукчийски камион – раздразнен от присъствието им.

Що се отнасяше до Сузанината голота, всеки път, когато имаше опасност да я зърне, Карлайл извръщаше очи – главно с цел да предпази себе си, не толкова от приличие. Онези усещания от преди година, докато бе наблюдавал танца ѝ по прогонването на злите духове от къщата му и заместването им с добри, не бяха го напуснали. Гели бе едно, Сузана – съвсем друго. Не по-добро, казваше си той, просто различно. Веднъж, за частица от секундата, улови погледа ѝ върху себе си. Когато очите им се срещнаха, той извърна своите встрани.

По-късно Сузана и Гели се появяваха на верандата облечени, с гузно и същевременно весело изражение по лицата. Сузана винаги молеше Карлайл да изпее някоя песен и той сваляше банджото от стената и настройваше неуверения си баритон. Често от мрака изникваше индианецът и четиримата сядаха да гледат ястребите и Боклукчийски камион, който правеше дежурната си вечерна обиколка из имота.

Карлайл бе пленен от историите и легендите за Хълма на вълка. През един дъждовен летен ден, малко преди Гели да замине за Спеърфиш, двамата спряха пикапа и прекосиха високата трева към хълма, разположен на километър и половина навътре от шосето. Денят беше подобен на първия ден на Карлайл в Йеркс Каунти. Пред лицето на хълма се движеха ниски облаци и струи студен дъжд.

– Къде са погребалните могили? – попита Карлайл.

– Мисля, че са от другата страна. – Гели придърпа качулката на якето си и потрепери. – Карлайл, от това място ме побиват тръпки. Съвсем близо е до лобното място на Джак и това допълнително опъва нервите ми.

Карлайл вдигна очи нагоре. Върхът на хълма, равен като плато, се намираше на около деветстотин метра над главите им.

– Откъде точно е паднал професорът?

Гели бе като на тръни, готова да си тръгне.

– Знам, че е гледал надолу към погребалните могили и че не е паднал от Хълма на вълка. От другата страна, на осемстотин метра на северозапад, има по-малък хълм. Сигурно там е лобното му място.

Карлайл искаше да заобиколи и да види могилите, но Гели не даде и дума да се издума.

– Ти върви, щом искаш. Аз ще те чакам в пикапа.

– Не, няма нищо. Някой път ще дойда сам. Разбирам защо това място те притеснява.

– Обикновено не съм суеверна, но мисля, че е наистина странно съвпадение толкова много хора, включително и Джак, да намерят смъртта си именно тук. А старите истории направо се забиват в ума на хората. Както и онези приказки за жрицата на име Сиаула и така наречения Стража. Когато се сетя, наистина настръхвам.

Върнаха се при пикапа по друг път и подминаха знак, обърнат с лице към шосето: "Собственост на "АуРА Корпорейшън". Не влизайте."

Карлайл внимателно огледа знака.

– Някак странно име за една компания, не мислиш ли?

– Да. Като всичко останало тук.

Дъждът премина в лека мъгла и Карлайл пусна чистачките на пикапа колкото да изсушат предното стъкло, после ги спря. Отново погледна към хълма. Беше обгърнат от мъгла и сиви облаци, движещи се наоколо му, но неясните му очертания все още се забелязваха.

– Гели, видя ли това?

– Кое?

– Стори ми се, че нещо помръдна на върха на хълма. – Той излезе от пикапа и застана неподвижно за миг, облегнал ръка на отворената врата. – Сигурен съм, че видях нещо горе. Дали не е Стража?

– Стига, Карлайл, хайде да си вървим! Наистина искам да се махна оттук.

Бяха прекалено далеч, за да чуят звука на флейта, долитащ от върха на хълма, но ако времето беше по-ясно, със сигурност щяха да видят фигурата на жена, танцуваща горе.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

След уикенда, през който къщата на Карлайл бе отворена за посетители, телефонът започна да звъни. По два-три пъти на ден. Някакъв училищен директор искаше пристройка към къщата си, съпругата на един хирург от Фолс Сити мечтаеше за нова кухня, а един биохимик искаше направо да му се построи цяла къща. По начина на Коуди: първо, върши добра работа на разумна цена и така никога няма да останеш без поръчки. Второ, когато е възможно, проявявай избирателност; ако работиш достатъчно добре, клиентите ще те чакат.

Сега, след като Гели беше заминала да учи и къщата му бе завършена, Карлайл започна да упражнява дърводелския занаят така, както Коуди го беше учил, и отново започваше да се чуди как изобщо бе допуснал да се отклони от този път. Но знаеше: беше се поддал на изкушението от лесните пари, винаги това. Той бе любезно селективен, приемаше проекти, които можеше да изпълни сам или с помощта на някой як младеж, наеман за един ден, караше пикапа си по шосетата на Йеркс Каунти с прилежно подредени инструменти и почти толкова прилежно подредени мечти.

Карлайл Макмилън бе доволен и нямаше нищо против да продължава да бъде такъв – странстващ работник, най-сетне намерил покой. И ако в раздадената му от съдбата ръка нямаше карта на екстаза, то спокойствието бе напълно достатъчно. Точно това си мислеше Карлайл през една януарска вечер, когато Сузана, индианецът, Боклукчийски камион и той самият газеха през скърцащия сняг край езерцето и се чудеха как ли се справят дребните рибки под леда.

Три дни по-късно бяха обявени плановете за строителството на нова магистрала. Старецът от апартамента над "Лестър" седеше на обичайното си място, когато Карлайл влезе в "Дани". Старецът бутна един брой на "Инкуайърър" по тезгяха към Карлайл и каза:

– Господин Макмилън, мисля, че е най-добре да хвърлите един поглед.

Карлайл втренчено се загледа в онова, което минаваше за заглавие: "ПРЕДЛАГА СЕ СТРОИТЕЛСТВОТО НА ПЪТ ВЪВ ВИСОКОПЛАНИНСКИТЕ ПЛАТА." Прехвърли набързо втора и трета страница, където бяха дадени картите, и проследи с показалец маршрута на новата магистрала. Пътят тръгваше от намиращия се на северозапад Ню Орлиънс и оформяше криволичещ диагонал чак до Калгари, Албърта. Криволиците очевидно бяха измислени, за да се включат Литъл Рок, Канзас Сити и Омаха към магистралата. "Инкуайърър" бе надминал себе си в графично отношение, показвайки в изключителни детайли как точно широката триста метра ивица, състояща се от четири платна, плюс една затревена лента в средата, щеше да прекоси щата.

Магистралата правеше широк завой, за да включи Фолс Сити и Ливърмор, минаваше на десет километра от Саламандър и се вливаше неотстъпно и директно в шосето пред къщата на Карлайл, пресичаше двора му, както и малката горичка на ястребите на Тимерман, преди да завие на северозапад и да разцепи на две земята на Гели. Другите клиенти наблюдаваха как гневът и недоумението напират да изкривят лицето на Карлайл.

– Карлайл, можеш да вземеш вестника, ако искаш. – Когато му го предложи, Телма Енгелстрьом не се усмихваше.

Той прекара цял ден в проучване на картите, четене на четирите придружаващи ги статии и мислене. Магистралата правеше остър и очевидно ненужен завой югоизточно от Фолс Сити, за да включи града заедно с Ливърмор. Това му се струваше подозрително, от което гневът му нарасна още повече. И преди беше виждал подобни мерзости – навсякъде из Калифорния. Някой просто насила бе добавил големия завой в магистралата и там, където беше този завой, играеха големи пари. Онова, което Карлайл за пръв път виждаше при целия си опит с магистралите, бе, че този тук проект трябваше да бъде изпълнен в изключително кратки срокове. Вече се даваше възможност на контракторите от шест щата, както и от Канада, да наддават, за да спечелят правото за изпълнението му. Първото общо събрание, на което щеше да се обсъжда предложеният маршрут на магистралата с населението, беше предвидено за след два месеца. Като се имаше предвид състоянието на района с неговата слабо развита индустрия, ерозирали почви и пресъхващи води, трябваше да се предприеме нещо, и то – незабавно. Това беше официалното обяснение.

Имаше достатъчно пари за всеки заинтересован, по нещо за всички. Щатски сенатори и депутати бяха  преизпълнени с радост от икономическите придобивки, които дори самото построяване на магистралата щеше да донесе на техните избирателни райони. В допълнение на това можеше да се изгради нефтопровод от Арктика до Калгари, откъдето нефтът да се превозва с камиони до рафинериите в Ню Орлиънс, компенсирайки намалелия добив в Тексас и Залива. Така че шофьорите на камиони, нефтените компании и Ню Орлиънс щяха да спечелят.

Що се отнасяше до островите и техните вечни неволи, този проект си имаше своите силни страни.

Все още се очакваше одобрение на идеята да се източва нефт от Арктика, но как можеше да се отхвърли тя сега, като се имаха предвид всичките пари, които щяха да бъдат похарчени за една магистрала, по която да се транспортира нефтът? И ако Арктика така или иначе щеше да бъде плячкосана, нефтът все някак трябваше да бъде извозван. Ето защо магистралата беше жизненонеобходима. Това гениално хрумване осигуряваше пълната подкрепа на работещите на сондите, на производителите на нужната им екипировка, производителите на цистерни и на много други заинтересовани страни, в това число и профсъюзите. Но Карлайл подозираше, че сондажите в Арктика бяха от второстепенно значение. Магистралите, или най-малкото самата идея за тях, имаха своята собствена вътрешна енергия, неясната идея, че циментът неизменно води със себе си състояние на нирвана. Прекарай главна магистрала през щата си и всичко ще бъде направо чудесно. На природозащитниците също бяха подхвърлени малко трохи. Част от плана предвиждаше закупуването на целите имоти на Гели Девъроу и Аксел Лукър. Земята щеше да бъде използвана за резерват, в който да се отглеждат бизони и антилопи и който евентуално можеше да стане известен като Национален парк "Антилопа". По нещо за всекиго.

Губернаторите на щастливите щати бяха направо на седмото небе, заявявайки щедро своята подкрепа на проекта за магистралата по страниците на вестниците, възхвалявайки невероятния тласък на икономическото развитие, който щеше да настъпи при осъществяването на този проект. Според тях туризмът щеше да процъфти, малките градове щяха да се съживят, а големите да се разраснат още повече, населението щеше да се увеличи и така нататък, и така нататък. Възторжените ревове се чуваха от всяка страница на вестника.

Карлайл прочете всичко от край до край, после пак и настроението му силно се понижи. Същата вечер Гели се обади от Спеърфиш.

- Карлайл, направо ми призлява от тези планове за новата магистрала. Цял ден се опитвам да не се разрева, като си помисля какво ще ти причини въпросният проект. Преди малко говорих с Телма и тя ми каза, че всички смятат, че това е спасението на Саламандър.

– Гели, неприятно ми е да ти го кажа, но Саламандър вече е мъртъв, въпреки че не го осъзнава. Някаква проклета ивица асфалт, минаваща на десет километра от него, няма да промени нищо за този град. Единствено ще направи по-лесно придвижването на местните жители до големите магазини във Фолс Сити. Телма и останалите може и да искат да вярват на всичките тези глупости, но те просто не са истина. Съжалявам, че се изразявам толкова буквално, но това е поредният ръждив пирон в ковчега на моите мечти. Повдига ми се от тези негодници и тяхното очевидно намерение да превърнат целия свят в пустиня от асфалт и джунджурии.

За момент Гели замълча, после заговори тихо, преминавайки в отбранително положение:

– Наистина е доста сложно, Карлайл. Ти можеш да вземеш инструментите си и просто да се преместиш там, където има работа за теб. Много от нас не могат да си го позволят, а ние също трябва да оцеляваме. Не мога да взема земята си и да я преместя, а съм на косъм от банкрута. Телма не може да вземе "Дани" и да го премести. Ти можеш да си построиш друга къща, нали така?

– Аз да, но ястребите на Тимерман – не.

– Но ако се стигне дотам да се преценява дали да се предпочете оцеляването на птиците или на хората...

Той я прекъсна:

– Отново ще кажа същото, Гели. Магистралата няма да помогне нито на "Дани", нито на Саламандър. Ако някой друг освен предприемачите, циментовата индустрия, ти и Аксел – ако намерението му е да продава, макар че той едва ли има друг избор – спечели от цялата тази работа, това ще са градовете, които и без това се справят добре, както и "Стъки", "Рамада" и "Тексако", и останалата част от тази петролна шайка, възнамеряваща да хомогенизира планетата.

– Това е единственият шанс за нашия град, Карлайл. На какво друго бихме могли да се надяваме?

– Ако бях експерт по тези въпроси, пред вратата ми щеше да има опашка, дълга чак до Йелоустоун. Знам само две неща със сигурност. Първо, магистралата по-скоро ще навреди, отколкото ще помогне на Саламандър. Второ, в този проект има нещо гнило. Зад всички фанфари дочувам лошо изпълнена музика. Чувствам го дълбоко в себе си и знам, че то със сигурност няма да доведе повече клиенти в "Дани".

От другата страна на шосето ястребите на Тимерман се връщаха у дома след дълъг изморителен ден. В мрака се носеше песента на щурчетата, въздухът беше хладен и Карлайл извърна взор на запад през перфектно обрамчения си прозорец към розовооранжевия залез.

– Гели, признавам, не съм предубеден към подобни неща, но в това, което се случва в момента, има нещо наистина много изкуствено – не само в тази глупост с магистралата, но и по отношение на целия район. Магистрали, набързо построени лоши конструкции, които минават за нови къщи, заведения за бързо хранене, предлагащи боклуци, огромни търговски центрове, пълни с джунджурии, от които никой няма нужда – всичко това. Капитализмът се е обърнал на джунджуризъм и ние съсипваме тази държава.

Сега Карлайл беше в стихията си, гневен, ядосан на Гели, на целия свят.

– Някой е успял да ни убеди, че повече значи по-хубаво, но никой не си задава въпроса повече от какво? Просто повече. Повече е по-добре, защото по-малко е по-лошо и спорът, изглежда, свършва тук. Мислим си, че знаем какво правим, но, изглежда, надценяваме способността си да разбираме какво всъщност правим и не си даваме сметка за последствията в дългосрочен план. Имаме нужда от Министерство на Вечността или нещо от този род, хора, които да се грижат за бъдещето. Не знам, не виждам никакъв смисъл в това, което се случва. Единственото, което знам, е, че тази държава е загубила способността си да се бунтува, да изразява гнева си. Аз обаче не съм. Ще се боря срещу тази магистрала както заради себе си, така и заради ястребите на Тимерман, но най-вече заради тях.

Гели отново замълча, по линията се разнесе шум. Въпреки това Карлайл чуваше дишането ѝ – тя очевидно мислеше, подбираше внимателно думите си.

– Не знам какво да ти кажа, Карлайл. Ужасно съжалявам, наистина, заради онова, което може да се случи с монумента на Коуди. Ти създаде рай за себе си и аз наистина плача, когато си представям как магистралата минава през него и го разрушава. Но за разлика от теб не тая в себе си гняв заради посоката, в която се движи светът. Не съм достатъчно силна, за да променя тези неща, дори и да исках. Ще ми се да бях там, за да мога да те прегърна, но утре имам изпит.

– Е, магистралата ще реши поне твоя проблем, Гели, ще можеш да продадеш земята си. Една добра последица от цялата тази лудост.

– Какво мислиш да правиш?

– Не знам. В Станфорд има един професор, който, изглежда, е истински боец, що се отнася до неща от този род. Миналото лято четох статия за него в университетското списание. Мисля да му се обадя.

– Трябва да вървя да уча за изпита. Можеш ли да дойдеш този уикенд?

– Не знам. И честно казано, едва ли съм приятна компания точно сега. Така че може би ще е най-добре да не идвам. Ще ти позвъня, ако променя намеренията си.

– Добре – рече тъжно тя. – Имам планове за събота вечер, но ще ги отменя, ако решиш да наминеш. Карлайл...

– Да – отвърна той рязко и нетърпеливо, сякаш имаше далеч по-важни неща за вършене от това да разговаря по телефона с Гели Девъроу.

– Много държа на теб.

Карлайл въздъхна, поотпусна се.

– Знам, Гели. И аз държа на теб. Желая ти успех на изпита.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

В офиса си във Фолс Сити Рей Дарджън се обръщаше към група местни бизнесмени:

– Момчета, не ви ли казах, че това е чудесна възможност за истински бизнес? Посъветвах ви да се доверите на добрия си приятел Рей, нали така? Магистралата минава оттук, точно както ви казах, и...

– Рей – прекъсна го един от мъжете, – все още не е напълно сигурно, нали? Плановете, които видяхме, бяха планове на ПРЕДЛАГАНИЯ маршрут.

Рей Дарджън самоуверено се усмихна.

– Магистралата ще минава оттук, точно както е според плановете. Старият Джак Уиймс, моят приятел сенатор и отговорник по пътното строителство в столицата ни, ми го гарантира. – Дарджън се залюля на въртящото се кожено кресло. Ръцете му лежаха спокойно отпуснати върху закръгления му корем. Рей беше доволен от властта, с която разполагаше, а още по-доволен бе от онова, което предстоеше.

– Напълно сигурен ли си, че няма да си навредим със закупуването на всичката онази земя миналата година? – попита го друг, лекар от Фолс Сити.

Дарджън изсумтя и махна пренебрежително с ръка, сякаш да изтрие всичките им страхове.

– Какво лошо може да има в това, че някои от нас ще натрупат малко пари от един проект, който така или иначе щеше да се осъществи? Както се казва в Библията, напред към просперитета.

Дарджън замлъкна и се опита да си спомни дали въпросните думи наистина бяха цитат от Библията, но беше почти сигурен, че са оттам. Никой от присъстващите не го поправи, така че той продължи:

– Разбира се, по-добре е да се погрижим нашата далновидност да не се коментира по страниците на "Инкуайърър". Стига сме се притеснявали, ами да се занимаем отново с въпроса за това как да си поделим закупените земи така, че никой от нас да не привлече вниманието на обществеността с масата пари, които е дал за голям брой парцели.

***

Собственикът на компания за товарни автомобили седеше отляво на Джил Ремингтън и цяла вечер не откъсваше поглед от гърдите ѝ, докато разговаряше с нея. Очите му играеха нагоре-надолу от лицето ѝ към дълбокото ѝ деколте и обратно. Говореше монотонно, отегчаваше я. Но тя бе запечатала приятна полуусмивка върху лицето си и се преструваше на заинтересована. (Господи, нима тези мъже никога не говорят за друго освен за бизнес и политика?)

И въпреки това Джил Ремингтън беше доволна, че сенатор Джак Уиймс я бе поканил на тази интимна вечеря. Жена му и консерваторите, които представляваше, му пречеха да я води по ресторанти, но той обичаше да се перчи с нея, когато обстоятелствата го позволяваха. Тази вечер беше преценена като сравнително безопасна от съветниците на сенатора, които не харесваха Джил просто заради интереса на сенатора към нея и заради политическия риск, който тази връзка криеше.

Вдясно, седнал начело на масата, сенаторът се привеждаше към един пътностроителен инженер от Ню Орлиънс и му казваше:

– Не, не очакваме там да възникнат някакви проблеми. Онези нещастни копелета от високопланинските плата са толкова отчаяни, че биха сторили всичко, за да получат помощ.

Вероятно природозащитниците от Луизиана ще ни създадат малко главоболия, както и онези на запад, когато минем през края на един национален парк, но с това можем да се справим. Все още очаквам гласовете на хората от Организацията по осъществяването на обществени проекти, както и на тези от Комитета по транспорта, но ще сме в състояние да оповестим окончателния маршрут по някое време догодина, а това, разбира се, ще е маршрутът, който вече сме определили.

– Чуйте ме, сенаторе, ако имате нужда от още пари за последния натиск, обадете ми се – предложи инженерът.

– Благодаря, може и да се наложи да се възползваме. Ще ви държа в течение. По един или друг начин ще се погрижим всичко да е наред. Кал Ейкърс от Камарата разчиства пътя пред мен, а Кал е от хората, които знаят как да сритат някой задник, когато е необходимо. Зад всичките му високопарни приказки за възраждане на района и така нататък се крие един истински гангстер.

Сенаторът загаси угарката от цигарата си в един пепелник, поклати глава и се засмя със смях, лишен от хумор.

– Исусе, когато онези провинциални бедняци видят какво ще стори Мексиканското търговско споразумение с техните мечти и надежди за развитие на индустрия, тухли ще серат. Мексиканците ще работят почти за без пари, а споразумението ще закопае онези дребни лайнари от запад още по-надълбоко, но те и без това са на отмиране, което е напълно отделен проблем.

Останалите около масата закимаха в знак на одобрение.

– Какво казва Кал Ейкърс? – Сенатор Уиймс замълча и вдигна поглед към тавана, където димът от пурата му се процеждаше между кристалните висулки на полилея. – Американски технологии, използване на мексиканска работна ръка за производството на продукти, които ще продаваме на японците и европейците. Нарича я Инициативата Рио Гранде. Добро наименование.

Джил Ремингтън, подобно на препускаща с главата напред газела, слушаше сенатора и кимаше усърдно, докато собственикът на фирма за товарни автомобили ѝ говореше, като разчиташе гърдите ѝ да придадат някакъв по-дълбок смисъл на добре отработените общи фрази, с които му отговаряше. Тази вечер Джил беше сексуален обект и го знаеше. Ролята не ѝ се нравеше, но пък бе доволна, че не живее някъде из високопланинските плата, област, която сенаторът наричаше "Западен Исус" или с други подбрани имена.

– Била ли си някога в Толедо, Джил? – Мъжът до нея я погледна похотливо и червеното флагче в главата ѝ, на което пишеше "Зададен е въпрос!", се развя и привлече вниманието ѝ. Джак Уиймс я гледаше.

– Не, никога. Хубаво ли е там? – Това, реши тя, ще е достатъчно, за да накара собственика на камиони да запълни следващите десетина минути с празни приказки. Погледна косо към сенатора, той дръпна от пурата си и ѝ намигна.

Собственикът на фирмата за камиони впи поглед в гърдите ѝ, презареди и продължи:

– Малка госпожице, просто ще трябва да те закараме дотам и да ти покажем...

Докато досадникът говореше, полет трийсет и два на Мексиканските авиолинии кацна на пистата на летище "Дълес" с Кал Ейкърс, изпълнителен директор на Търговската камара на САЩ, на борда.

***

В деня след вечерята, на която Джил Ремингтън бе образована по въпроса за удоволствията, предлагани от Толедо, Охайо, и след закуската, организирана от Асоциацията на християните бизнесмени, на която току-що бе присъствал и която бе изличила и последните следи от умората му от полета, Кал Ейкърс с бърза стъпка влезе в офиса си, разположен на Капитолия. Мексиканците бяха на път да подпишат търговското споразумение и той вече си представяше масата заводи, издигнати по границата. Нека надменните европейци и вечно препускащите дребни японци да се пръснат от яд заради тази перспектива.

– Добро утро, Джил.

- Добро утро, господин Ейкърс. Добре дошъл. Как беше пътуването?

– Супер, Джил. Просто супер. Какви съобщения има за мен?

В света на Кал Ейкърс всичко беше супер, с изключение на един провален брак, втори, вървящ в същата посока, и вероятността за фалит заради едни инвестиции, които бе направил във верига магазини за бижута. През последните шест години, през които работеше за Кал, Джил направо бе намразила думата "супер".

– Оставила съм ги на бюрото ви в реда, в който са получени, господин Ейкърс. Господин Фланиган от Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата се обади няколко пъти. Също така позвъни и сенатор Уиймс, който настоя незабавно да разговаря с вас.

– Прехвърли ми го в офиса. После ще се опитаме да се свържем с Фланиган.

Сенаторът бе във вихъра си. Всяка нощ, прекарана с Джил Ремингтън, оказваше подобно въздействие върху него.

– Кал – изгъргори той, – накарай приятелчето си Бил Фланиган от забутания Запад да говори с този Рей Дарджън, който и да е той, и да озапти кучия му син, преди да е съсипал целия проект. Харлан – знаеш го, сенатор Стърк, избран от онзи район – ми каза, че Дарджън събрал един куп хора и всички те започнали тайно да купуват земята около предложения маршрут, преди още миналата седмица да обявим нещата официално. От Харлан разбрах, че са започнали отпреди година, година и нещо. За бога, знаех, че е грешка Фланиган да му показва маршрута толкова рано, въпреки че Дарджън е главен комисионер.

Ейкърс се сви под шибащите думи на сенатора. Речникът на Уиймс му напомняше за времето отпреди той самият да престане да пуши и да се отдаде на Бога.

– Кой е Рей Дарджън? Никога не съм чувал да го споменават, с изключение на един-единствен път, когато Фланиган спомена името му в едно съобщение, оставено на телефонния ми секретар.

– Рей Дарджън е наистина лош човек, Кал – отвърна сенатор Уиймс. – Според Стърк, Дарджън се пързаля спокойно на собствената си нефтена пързалка; той е един от онези закостенели типове, които разсъждават по стария начин, без да осъзнават, че светът се променя. Хич не е чист, но е дяволски умен, освен това умее да кара хората да вършат онова, което той иска.

Никой не се осмелява да му противоречи, защото този негодник няма грам съвест и никакви скрупули, щом си науми да прави нещо – независимо колко гадно може да е то. Преди известно време например направо съсипа една жена от Фолс Сити, която бе опонентка на Харлан при местните избори. Разпространи анонимни листовки, в които се описваше как вземала дрога и се чукала с един китарист пуерториканец, като карала мъжа си да гледа.

Всичко, разбира се, беше лъжа, но никой не успя да проследи кой стои зад листовките. Дарджън също така вложи огромна сума пари в кампанията на Харлан, а знаеш, че Харлан ми е добър приятел. Освен това случайно научих, че Дарджън притежава голям парцел земя край едно място, наречено Хълма на вълка. Купил я е преди около петнайсет години, така каза Харлан. Било свързано с малкото количество злато, открито в един поток наблизо. Как всичко това се вписва в настоящия проблем, не съм сигурен.

– Добре, сенаторе. Веднага ще се обадя на Фланиган и ще проверя какво става. – Кал Ейкърс прекъсна линията и помоли Джил да го свърже с Бил Фланиган.

– Корпорация за благоустройство и развитие на високопланинските плата. Госпожа Андрюс на телефона.

– Господин Ейкърс от Търговската камара на Съединените американски щати търси господин Фланиган. – Джил се зачуди дали госпожа Андрюс, която и да беше тя, някога е била чукана от сенатор. Госпожа Андрюс не беше чукана от сенатор, въпреки че бе виждала доста от тях по телевизията. След един безотговорен и непохватен момент след абитуриентския си бал тя не беше лягала с друг мъж освен със съпруга си, а той бе загубил интерес към секса с нея преди десет години.

Маргарет Андрюс с мъка държеше очите си отворени. Предната вечер беше помагала на дъщеря си да се справи с кашлицата на бебето, докато зет ѝ гледаше мач по телевизията. В мига, в който Марилий напусна училището за козметички, за да се омъжи за един очевиден загубеняк, Маргарет бе разбрала, че дъщеря ѝ прави огромна грешка. Въпреки това, подобно на всички майки по света, тя се бе надявала и продължаваше да се надява, че бракът на дъщеря ѝ може да се окаже сполучлив.

– В момента господин Фланиган води разговор по другата линия. Искате ли да му оставите съобщение?

– Когато се освободи, нека да се обади на господин Ейкърс, моля.

– Ще му предам.

– Благодаря. Дочуване.

– Дочуване.

Джил натисна бутона за връзка с кабинета на Кал Ейкърс

– В момента господин Фланиган е зает. Поръчах да му предадат да се обади.

– Благодаря, Джил. – Кал Ейкърс започна да почуква с химикалката по плота на бюрото си. Господи, в днешно време беше невъзможно да откриеш когото и да било!

Десет минути по-късно Бил Фланиган позвъни. Ейкърс вдигна слушалката и изтръгна от гърлото си най-ведрия и любезен глас, на който беше способен:

– Бил, как си? Съжалявам, че чак сега ти се обаждам. Отсъствах цяла седмица. Бях на Хълма и в Мексико Сити, работех по онова, което наричаме Инициативата Рио Гранде. Бавно я придвижваме напред, въпреки че либералите не спират да мрънкат заради евтината работна ръка, която ще използваме, и евентуалните екологични вреди.

– Както и да е, исках просто да те държа в течение относно напредъка ни по проекта за магистралата и да проверя как са нещата при вас. Тук всичко се развива много бързо, по-бързо, отколкото някога съм предполагал. Добрият сенатор е във вихъра си, прегазва всеки, който се изпречи на пътя му. Канадците вече са на борда, а Ню Орлиънс помогна за оформянето на национална коалиция от шофьорите на товарни камиони и работниците в сферата на нефтодобива.

– Тук имахме известни проблеми с федералните планировчици и инженери. Планировчиците мрънкат, че нямат достатъчно пари за поддръжката на вече съществуващите пътища, камо ли за построяването на нова магистрала. Инженерите са отделен случай. Не им харесва огромното отклонение, което включва Фолс Сити и Ливърмор. Преди два дни сенаторът отиде да разговаря лично с тях. Каза им, че ако се надяват да получават повече пари за цимент през следващите десет години, ще е най-добре веднага да съсредоточат вниманието си върху този проект. Това, изглежда, подейства. Все още се чуват откъслечни възражения, но вече вървят към затихване.

– Някакви шансове магистралата да мине през Саламандър?

– Никакви. Пробвахме, както ти ни помоли, но инженерите наистина се разпищяха, затова реших да го зарежа. Както и да е, и двамата знаем, че онова малко езеро е на пресъхване, тъй че магистралата няма да му помогне. В момента, изглежда, си оставаме с предложения маршрут, като магистралата ще минава на около десет километра от Саламандър, ще прекоси Ливърмор на североизток, после ще пресече щатски път 42 и ще погълне онзи мръсен кален път на север, същия, за който сме говорили и преди. След като излезе от Ливърмор, магистралата ще върви предимно по права линия, така че това ще ни помогне да минимизираме разходите по обезщетяване на собствениците на земеделски земи. А как са нещата при вас? Някакви проблеми?

– Ако Саламандър беше включен в маршрута, това щеше да ни помогне, но ще се справим, ще им кажем, че една отбивка от магистралата към градчето ще бъде добра за тях, въпреки че магистралата е на десет километра. Фермерите и собствениците на ранча ще вдигнат вой до небето, задето минаваме през земята им, но с тях лесно ще се справим. Току-що изникна още един възможен проблем. Говори се, че сиуксите смятат територията около Хълма на вълка за свещена, въпреки че не я притежават. Била е тяхна преди много години, но това не било изгодно на държавата и на златотърсачите, така че тя един вид им се е изплъзнала и неусетно е преминала в чужди ръце. Но индианците продължават да са собственически настроени. Имали сме подобни проблеми и с други проекти. Все някак ще го разрешим, ще им подхвърлим съвременен еквивалент на едновремешните мъниста за размяна – камион с бира или нещо от този род – или просто ще си вършим взривните работи на крачка от тях, каквото и да ни струва.

– Добре. Слушай, Бил, главната причина, поради която ти се обаждам, е човек на име Рей Дарджън, който очевидно се е заел за купува земя по протежението на бъдещата магистрала. Това трябва да престане или най-малкото секретността на тези негови действия да се повиши поне с шест пункта. Очевидно Дарджън е силата, довела до минаването на магистралата през вашия район, но целият план може да се провали, ако той не миряса.

– И аз току-що подочух нещо по същия въпрос, Кал. Каквито и неща да си чувал за Рей Дарджън, те са не само верни, но и вероятно недостатъчно лоши. Също така той е комисионер на магистралата. Честно казано, изобщо не ми харесва да се возя на една  кола с него, винаги имам чувството, че сякаш изневерявам на някого по труден за обяснение начин дори, само като разговарям с него. Всеки път, когато някой спомене за магистралата, той облизва устни и потрива доволно намазаните си с одеколон ръце.

Като цяло е непоправим, а като капак на всичко е и голям поддръжник на Харлан Стърк. Но ще говорим с него, ще го накараме да си затваря устата.

Ейкърс продължи:

- Джак Уиймс спомена, че Дарджън притежава парцел около Хълма на вълка. Свързано било със злато. Знаеш ли нещо по този въпрос?

– Не, но ще видя какво мога да открия.

– Добре, разчитам на теб. Бил, търсят ме на другата линия. Просто исках да ти кажа, че тук придвижваме нещата. Не губи вяра и се обаждай. Ако всичко продължи така, както досега, след два месеца ще обявим окончателните планове за строителството на магистралата.

– Звучи страхотно. Благодарни сме ти за помощта. По някое време бих искал да си поговоря с теб за търговското споразумение с Мексико, което те чух да споменаваш, и какво може да бъде отражението му върху всички нас в този район.

– Напълно сигурно е. Въпреки това попитах сенатора и той не предвижда да има каквито и да е негативни последици за твоя район. Напротив, смята, че може да отвори вратичка за допълнителен износ на пшеница. Трябва да затварям, Бил.

Когато лампичката на бюрото ѝ изгасна, показвайки, че Бил Фланиган е приключил с разговора, Маргарет Андрюс все още мислеше за внучката си и се чудеше каква работа би могъл да си намери зет ѝ, за да издържа семейството си. Изглеждаше така, сякаш тук, където живееха, всичко се разпадаше, работните места изчезваха, хората се изселваха. Но господин Фланиган я беше успокоил, че ще настъпят по-добри времена, и ѝ бе смигнал, когато ѝ го беше казал. Тя му вярваше и се надяваше, че ще се окаже прав. Лъчите на есенното слънце от високопланинските плата минаваха през стъклото на прозореца и падаха върху ръцете ѝ, а тя седеше, стиснала юмруци, и си мислеше, че зимата не е далеч.

Щеше ѝ се зет ѝ да бе отишъл в колеж, вместо да работи в кариерата на братята Гътридж край Саламандър и да виси по цяла вечер в кръчмата на Слийпи в Ливърмор. Допускаше, че когато настъпят студовете, той временно ще бъде освободен от работа и тогава ще се мотае из къщи с бира в ръка, ще гледа разни игри по телевизията и ще се дуе какво би направил на Колелото на късмета, стига да имал шанса да участва. Когато беше предложила да му плати таксата за обучение в колежа в града, той и се бе изсмял и бе излязъл да смени маслото на колата си. Беше предложила същото и на дъщеря си, но Марипий бе пожелала да се запише в училището по фризьорство и козметика, за да си играе с хорските коси така, както винаги правеше със своята. Бременността ѝ промени всичко това. И Маргарет Андрюс още веднъж се замисли за наближаващата зима, въпреки че лъчите на слънцето проникваха през прозореца и падаха топли върху ръцете ѝ.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

– Предположенията ви са правилни. Те ще се хванат за суверенното право на държавата да отчуждава частна собственост. – Професорът от Станфорд, специалист по икономика на околната среда, разговаряше с един човек на име Карлайл Макмилън, живеещ някъде из високопланинските плата. – Петата поправка на Конституцията разрешава изземването на частна собственост в името на обществена цел, стига, разбира се, да се плати обезщетение на собственика. Когато става въпрос за придобиване на право за строителство на магистрали, законът е пределно ясен. Секретарят на Министерството по транспорта е упълномощен – и тук цитирам буквално Конституцията на САЩ, – "да изземва, влиза във владение и да придобива собственост върху такава земя чрез покупка, дарение, конфискация или по някакъв друг начин, съответстващ на законите в Съединените американски щати." В този случай "съответстващ на законите на САЩ" означава, че трябва да ви компенсират, но също така и че може да ви я отнемат.

– В такъв случай няма нищо, което да мога да направя, така ли?

– Ще трябва да се защитавате с други средства. Всъщност трябва да преминете в атака. От онова, което ми казахте, разбрах, че е имало някакви безсмислени криволици из маршрута. Виждал съм подобни неща и преди, много пъти. Внимателно проучете данните, дадени от инженерите, накарайте ги да оправдаят маршрута, който са избрали. Поне в петдесет процента от случаите това се оказва невъзможна задача за тях. Ще ви изпратя някои материали, които ще ви дадат добра насока как точно да го направите.

Професорът се загледа в студентите, минаващи под прозореца му в Пало Алто. Червени раници. Сини раници. Билетът му за конференцията в Мелбърн.

– После, онези птици, които споменахте. Ястребите на Тимерман. Разкажете ми малко повече за тях.

Карлайл описа как двамата с Мур бяха идентифицирали ястребите и какво се беше случило след това.

– Те в списъка на застрашените видове ли са? – попита професорът.

– Не, защото всички са смятали, че отдавна са изчезнали, но са номинирани да влязат в него. Коалицията за защита на грабливите птици работи върху това. – Карлайл се облегна на вратата на телефонната кабина във Фолс Сити. Беше построил около една трета от зимната градина, поръчана от един местен адвокат, и се опитваше да се съсредоточи върху работата си, но гневът, породен от предстоящото строителство на магистралата, го връхлиташе на вълни, намаляваше, после отново прииждаше.

– Много зле. – Професорът въздъхна. – Животински вид, вървящ към изчезване или дори само застрашен, което е следващото по-ниско стъпало, е мощно оръжие в подобни ситуации. Това е основното положение, заложено в акта за защитените видове, а е повече от ясно, че магистралата ще унищожи цял ареал; Но ще ви припомня, че първият закон за строителството на магистрали е следният: най-краткият път от една точка до друга винаги минава през гора. Проблемът е, че понастоящем нито един законодателен орган не защитава животните и растенията, които са кандидати за списъка с изчезващите видове, но все още не са вписани в него. А процесът по вписването на някой вид във въпросния списък е твърде муден и несигурен. В един скорошен доклад се казва, че на правителството ще са нужни деветдесет и четири години само за да разгледа всички растения и животни, заслужаващи внимание, отчасти защото департаментът по Защита на околната среда не разполага с достатъчно средства и персонал.

Дори евентуално да успеете да вкарате птиците в списъка на застрашените от изчезване видове, пак няма гаранция, че ще оцелеят. От вече записаните вътре броят на една трета продължава прогресивно да намалява. По-голямата част от отпусканите средства се харчат предимно по онези видове, които се забелязват, които са привлекателни за публиката, като плешивия лешояд например. Допускам, че вашите птици не влизат в тази категория.

Всичко това звучеше прекалено мрачно в ушите на Карлайл.

- Какво предлагате?

– Имате доста добри шансове да спрете строителството на магистралата поне за известно време, като се позовете на факта, че първоначално обявеното въздействие върху околната среда е неадекватно. Правено е и преди. Ако имате нужните източници, първо издействате временно запрещение на строителните работи, като се основавате на горното твърдение; второ, заведете дело, с което да ускорите вписването на птиците в списъка на застрашените видове. Ако успеете да ги впишете, победата ви е почти в кърпа вързана. Обърнете внимание, че казвам "почти". Има най-различни легални и политически номера, с които списъкът може да бъде заобиколен, но както вече казах, той е едно мощно оръжие. Разполагате ли с... да речем двайсет-трийсет хиляди долара за дело?

– Не.

– А Коалицията за защита на грабливите птици?

– Нямам представа, но Даръл Мур, биолог в местния колеж, спомена, че в коалицията се говорело за запрещение, така че най-вероятно разполагат с нужната сума.

– Добре, това е едно начало – каза професорът, погледна часовника си и прелисти билета си за Мелбърн. – Оставете коалицията да работи по екологичните аспекти на проблема, тъй като това изисква високо ниво на технологична експертиза, както и способност за бързо придвижване на нещата. Но не забравяйте, че много малко федерални проекти са спирани единствено по екологични причини. Вие се концентрирайте върху магистралата, опитайте се да докажете, че предложеният маршрут не е оптималният. Това е най-добрата ви стратегия. Чуйте ме, Макмилън, след по-малко от два часа имам полет за Австралия, така че трябва да тръгвам. Успех. Ще наредя на секретарката си да ви изпрати документите, които ви обещах. Обаждайте ми се винаги, когато имате нужда от помощ.

– Много ви благодаря, професор Вайнщайн. Цялата работа изглежда безперспективна, но вие много ми помогнахте.

– Радвам се, че съм ви бил от полза. Не се отказвайте. Негодниците мразят интелекта и ангажираността. Не са подготвени да се справят с подобни качества. Но нека ви предупредя, че играта може да загрубее. Заложени са много пари и това е всичко, което ги интересува. Аз лично се впускам с главата напред в подобни битки, надявайки се, че ще издействам поне забрана. Трябва да вървя. Успех.

Да загрубее. Професорът беше казал, че играта може да загрубее. Бе започнало да става така само четири дни след като се разчу, че Даръл Мур и Коалицията за защита на грабливите птици се опитват да блокират строителството на магистралата заради някакви проклети пернати. И че Карлайл Макмилън прекарва много време в библиотеката във Фолс Сити, за да проучва всички документи, отнасящи се до Пътя на високопланинските плата, с намерение да направи каквото може, за да предотврати минаването на магистралата през района.

Една вечер пощенската кутия на Карлайл беше съборена и премазана от кола. На следващия ден, четвъртък, пристигна анонимно писмо: "ВЪРВИ СИ ОБРАТНО В КАЛИФОРНИЯ, ПЕДЕРАСТ! НЕ СИ ЖЕЛАН ТУК." А един мрачен злокобен глас по телефона същата вечер му беше прошепнал:

– По-добре дръж котарака си затворен!

– Бил, какво, за бога, става там? – Кал Ейкърс от Търговската камара на Съединените щати разговаряше по телефона с Бил Фланиган, директор на Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата. – Преди два часа ми се обади сенаторът, много е притеснен заради някакви птици по маршрута на магистралата, както и заради някакъв дърводелец, който ни създава проблеми. Какво става?

– Не знам откъде да започна, Кал. Преди известно време един човек на име Карлайл Макмилън се премести тук от Калифорния – един бог знае защо! – и си построи нова къща точно там, откъдето ще минава магистралата. Всъщност става въпрос за една стара къща, която той напълно преустрои. Тогава, разбира се, не знаеше, не магистралата ще минава точно през тоалетната му чиния. Предполагам, че е свършил страхотна работа по къщата, така поне се твърдеше в "Обзървър", вестника на Фолс Сити. В статията беше наречен "велик майстор". Някъде към двеста-триста човека посетиха дома му, когато завърши работата си по него. Сега половината лекари и адвокати в града искат той да работи за тях. Това е едното.

– Зарежи дърводелеца, този... Как каза, че му е името? Милър?

– Макмилън. Карлайл Макмилън.

– Ще заровим задника му под два метра земя, примесена с бетон, и хич няма да разбере откъде му е дошло. Спокойно, Бил, това не е проблем.

– Изглежда, местните си мислят, че могат сами да се справят с усложнението. Настроенията срещу Макмилън непрекъснато нарастват и очевидно вече са отправяни заплахи срещу него.

– Бил, защо винаги трябва да се разправяме с кретени? Тези боклуци не решават нищо, само ни докарват лоша слава. Виж дали не можеш да ги убедиш в това. Кажи им да се въздържат. Можем да се справим с Макмилън. Какво друго има?

– Изглежда, че докато нашият човек от Калифорния си е строил къщата, е забелязал някакви необичайни птици в горичката от другата страна на шосето. Излезе, че става дума за вид ястреби, които всички са смятали за отдавна изчезнали.

– А, по дяволите! – Понякога, в моменти на напрежение, вярата на Кал Ейкърс в Бог и по-добрия начин на живот го напускаше. – Тези ястреби в списъка със застрашените видове ли са?

– Не знам.

– Отчуждаването на частна собственост е едно нещо, застрашен от изчезване вид – съвсем друго. Проектът за язовира "Телико" в Тенеси бе забавен с цели четири години заради някакъв хранещ се с охлюви костур! Как не сме разбрали за тези ястреби по-рано? Чакай една минута, имам някъде тук доклада за отражението на строителството на магистралата върху околната среда. Задръж така, докато го открия. – Тишина, смущавана само от лекото шумолене на страници, разгръщани на две хиляди километра разстояние.– Така. Преглеждам документа. Споменава се за някакви индиански могили, но те се намират в земя, която е собственост на Рей Дарджън. Той е в нашия лагер, така че с това няма проблеми. Не виждам нищо за никакви птици. Кога ги е открил?

– Съвсем наскоро, доколкото разбирам. Преди около два месеца може би.

– Докладът е направен преди година, ето защо ястребите не са упоменати. Между другото, повечето такива доклади са си чиста формалност. Ще се обадя на Службите по дивите животни и рибите и после пак ще ти звънна. Не губи вяра. Ще ти се обадя веднага щом разбера нещо.

– Добре, благодаря, Кал. О, за малко да забравя да ти спомена за радикалната природозащитна организация...

Докато Ейкърс и Фланиган разговаряха, Карлайл подминаваше Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата на път за Саламандър. Беше навъсен, ядосан и твърдо решен да продължи с тази война – завинаги, ако се наложеше.

Ако Карлайл Макмилън бе изпълнен с решимост, то следните личности бяха направо бесни и на крачка от сърдечен удар: Кал Ейкърс от Търговската камара на САЩ, Бил Фланиган от Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата, Джери Грават и още петима губернатори, дванайсет сенатори, голям брой членове на Долната камара на Конгреса, представители на канадската икономика, различни директори на нефтени, транспортни и циментови фирми, различни съюзи, почти всички на територията на Йеркс Каунти и всеки, който имаше интерес от построяването на магистралата.

И всички те бяха бесни на Карлайл Макмилън. Той беше построил известната си къща точно на пътя на тяхната магистрала, нали така? И освен това бе казал на професор Даръл Мур за птиците, нали? И тогава Мур се беше свързал с една неправителствена организация, наречена Коалиция за защита на грабливите птици, която сега се бореше да издейства запор върху строителството на магистралата и ястребите незабавно да бъдат разгледани като кандидати за списъка на застрашените видове. Ако ястребите получеха такъв статус, а това несъмнено щеше да стане, ако делото завършеше с успех, строителството на магистралата можеше да бъде напълно отменено, точка, или най-малкото щеше да се наложи пълно преструктуриране на съществуващите планове, изискващо достатъчно дълго време, за да секнат всички средства от наличните в момента фондове. После се заговори, че Карлайл Макмилън проучвал цялата документация, отнасяща се до магистралата, и смятал да настоява за промяна на маршрута на базата на твърдение, което до този момент не било хрумвало на никого. Болката на поддръжниците на магистралата се събираше в гигантска бъчва, кипеше и се изливаше навън по стените ѝ на силни струи и излизаше наяве със силата на колективната злоба, насочена директно срещу Карлайл Макмилън.

Рей Дарджън, бизнесмен предприемач, също беше бесен – самата свирепост с диамантена халка на дясното кутре. Петнайсет години по-рано старец на име Уилистън бе открил следи от злато в един поток близо до Хълма на вълка. Един специалист по анализ на метали и руди, който дължеше услуга на Рей, му се беше обадил в деня, в който Уилистън бе посетил офиса му. Тогава Дарджън закупи правото на собственост върху парцела от стария глупак за три хиляди долара. Според Закона за мините от хиляда осемстотин седемдесет и втора година Дарджън успя да се сдобие както с Хълма на вълка, така и с хиляда и петстотинте акра земя около него почти на безценица. Това се бе оказало доста сложно, тъй като индианците протестираха срещу преминаването на обществената земя, на която се намираха техни погребални могили, в частни ръце, но благодарение на своите политически връзки Рей Дарджън бе преодолял препятствието.

Първият екип от минни инженери, който Рей беше изпратил да изследва терена, бе загинал, премазан от паднала върху им скала. Дарджън не се трогна. Както каза на жена си, "идиотите трябваше да са наясно, че не бива да опъват палатката си толкова близо до скалната козирка."

Вторият екип бе по-предпазлив, свърши си работата и уведоми Дарджън, че златото е дошло от една жила, която била толкова малка, че не струвало разходите по извличането му оттам. Освен това му казаха, че на върха на хълма открили следи от ритуални огньове, както и странни символи, издълбани в скалите, да не споменавали пък странния плясък на криле, който дочували всяка вечер, когато се оттегляли в палатките си. Но Рей Дарджън силно се интересуваше от злато, а не от "някакви си индиански магии и други фантасмагории".

В крайна сметка се оказа, че се е сдобил с хиляда и петстотин акра корозирала, камениста, суха земя, и скърцаше със зъби всеки път, когато се сетеше за този безполезен парцел, който просто си лежеше там без никакви изгледи да се намери някой глупак, на когото да го продаде. Идеята да си в бизнеса е свързана с правенето на пари, не с харченето им. Така виждаше той нещата, а продължаваше да плаща данъци за тази своя безполезна собственост.

Две години след като закупи парцела, се зашумя доста около индианските погребални могили от другата страна на хълма, върху неговата земя. Антропологът му се беше видял напълно безобиден, когато го бе помолил за разрешение да проучи и евентуално да разкопае терена, а и по онова време Рей беше зает с други проекти, така че даде писменото си позволение за разкопките, като поръча да го държат в течение на онова, което правеха. И тогава му хрумна, че от това свещено индианско място може да се направят добри пари. Много лошо, че скоро след това антропологът падна от един хълм и се уби, но това прекъсване на изкопните работи му даде време да изтегли разрешението си и да прогони учените от земята си.

Не знаеше какво да прави с могилите, но беше сигурен, че трябва да има начин те да бъдат използвани с цел печалба, и плановете за строителството на магистрала през високопланинските плата му подсказаха идеята. Щеше да издейства земята му да бъде причислена към земите за търговска дейност и да изгради тематичен парк, който щеше да нарече "Индианска земя на мистериите". Щеше да накара да разкопаят някои от могилите, да построи малък музей, в който да се изложат артефактите, и да наеме уредник, който да развежда туристите и да им разказва истории за духове. Щеше да накара туристите, поели по магистралата, да спират при неговия парк, за да разглеждат кости и грънци, да слушат страшни истории, а докато го правеха, щяха да се хранят в ресторанта, който той щеше да им построи, и да качват децата си по въртележките и влакчетата, издигнати за тази цел.

Една голяма проектантска организация вече работеше по увеселителните влакчета и другите атракции и дори му бе изпратила примерни имена: "Лов на бизони", "Военно парти", "Лошо лекарство". Имената му харесваха, заедно с още две предложения, които консултантите бяха направили: "Лабиринтът на земята на мистериите: забавление за всички възрасти" и "Параклисът на пионерите", където щяха да се извършват бързи бракосъчетания, стига някои закони на щата да можеха да се окастрят оттук-оттам. Възможностите се простираха пред нега като самите плата, като в тях се включваха и разиграването на фалшиви индиански атаки и построяването на мотел за посетителите. Щеше да го нарече "Вигвамът". Отделните му секции щяха да бъдат излети от цимент под формата на индиански колиби. Щеше да направи подземен ресторант и да го нарече "Церемониален параклис". Логото на мотела щеше да бъде "Отседни в индианска колиба, вечеряй под земята".

Всичко се навързваше чудесно. Магазинче за сувенири, наречено "Скривалището на Джеронимо: бижута и мокасини за цялото семейство". Един от подчинените му му напомни, че Джеронимо е бил апах, не суикс и е действал на югозапад.

Дарджън го бе изгледал накриво – липсваше му търпение за подобни детайли – и му беше казал:

– Е, какво толкова, по дяволите! Тогава ще го кръстим по друг начин. Няма значение. Мислиш ли, че туристите имат някаква представа или пък че им пука?

Имаше и още нещо. Рей Дарджън бе открил, че търговията с индиански артефакти процъфтява, независимо дали са законно придобити, или не, и затова влезе във връзка с отделни музеи и частни колекционери, които проявяваха интерес към дискретно закупуване на находки от разкопките в терена на Дарджън. Артефактите плюс тематичният парк, плюс земята, която той и съдружниците му купуваха и която се намираше от двете страни на предполагаемия маршрут на магистралата, можеха в крайна сметка да превърнат Пътя на високопланинските плата в негова лична златна мина. Както винаги, щеше да подчини нещата на волята на своето сребролюбие. Именно такъв тип мислене бе превърнало тази държава в онова, което бе и продължаваше да бъде. Така виждаше нещата Рей Дарджън.

И тогава, ТОГАВА, точно когато изглеждаше, че в тази негова собственост се крие друг тип злато, се беше появил някакъв външен агитатор на име Карлайл Макмилън и с помощта на неколцина други се бе опълчил срещу строителството на магистралата. Първата работа на Дарджън бе да се види с Ралф Гейгъл, президент на местния колеж.

– Ралф, този твой учител по биология или какъвто е там – мисля, че се казваше Мур – трябва да си промени мнението за магистралата. Кажи му, че по света има много птици, с които може да се занимава. Можеш също така да му кажеш, че съм член на борда на директорите на банката, от която се опитва да вземе заем, за да изпрати майка си в старчески дом. Гледай да не забравиш да му кажеш това, Ралф. Хей, май вече е време да ти отпуснем парите за онази нова сграда, нали?

– Така е, Рей. Всъщност исках да си поговорим за кампанията по събиране на средства. И не се тревожи. Ще си поговоря приятелски с Мур. Между другото, в нашия факултет няма назначения на постоянна длъжност, както в щатските университети например.

– Добре. Знаех, че мога да разчитам на теб, Ралф. Ако жените ни продължат да пътуват до столицата за да си купуват скъпи рокли за турнирите им по бридж, ще трябва да се погрижим да увеличим доходите си тук. Човек трябва да намери начин да покрива разходите си, нали така?

Рей Дарджън се изправи и разтърси ръката на Ралф Гейгъл.

– Уведоми ме какво точно ти е необходимо за фондовете и ще накарам секретарката ми да ти изпрати чек.

Два дни по-късно, когато сенатор Харлан Стърк пристигна във Фолс Сити за ежемесечната си среща със своите избиратели, по-голямата част от времето му бе посветено на един-единствен от тях, Рей Дарджън.

– Успокой се, Рей. Тези неща отнемат време. Знаеш, че съществуват закони и процедури, нали?

– Сенаторе, не ме интересуват нито законите, нито процедурите. Единственото, от което се интересувам, е бизнесът. Знаеш ли колко пари съм вложил там, където предстои да се построи магистралата? Достатъчно, за да те задържат на власт още доста дълго време. Приносът ми към последната ти кампания беше някъде над двайсет хиляди долара, а аз не се лишавам от такава сума пари само защото съм заинтересуван демокрацията да работи още по-добре. Знаеш го, знам го и аз. Сега нашият приятел Бил Фланиган ми казва, че сенатор Джак Уиймс, който е отговорен за този проект, е събрал инженери, за да видят дали маршрутът не може да бъде променен, за да се заобиколят някакви си двайсетина птици. Харлан, искам да ми гарантираш, че промяна на маршрута няма да има. Очаквам да го чуя от теб някъде в началото на следващата седмица.

Главният инженер внимателно проучи молбата на Уиймс за една евентуална промяна на маршрута на магистралата.

– Сенатор Уиймс, огледахме още веднъж маршрута, предложен за Пътя на високопланинските плата. Излиза, че можем да пропуснем района, в който живеят птиците, причиняващи проблема. Но голямото шосе е цяла система – промениш ли една част, променят се и много други неща. Това означава, че ще трябва да преместим магистралата на около шейсет километра от Ливърмор и Фолс Сити, което случайно съвпада с нашето първоначално заключение, че така маршрутът ще е много по-ефективен както по отношение на разходите по строителството, така и на времето за придвижване на автомобилите и другите транспортни средства. Настоящият маршрут налага едно отклонение само за да се включат Ливърмор и Фолс Сити. Да разработим ли алтернативен вариант, в който се заобикалят птиците?

– Не. Моят добър приятел сенатор Стърк възразява срещу подобна промяна. Да го оставим така засега. – Джак Уиймс прекъсна разговора и се обърна към един от сътрудниците си: – Свържи ме с Харлан Стърк.

– Сенатор Стърк е във Флорида. Остави телефонен номер, но каза, че може да ни е трудно да се свържем с него. Искате ли да опитам?

– Не. Ще говоря с Кал Ейкърс от Търговската камара.

Отсреща се чу гласът на Ейкърс:

– Добър ден, сенаторе. Какво става?

– Не мога да се свържа с Харлан, затова се обаждам на теб. Можеш да кажеш на вашите приятелчета от Дивия запад, че сме се отказали от идеята за промяна на маршрута на пътя. Но също така искам да им предадеш, че поначало намирането на средства за този проект беше деликатна работа, а сега някои от членовете на Отдела за обществените сгради, както и на Комитета по транспорта, започват да се колебаят в подкрепата си. Ако приятелчетата ти не внимават, няма да има никаква магистрала.

– Добре. Току-що говорих с Бил Фланиган. Изглежда, че е имало актове на насилие или заплахи към онзи Карлайл Макмилън. Фланиган се опитва да разбере какво става.

– За бога, Кал, тези хора нямат ли представа как трябва да се действа? Нищо чудно, че западат.

– Затегни си колана, сенаторе. Става дори още по-интересно, ако това е точната дума. Някога да си чувал за организация 033? Съкратено от Обединение на защитниците на Земята или нещо от този род. Е, и аз не бях чувал, докато не ми се обади Фланиган. Това е радикал на природозащитна група някъде от запад, която няма търпение да се включи в цялата тази суматоха. Преди два дни трима от тях отишли със стар бус в Саламандър и започнали да ровят. Говори се, че имат намерение да вдигнат във въздуха водонапорната кула на Саламандър, ако магистралата премине през ареала на ястребите на Тимерман. И това е само началото. Чух, че единият от тях казал, че могат да го направят и без да чакат, просто за да привлекат вниманието на хората върху онова, което се случвало в района.

Водач на тази група е мъж на име Ридик, който е заподозрян в разливането на варели с моторно масло около къщата на един от директорите на една тексаска нефтена компания, докато човекът си плувал спокойно в басейна. Когато приключил, навсякъде било покрито с масло; масло имало включително върху директора и жена му. Но Ридик не е дошъл в Йеркс Каунти заедно с представителите на 033, поне в момента не работи заедно с тях. От онова, което чувам, разбирам, че той е бил въвлечен и в други престъпления. Говори се, че е наистина зъл човек.

– Ако освен птиците и номерата на Дарджън започнат да се случват и подобни неща, мога да ти гарантирам, че работният комитет доста ще се замисли дали да не изпрати парите за магистралата някъде другаде и аз няма да съм в състояние да направя каквото и да било. Ще внедрим тайни агенти в бюрото на тази 033. За кога е насрочено общото информационно събрание по въпроса за строителството на магистралата в Йеркс Каунти?

– За средата на февруари. Ще се състои в Ливърмор. Фланиган очаква Макмилън да създаде проблеми по време на събранието.

– С кого точно се разправяме, Кал? Кой е този Макмилън?

– Фланиган твърди, че е наистина костелив орех, сенаторе. Мълчалив, умен, вярва в онова, което прави, и не пропуска да си напише домашното.

– Не можем ли да го притиснем по някакъв начин? Може би финансово? Как си изкарва прехраната? Откъде е взел заемите си?

– Мислим еднакво, сенаторе. Попитах Фланиган за същите неща. Той провери и ме информира, че Макмилън няма дългове, освен малкото пари, които трябвало да изплати за парцела си. Около хиляда-две хиляди долара. Строител е, майстор дърводелец, така казват. Трудно е да го бойкотираме, защото е дяволски добър в онова, което прави, и освен това сам си е шеф. Лекарите и адвокатите от Фолс Сити искат той да се занимава с къщите им и смятат, че е единственият, който може да свърши работата както трябва. С други думи, той е извън нормалните икономически канали.

– Сега чуй и това, сенаторе. Знаеш за Рей Дарджън.

Фланиган казва, че хората се шегуват, че не се е родил по нормалния начин, а се е пръкнал на нефтена площадка, напълно пораснал и развяващ договор в ръка. Очевидно е лесно да се повярва в това. Не само че е купувал земя около предполагаемия маршрут на магистралата в продължение на година и нещо, използвайки вътрешната информация, до която има достъп като член на Щатската комисия по магистралите, но и очевидно е използвал някои доста не почтени и тежки тактики по отношение на един от помощниците на Макмилън, някакъв преподавател в тамошния колеж.

Знаеш ли какво точно се е случило? Преди няколко дни Макмилън влетял в офиса на Дарджън във Фолс Сити и казал тихо – толкова тихо, че само секретарката го чула: "Господин Дарджън, зная за вашите измами, за които ви се полагат от пет до десет години затвор. Определили сте правилата на играта, не са зададени никакви въпроси, не е похарчен и цент. Добре, падре, ще играем по твоите правила." Без майтап, сенаторе, точно това е казал. И знаеш ли какво? Според Фланиган Дарджън напълно е замлъкнал, откакто това се е случило. Очевидно Макмилън има подозрения относно истинската причина за отклонението в маршрута, както и за това, че Дарджън е използвал вътрешна информация, за да купува земи покрай него, от които той и приятелчетата му да извлекат голяма полза. Макмилън няма да се откаже, ще ни го завре отзад.

– За бога, Кал! – За момент сенаторът замълча замислен. – Знаеш ли, при различни обстоятелства може би щях да харесам този Макмилън. Но както стоят нещата в момента, ще трябва да го заковем здраво или да му затворим устата. И най-добрият начин да се стори това е магистралата да се построи възможно най-бързо. Така всички ще забравят и птиците, и Дарджън, и Макмилън.

Когато Джак Уиймс привърши разговора си с Кал Ейкърс, той погледна календара си – шест дни до края на януари, – приближи до прозореца на офиса си в Сената и се загледа в минаващите отдолу коли. Пиковият час беше почти приключил. Зачуди се какво ли можеше да прави един дърводелец на име Карлайл Макмилън някъде из високопланинските плата по това време на деня.

Онова, което Карлайл правеше, бе да чете писмото, което беше получил от губернатора Джери Грават.

Скъпи господин Макмилън,

Позволете ми да започна с уверението, че споделям вашата загриженост за чиста околна среда, където всички ние да живеем в хармония с природата и в същото време да строим просперираща икономика. Много бих искал да обсъдим нашите общи грижи. Ето защо, по предложение на господин Рей Дарджън, щатски предприемач, помолих секретарката ми да се свърже с вас, за да уговорите час, в

който всички да седнем на масата и да стигнем до щастлив компромис по един въпрос, който трябва да бъде разрешен. Срещнем ли се, вярвам, че има поводи за оптимизъм.

Искрено ваш,

Джери

Джери Грават, губернатор

Боклукчийски камион извърна глава и със значителен интерес проследи пътя на смачканото на топка писмо до кошчето за боклук в кухнята. По-рано същия ден група мъже бяха стреснали големия котарак с чукането си по вратата. Карлайл беше излязъл на верандата и бе изгледал четиричленната делегация на ливърморския клуб, в който членуваха представителите на местния елит.

Те пристъпваха нервно от крак на крак и най-сетне стигнаха до представянето си. Един от тях служеше за говорител.

– Господин Макмилън, вие сте бизнесмен, също като нас. Тази магистрала ще означава много работа и за вас, заради очаквания икономически растеж. Не мислите ли, че действията ви са малко неразумни?

Карлайл ги изгледа втренчено – не можеше да повярва на техния наивитет. Наистина ли и пет пари не даваха за онова, което правеше той, за онова, което щеше да стане с ястребите на Тимерман? Очевидно беше така. В известна степен Карлайл ги съжаляваше. Пое два пъти дълбоко въздух, после погледна обратно към балтоните и отвърна:

– Не. – След това любезно кимна и затвори вратата под носовете им.

Когато писмото на губернатора Грават докосна ръба на кошчето за боклук и се задържа там за миг, преди да падне вътре, Карлайл чу звън от счупено стъкло, идващ откъм атриума. В началото си помисли, че е някоя катерица. После до слуха му долетя изстрел от пушка и той незабавно се хвърли на пода, повличайки със себе си изплашения и объркан Боклукчийски камион от перваза на прозореца. Прегърна гърчещия се в ръцете му котарак и остана ниско долу, тъй като трети изстрел пръсна едно от стъклата на зимната градина. След това всичко притихна, но Карлайл остана на пода още десетина минути, преди да се надигне и да надникне предпазливо през едно от ъгълчетата на прозореца. Нищо.

Професорът от Станфорд го беше предупредил, че играта ще загрубее. Оказа се прав. След като огледа пораженията и пренесе растенията в къщата, Карлайл затвори вратата на атриума и седна до акумулиращата печка, чудейки се дали си струва да замени стъклата с нови. Боклукчийски камион скочи в скута му и с мъркане се настани там.

На следващия ден един представител на шерифа на Йеркс Каунти огледа зимната градина на Карлайл.

– Изглежда, че някой е стрелял от шосето с доста мощно оръжие. Мога да кажа, че са улучили онова, в което са се целили. Хората от района са добри стрелци и ако мишената сте били вие, сега най-вероятно нямаше да разговаряме. Ще разследваме случая, но в момента сте твърде непопулярен в тази част на щата, господин Макмилън, и ако аз бях на ваше място, щях да внимавам.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Джордж Ридик бе един от многото, които се бяха опитвали да се сближат със Сузана Бентийн и се бяха провалили в тези си опити. Това се случи няколко години преди плановете за строителството на магистралата да бъдат обявени.

Номадският живот си има своите собствени кодове и онези, които в определени периоди от живота си бяха пътували волно и свободно, без никаква цел освен търсенето на такава, свикват да разпознават знаците и символите. Очевидните белези на умората, предизвикана от пропътуваните километри и недостатъчния сън, мърлявите износени обувки и старата раница до стола ти в някое кафене в пустинята, където лъчите на следобедното слънце проникват пречупени през прашните прозорци. Начинът, по който пиеш кафето си – бавно – и броиш цигарите и стотинките си – внимателно, – за да се увериш, че са ти останали достатъчно за автобуса, който с въздишка ще отвори врати пред теб и ще те отведе към следващото място, и към другото след него.

В Топок, щата Аризона, Сузана Бентийн чакаше автобус от калифорнийската линия, който така и не пристигна. Кафене "Грейси", пред което спираше автобусът, затваряше в пет, а вече минаваше четири. Вътре нямаше никой, с изключение на Грейси и Сузана, както и един едър мъж с черна брада, който пиеше кафето си и на два пъти погледна по посока на Сузана, забелязал знаците и символите на пътищата.

Телефонът на стената зад касата иззвъня. Грейс вдигна слушалката, после приближи към масата, на която седеше Сузана.

– Съжалявам, госпожице, но автобусът се е повредил при Кингмън и няма да пристигне преди утре. В Топок няма къде да се отседне, но ако успеете да стигнете до Нийдълс, може да си намерите стая.  Това често се случваше по пътищата и Сузана Бентийн беше свикнала с неудобствата. Опита се да обмисли спокойно нещата. Озовавала се бе в подобни ситуации не веднъж и дваж. Билетът за правостоящи за полета на Пан Ам от Делхи в петък вечерта – следващият полет чак във вторник. Влакът, който беше спрял на една малка гаричка на осемдесет километра южно от Брюксел и пътниците – накарани да слязат, тъй като брюкселският терминал вече бил задръстен с влакове, закъсали поради снежната буря. Денят, когато пикапът на баща ѝ се бе повредил на сто и петдесет километра от Олдувай.

Чайникът пред нея беше почти празен. Сузана изсипа остатъците от гореща вода в чашата си и отново премисли вариантите, които бяха близко до нулата. Навън, в една стара кола, седяха трима мъже, смееха се, плюеха в прахта и от време на време хвърляха по някой поглед към нея. Зимното слънце щеше да залезе след около трийсетина минути, светлината над пустинята Мохаве бързо помръкваше. Да пътуваш сам си имаше своите предимства, но за жена подобна ситуация не беше едно от тях. Един мъж би могъл да излезе навън, да срита няколко гуми и да предложи да плати на някой от тримата да го откара до Нийдълс. За жена подобна постъпка криеше риск, и то – доста реален. Не беше честно, но така стояха нещата. На Сузана не ѝ харесваше, но въпреки това го разбираше.

Едрият мъж стана от високото столче до тезгяха и приближи до нея.

– Вижте, тръгнал съм за Флагстаф, но за мен ще е удоволствие да ви закарам до Нийдълс, ако нямате друг изход.

Тя вдигна поглед към него. Беше се държал любезно с Грейси, когато бе поръчал кафето си. Пак съществуваше известен риск. Премери го, отново погледна мъжа и отвърна:

– Благодаря ви. Много ще съм ви задължена... Бих  могла да ви платя за услугата.

– Няма нужда. Не е толкова далеч. Казвам се Джордж Ридик.

Той взе раницата ѝ и задържа вратата пред нея, после двамата се отправиха към микробуса му. Мъжете отвън сритаха гумите на колата си, изплюха се и си смигнаха един на друг, разбиращо и злобно. Когато  Сузана и непознатият ги подминаха, единият от тях каза достатъчно високо, за да го чуе Сузана:

– Добре направи, че пръв се докопа до това сладурче, брадатко. Бяхме само на стъпка от него.

Ридик пусна раницата на Сузана на земята, обърна се към мъжа и силно го зашлеви през лицето – толкова силно, че онзи се олюля и едва запази равновесие. Другите двама се изправиха, хормоните им закипяха: нападнат приятел, честта на пустинята, такива работи. Ридик ги погледна, ухили се и зачака. Когато те не помръднаха, той вдигна раницата, отвори вратата на Сузана и сложи багажа в краката ѝ. Тя леко трепереше. Мъжът бе реагирал с първична, светкавична жестокост и това я притесняваше.

В микробуса миришеше на цигари. По пода бяха пръснати разни инструменти, на задната седалка лежаха захвърлени употребявани пластмасови кафени чашки. Той запали двигателя и я погледна.

– Извинявайте за реакцията ми, но паля бързо, когато някой дивак ми се прави на много хитър.

Топката в стомаха ѝ се поотпусна, но не много. Тя скръсти ръце в скута си и реши, че разговорът може да ѝ помогне.

– Във Флагстаф ли живеете?

– Не, на юг оттам, в планините, край едно място, наречено Седона. Чували ли сте за него?

– Да. Била съм там веднъж, просто минавах. Доста е красиво.

– За къде пътувахте?

– За Ню Хевън... Кънектикът. Живеех там, преди баща ми да почине, и още има някои имотни проблеми, които трябва да се разрешат.

– Мога да ви откарам най-много до Флагстаф, ако искате. Оттам без проблем ще можете да си хванете автобус.

Три часа по-късно завиха на юг от Флагстаф и Сузана придружи Джордж Ридик до къщата му в планините. През двата месеца, които прекара там, той не я докосна, дори не се и опита. Джордж Ридик водеше живот на аскет, провокиран от гняв, който никога не го напускаше, и сексът бе престанал да бъде част от този негов живот.

Но дори и години след това тя знаеше, че той е там и се грижи за нещата, които имаха значение за него. Винаги усещаше мрачното му присъствие зад съобщаваните от вестниците жестокости, споходили хората или организациите, които Ридик мразеше.

Нито в слуховете, нито във вестникарските статии се споменаваше името му, но тя беше сигурна, че той стои зад страховитите инциденти – отмъстителен гняв от галактиките – със своя стар микробус с изхабени гуми и сипеща се от бронята ръжда. Ремингтън дванайсети калибър със скъсена цев и деветмилиметрова берета, и двете оръжия – увити в мушама и пъхнати зад седалката му, където лесно можеше да ги достигне. Ридик в лекьосани панталони в цвят каки и износена риза, кубинки и черна бейзболна шапка, на предницата на която имаше избродирана ръка с надпис "Воин на Земята". Старо военно яке с ивица изолирбанд над десния джоб, за- криваща изписаното му някога там име. Незапалената пура в устата му и гъстата леко прошарена черна брада, която докосваше гърдите му, когато той леко накланяше главата си напред.

По отношение на природозащитния радикализъм – от тихия протест до гражданското неподчинение или отявлената жестокост – Джордж Ридик нямаше равен на себе си. Не се поместваше в никакви правила и рамки. Сузана бе стигнала до това заключение през двата месеца, в които бе живяла с него. Дивашката неумолима интензивност, с която той преследваше целите си, едновременно я плашеше и привличаше по почти сексуален начин.

Клуб "Сиера"? Ридик ги наричаше политици, Кефновци и Барбита в якета от Патагония за по триста долара. Ами "Планет Файър" с техните летни ралита и нескопосни опити да взривят трансмисиите на електроцентралите на югозапад? Ридик се отнасяше с насмешка към тях, определяше ги като дилетанти и извратени маймуни, които четяха Едуард Аби и играеха игрички в сенките, нападайки не толкова истинските вредители, колкото технологичните постижения.

Веднъж каза на Сузана:

– Аз съм този, който се появява, когато всичко друго пропадне. В онова, което правя, няма нищо чак толкова похвално, но то трябва да бъде направено. Ако опазването не е възможно, тогава следващото най-добро нещо е възмездието. Ако възмездието е достатъчно сигурно и достатъчно силно, когато дойде, тогава то евентуално би могло да се превърне в един вид превенция, основана на страха.

И преди Ридик бе залагал живота си на карта. Имаше две пурпурни сърца и други медали, които той беше изхвърлил в кофите за смет още преди години. Познаваше пиявиците, змиите, маларията, дребните мъже в черно с техните оръжия, пътеките, утъпкани в оризищата под балдахина на небето, надвиснало над джунглите в Камбоджа. В ранните години на появата си М 16 не работеха както трябва, заяждаха в критични моменти, затова Ридик се беше снабдил на черно с дванайсеткалибровия ремингтън. Скъси цевта и използваше него като оръжие, пълзеше из джунглата – машина за убиване, която да превърне света в едно спокойно място за развитието на икономиката и биотехнологиите.

Джордж Ридик нямаше планове за деня или вечерта, нито за следващите ден и нощ. Прекарваше живота си в прокарването на символични тръби от изхвърлящите отровни газове комини на осквернителите на природата обратно към изпълнителните офиси на компаниите, които ги бяха издигнали.

Той, Джордж Ридик, имаше начини да се справи с тях. Някога пили ли сте голяма чаша зелена инфлуенца номер две от изходната си тръба? Дишали ли сте от найлонови торбички, пълни с кафявите кучешки лайна, събрани от ръба на комина на вашата фабрика – онази, която сте издигнали току до границата с Матаморос, за да избегнете по-стриктните закони за защита на околната среда в САЩ?

Да сте яли някога къс от пожълтелия и червясал делфин, който мрежите на риболовния ви танкер задушиха миналата седмица? Ако някога сте се сблъсквали с Джордж Ридик при точните обстоятелства, значи сте, със сигурност СТЕ правили всичко това! Светът на добрите хотели и прегледните годишни отчети не биха могли да ви подготвят да се справите с отмъстителната стихийна сила, каквато представляваше Джордж Ридик. И ще сте отлично мотивирани да пиете искрено и до дъно, да дишате дълбоко и да дъвчете с удоволствие. Мотивировката ви ще идва от беретата, забита в чатала ви, от звука на дванайсетцилиндровия ви ягуар, разпадащ се на съставните си молекули, и от вида на съпругата ви, давеща се, докато се опитва да преглътне късове от палтото си от визон, докато бръснат главата ѝ.

Зад гърба си Джордж Ридик бе оставил измъчена и случайна криволица от травмирани корпоративни директори и правителствени администратори, мнозина от които се бяха оттеглили от работа след единствената си среща с него. В скъпите курорти на Карибите мълвата за Ридик се предаваше от шезлонг  на шезлонг. Вилата в Джамби Бей, една нощувка в която струваше хиляда и четиристотин долара, ви предпазваше от сблъсък с местните, но нищо не можеше да ви спаси от Джордж Ридик, ако решеше да ви посети. Това твърдяха почиващите там, опънати край басейна с чаша ром в ръка, потръпващи леко под топлите лъчи на слънцето.

Джордж Ридик разбираше, че богатите рядко биваха засегнати от проблемите, които създаваха. Други бяха потърпевшите – както хора, така и животни, – но адвокатите отбиваха нападките с абстрактни термини, далеч от ежедневната реалност на обзаведените от дизайнери директорски офиси. Джордж Ридик се грижеше за това да изтърпите последиците от вашите решения, физически и емоционално. Казваха, че е неочаквано ехо от нещата, които някога си правил, и че със сигурност ще се замислиш сериозно, преди да ги сториш отново, след изтърпяното оскверняване над духа и мъжествеността ти.

Както казваше Ридик на Сузана Бентийн:

– Аз просто осигурявам допълнителен изход от лошия избор, направен от определени хора.

Да, Джордж Ридик продължаваше да е там, продължаваше да носи лепната върху името си лента от изолирбанд, на която пишеше "НАКАЗВАЙ КОПЕЛЕТАТА!" Ако си нарушил стандартите, определени и наложени еднолично от него, той ще се появи. Не веднага, но ще тръгне към теб... евентуално. А когато от време на време пресичаше Мохаве, той си спомняше за Сузана Бентийн и му се приискваше умът му да беше на друго място – място, където би могъл да има една такава жена до себе си.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Старецът:

– Както впоследствие установих, Карлайл Макмилън и аз имахме още една обща черта, освен тази, че и двамата харесвахме Гели Девъроу, и тази обща черта бе, че нито на него, нито на мен ни пукаше за тълпите от мъже в еднакви блейзери, наричащи себе си обществени представители или нещо от този род. Знаеш колко лесно можеш да ги забележиш: с техните престорени усмивки по неясните черно-бели снимки във вестниците, винаги стоящи зад някой кмет или губернатор или някой друг костюмар по време на прерязването на лентата в чест на наскоро построен храм на човешката изобретателност, Мамон или Армията по изследването и развитието на природните ресурси.

Не ги харесвам главно защото винаги са в приповдигнато настроение. Не ме разбирай погрешно, в този свят има жесток недостиг от щастие и аз съм твърдо за него. Но ако погледнеш отблизо тези сним- ки, можеш да забележиш думата "изгода", напечатана напряко на тези идеално почистени с восъчни конци зъби. Личи си дори на лошите фотографии. Тяхната преливаща веселост идва не от факта, че, са видели някой омайващ залез над Литъл Сал или просто защото са дарени с още един ден от живота от сладките мечти за пари, с които те ще направят нещо, от което ще спечелят още повече пари. Не ми е съвсем ясно какво точно смятат да правят с всичките тези пари, може би и те самите не знаят.

Другото нещо, което ми прави впечатление по тези тържества за официално прерязване на ленти, е, че те почти винаги са свързани с разрушаването на природата. Малката армия от блейзери си пада особено много по проекти от типа на строителство на магистрали, язовири, сметища за ядрени отпадъци и гигантски мостове – наистина огромни схеми от всякакъв вид, платени от данъкоплатците и нанасящи непоправими щети върху природата. Когато говорят по тези въпроси, често използват думата "прогрес", макар че напоследък все по-често я заменят с "икономическо развитие".

Слагат скъпоценните си блейзери само когато надушват някаква печалба. Когато някой проект е току-що завършен или толкова напреднал, че вече не може да бъде спрян. В по-ранните етапи се включват в шпионаж и конспирации, така че гледат да не се набиват много-много на очи. По този начин успяват да изненадат масите с чудесата на тези спекулации, когато един проект се появи в пълния си вид и готов за изпълнение. Нещо повече, елементът на изненада изстрелва проектите и те минават право през слабините и излизат от другата страна на всеки, дръзнал да постави под въпрос предимствата на някое конкретно магическо предприятие и неговата целесъобразност.

Усмихнах се на стареца и проверих диктофона, който бях поставил до чинията му. Бях виждал блейзерите. Всеки ги беше виждал.

Старецът сдъвка хапка от рохките си яйца. Отпи глътка от кафето си и продължи:

– Главният им форум, чрез който се справят с опозицията от всякакъв вид, е едно упражнение във фалшива демокрация, наречено "публично изслушване" или "общо събрание". Веднъж отидох на едно такова събрание, когато мислеха да строят голям язовир на Литъл Сал. Нали разбираш, плановете се правят от бюрократи, инженери и подбрани влиятелни личности. Когато всичко вече е решено, се свиква "публично изслушване" с цел – както благосклонно са му лепнали етикета – "привличане на гражданския принос".

Но големите стратези съвсем не искат гражданите да оказват какъвто и да е принос. Ако обикновените хорица започнат да сътрудничат, ще вземат да задават трудни въпроси от рода на "Кой наистина ще се облагодетелства от язовирите и магистралите?" и тогава проектите може никога да не се осъществят. Тези изслушвания са просто един ловък начин обикновените хора да бъдат подведени и да започнат да си мислят, че имат думата, което в действителност е така, само дето техният "принос" няма нищо общо с крайния "резултат" и следователно няма никаква стойност, да не споменаваме и това, че е абсолютно безполезен.

Планировчиците чудесно разбират това, задачата им да балансират подвеждането на хората да си мислят, че гласът им се чува, без реално да бъдат оставени да провалят голямата мечта, е твърде деликатна. Именно заради това местните лидери сядат сред публиката по време на такива събрания и се преструват, че са най-обикновени граждани. В същото време следят за онези, които могат да им създадат неприятности, за да могат впоследствие да ги идентифицират и да ги докладват на главните, двигатели на проекта, които не са от града.

И мога да се закълна, че Карлайл Макмилън веднага привлече вниманието им, защото за разлика от повечето овце не се оставя да бъде подвеждан от никого, или поне на мен така ми се струва. Нещо повече, той настървено мрази експертите. Трябва да разбереш, че експертите са ключът към цялата измамна схема, за която говорим тук. На събранията обикновените хора задават прости въпроси: "Не може ли в Денвър да се намери друг източник на вода, вместо да се строи бент на Литъл Сал и водата от него да се изпомпва от високопланинските плата чак до източните хълмове? Реката е много добра за риболов и повечето от нас не искат да се лишат от нея." В този момент костюмарите включват на скорост. Хореографията на цялата сценка е внимателно и сложно режисирана, защото печалбите са твърде високи, за да се оставя всичко на случайността. Водещият на събранието казва нещо от рода на: "Ще помоля за отговор нашия експерт, Лари Софтуер, доктор на инженерните науки от Технократския институт в Масачусетс, който може да се похвали с двестагодишен опит при решаването на подобни въпроси и има четиристотин и шейсет подчинени, завършили престижни колежи, както и компютър, по-голям от този град."

Доктор Лари, който се намира на първия ред, държи в ръцете си двайсетина папки със спирали. Общото им название е "Доклад". Експертът Лари се надига, слага ръка върху купчината папки и изрича тържествено: "Надявам се, че всички сте имали време да прочетете и обмислите Доклада. От страница сто и шестнайсета до страница двеста и деветдесета в том дванайсети се намират анализите на очакваните печалби от този проект. Разбира се, в томове петнайсети и шестнайсети, както и някои полезни бележки от двутомното приложение към Доклада, е изложен мултикритерийният модел за нашите решения, в който сме включили цялата мрежа от алтернативи, приоритетните критерии и ползите, заедно с очаквания изход от всяка алтернатива в светлината на тези критерии. О, също така може би сте забелязали оправданието на направените финансови отстъпки в том единайсети. Като използвахме всичко това, стигнахме до сто осемдесет и два милиона симулации с помощта на нашия гигантски компютър "Краудад 290FXZ", като непрекъснато нагласявахме и тествахме нашите вероятности и проверявахме сензитивността на модела към промените на параметрите. Съвсем ясно е, че единствената възможна алтернатива е да построим бент на Литъл Сал, така че хората от Денвър да могат да получат водата, от която се нуждаят за миенето на колите си и тематичните си паркове. Старецът поклати глава.

– Питам те сега: гражданинът, който обича да лови риба във водите на Литъл Сал, по-умен ли е от Лари Софтуер с неговия "Краудад 290FXZ" и няколкостотин души персонал? Не, за бога! В хода на мисловната клизма на Лари нашият рибар започва горчиво да съжалява, задето изобщо се е надигнал от мястото си. Не е чел Доклада, защото не е знаел за съществуването му, а и да е знаел, би предпочел да отиде за риба, вместо да си блъска главата над него. Но продължава да стои прав, да кима разбиращо от време на време, за да не изглежда прекалено глупав, като през цялото време си дава сметка, че онова, което доктор Лари всъщност му казва, е: "Ще ти навра този проект отзад, попова лъжичке, затова си сядай и мълчи."

Освен всичко друго, губернаторът твърдо подкрепя начинанието – факт, който водещият на събранието споменава на всеки три минути, – така че за какъвто и проект да говорим, трябва да е окей. Губернаторът не би бил губернатор, ако не знаеше какво прави, нали? Също така някои граждани изпитват неудобство да се опълчат срещу неща, които умен човек като губернатора подкрепя, сякаш подобно поведение би свидетелствало един вид за липса на патриотизъм – дори и само това е достатъчно, за да се съгласят масите с всяка глупост, която им се предлага.

Проблемът бе в това, че – както споменах и преди – Карлайл Макмилън не се впечатляваше много от експерти. Даже напротив. Беше виждал подобни циркове и преди, в Калифорния. Така че когато вестникът, на който нашият щат разчита, изригна във възторг за новата магистрала, Карлайл хвърли един поглед на картите на втората страница и веднага разбра, че се очертават неприятности. В допълнение към една обща карта, показваща предлагания маршрут от Ню Орлиънс до Калгари, нашият репортер беше включил и серия от по-малки карти от различни части на щата. И ето я там: една хубава дебела линия, минаваща право през трийсетте акра на Карлайл на северозапад от Саламандър и през горичката отсреща.

Картите бяха придружени от най-спиращата дъха проза, която някога сте чели, описваща в детайли изумителните придобивки, които щеше да ни донесе новата магистрала. Една основна идея, прокрадваща се в проекта, бе да се осигури връзка между нефтопровода, който щеше да се построи при все още неексплоатираните нефтени залежи в Арктика и Калгари.

После цистерни щяха да откарват евтиния суров петрол от Калгари до рафинериите в Тексас и Ню Орлиънс, икономиките на които бяха започнали да западат. Боже, това бе направо брилянтно! Използване на много нефт за превозването на нефт, създаване на собствено средство, осигуряващо доставките.

Разбира се, имаше още много рекламирани ползи, като осигуряване на достъп до пазара за зърно и добитък, както и поощряването на гигантските японски електронни корпорации да издигнат заводи в региона – нещо, което, както ни е известно, те направо си умират да направят, но ги спира единствено липсата на модерна пътна мрежа. Предполагаше се, че туризмът ще процъфти, тъй като хората, желаещи да посетят Саламандър и многото му забележителности като кръчмата на Лерой и пощата, сега щяха да могат да стигнат дотам много по-лесно.  Някои дори споменаваха възможността да се отворят няколко бутика в сградата на Лестър, стига старият чешит тоест, аз, живеещ на втория етаж, да бъде изгонен. И въпросните начинаещи предприемачи получиха уверения от адвокат Бърни, че в действителност жителите на Стара Чешития нямат ни какви права по отношение на каквото и да било, следователно изгонването не би било никакъв проблем.

Аз и сам се бях сетил, че това може да се случи, и не се притеснявах, освен ако не се стигнеше до изгонване със сила. Имах план. Сред сувенирите, които бях събрал по време на валса си из Европа през зимата на четирийсет и четвърта, имаше и една ръчна граната. Дали още действаше? Предполагах, че да. Дори и да не се взривеше, допусках, че факторът на изненадата щеше да постигне почти същия ефект като един истински взрив.

Можех да си го представя, често мислех за него. Планът беше следният: щях да седна на стълбището към апартамента ми с активираната граната в скута, а от гранатата щеше да тръгва жица към една дръжка на метла, скрита зад мен. Предполагах, че Безстрашният Фред, градското ченге и майстор по изхвърлянията, щеше да върви начело, следван като сянка от адвокат Бърни и всичките правилно мислещи комерсиални фокусници, намиращи се на крачка от опасността да загубят финансовите си задници заради една тъпа идея.

Представях си как чувам гласа на Фред, който казва: "Имам съдебно разпореждане..." Всички щяха да са скупчени на стълбището зад него и да гледат нагоре към мен. Точно когато думите започнеха да се изсипват от устата му, аз щях да провеся моя малък подарък на дръжката на метлата, така че да виси и да се поклаща точно пред тях, и да викна: "Лайно на клечка!" Мислех също към това да добавя и "Избий всички, нека Бог да разреши този проблем!" Моят взводен командир имаше навика да повтаря втората фраза; пред себе си признавах, че беше малко поизтъркана, но се надявах да измисля нещо по-добро в момента на истината, когато щурмувачите се накачулеха на стълбището. Предполагах, че щях да се сетя за по-ефектна фраза, тъй като щях да съм свидетел как Фред пада на колене, докато адвокат Бърни прегазва дебелите червени блейзери зад него, и всичко това щеше да ми подейства вдъхновяващо, мога да ти го гарантирам. Но ето че пак се отклонявам. Става дума за това, че списъкът с добрините, които щяха да се изсипят върху ни в резултат на строителството на великата магистрала, бе на практика безкраен и беше повтарян всеки божи ден от щатския вестник, допълван всяка сряда от полуграмотно написания седмичник "Саламандър Сентинел", обещанията в който бяха още по-екстравагантни, макар в течение на две седмици да поместваше картите, обърнати с главата надолу.

Така местният възторг, породен от онова, което наричаха Пътя на високопланинските плата, бе разбираем, понеже Саламандър умираше. В продължение на петнайсет години бях свидетел на агонията му, въпреки че упадъкът бе започнал дълго преди да предприема своите наблюдения. Главният въпрос бе дали може да бъде сторено нещо, което да спаси пациента. Моето лично мнение – разбира се, давам си сметка, че не съм експерт по тези въпроси – бе, че нищо не може да се направи. Прекалено бяхме загазили, за да сме в състояние да възкръснем – приличахме на нещо като изгаснал въглен: не още напълно превърнал се в пепел, но неспособен на по-нататъшно горене.

Съжалявах много за това. Някога Саламандър беше едно добро място. И все още е, в известен смисъл. Но ми ставаше все по-ясно и по-ясно, че дните ни са преброени още от времето, когато през хиляда осемстотин деветдесет и шеста година Ебъл Олсън забил колче в земята и нарекъл града на реката Литъл Сал, която на свой ред получила името си от кавалеристите, момчетата, преминали като тайфун оттук, развели знамето на идеята за "явното предопределение" и покосили голяма част от местното население, разчиствайки терена за белите заселници.

В исторически контекст индианците били куражлии, но не можели да се мерят с трийсет и седем милиметровото оръдие, изобретено от някой си Бенджамин Бъркпи Ходжкис от Уотъртаун, Кънектикът, или с разработената и патентована първа успешна картечница в света на доктор Ричард Джордан Гатлинг. Освен огневото надмощие имало грубо потъпкване на мирни договори и заграбване на земи, от които дори Чингис Хан би се изчервил, да не говорим пък за мисионерите, хвърлящи неистови усилия да убедят езичниците, че християнството е техният истински път към спасението, каквото и да означавало това.

Онова, което окончателно довършило индианците, било, че просто сме ги лишили от основния им източник на препитание, избивайки всички бизони, изличавайки и последното стадо от района около река Канънбол през хиляда осемстотин шейсет и трета с помощта на обединените сили на военните, наемниците и старите врагове на сиуксите от горите, племето кри. По дяволите, правителството дори раздало медали на ловците на бизони за ролята им в обезвредяване на индианската заплаха.

Въпреки всичко, спомням си как стояха нещата по времето, когато още бях малко момче от тази област, наричана Уест Ривър Каунти. Особено ясно си спомням съботните вечери. Фермерите и едрите земевладелци пристигаха в града, спираха в местния изкупвателен пункт, където продаваха по някое и друго яйце или пилета, за да се сдобият с джобни, после продължаваха надолу по улицата, за да си купят плодове и зеленчуци, да се подстрижат или нещо друго. Наричахме ги "Нощите на дъщерите и яйцата", защото това предимно донасяха фермерите със себе си, когато идваха в Саламандър. Градският оркестър свиреше в малката беседка в парка, а хората си купуваха пуканки от оцветения в бяло, синьо и червено фургон наблизо и дъвчеха, докато слушаха "Звезди и ивици завинаги", както и други свои любими песни. Децата тичаха наоколо, старците бъбреха, а насред всичко това се вихреше някой сложен танц, водещ към създаването на ново семейство.

Както и да е, известно време часовникът си тиктакаше и лихвите ни растяха, макар никой от нас да не си даваше сметка за това. Просто приемахме за даденост, че всичко ще си продължи все така щастливо во веки веков и даже че с течение на времето ще става по-добре заради чудесата на земеделската химия и подобрените приспособления във фермите.

Докато оркестърът свиреше своята версия на "Гари Оуен", старият марш на армията на Кастър, нещата изглеждаха много добре. Нямахме ни най-малка представа, че кредиторът вървеше към нас. Беше слаб и жилав, с изпито лице, но все още се намираше твърде далеч, така че не можехме да го съзрем. Разбери едно, господине, тази част от страната е три пъти по-трудна. Това е сигурно. Тънка почва, ниска трева, оскъдно количество вода. Ранните картографи не са я нарекли Великата американска пустиня току-така. Без мечтите за създаването на империя тя вероятно щеше да си остане незаселена. Но федералното правителство вдигна флага на "явното предопределение", изпуснат от кавалеристите, и го предаде на разни бързаци, които на свой ред го развяха, показвайки на всеки черепа с кръстосаните кости от другата страна.

Федералните останаха в играта, дадоха ни земя чрез различни актове на Конгреса, заедно със субсидии за скъпоструваща иригационна система и за зърнодобив, който и без това вече бе в излишък. Естествено, когато ги подкупят за нещо, хората обикновено го правят. Окуражаването да се пресушат водните запаси, които биха могли да се попълнят отново едва след сто и повече години, обикновено води до пълното изпразване на тези водоизточници след време. Подобно нещо се случва и с почвата, ако бъде оставена да бъде отвята от вятъра или да бъде отмита във водите на реките заради лоши фермерски практики и изтощаване. Проблемът е, че има някои фундаментални закони, когато става дума за почвите и водите, а именно: когато изчезнат, вече ги няма – ако не завинаги, поне за доста дълъг интервал от време.

Един професор от някакъв колеж на изток дойде и заяви: "Всичко е свършило, момчета." Каза ни, че в резултат на стореното с почвите и водите са ни останали трийсетина години, не повече.

Предложи да създадем нещо, наречено "общинска мера за бизони", като идеята бе, че федералните трябваше да помогнат на хората да се преместят оттук и всички земи, с изключение на разположените покрай главните пътища градове, да се върнат обратно към природата и да бъдат заселени с бизони и други създания, които щяха да се грижат за това място по-добре от хората.

Аз лично смятах, че идеята е много добра. Разбира се, не всички споделяха мнението ми и някои от момчетата дори заплашиха да изселят професора, ако не завлечал задника си обратно на мястото, където се намирал неговият колеж. Боби Ийкинс нарече учения "варено яйце" и добави, че всички интелектуалци са луди за връзване. Боби каза, че е обикалял из района с пикапа си и е забелязал колко много вода блика от иригационните системи.

Но голата истина бе, не бяхме изразходвали водата, изтощили почвата и като цяло бяхме допринесли за разрушаването на това място. Но парите от американските данъкоплатци продължаваха да идват към нас, за което бяхме едновременно благодарни и донякъде – засрамени. Всички знаеха, че тези субсидии не бяха нищо друго освен пари, изпращани като милостиня на хората, за да ги принудят да продължат да правят онова, което правеха, докато нашата любима маркетингова система не кажеше, че трябва да престанат да го правят. Естествено, възразявахме срещу подобен начин на мислене, тъй като то до известен смисъл ни намирисваше на социално подпомагане, а тук много се палим, когато стане дума за подобни измами и всякакви правителствени намеси като цяло. Така че дегизирахме всичко това чрез използване на термини като "земеделски програми" и "фермерска политика".

Обърнах касетката, като спрях за малко историческата лекция, изнасяна от стареца. Той отиде до тоалетната и се върна с две чаши кафе.

– Винаги се смея до пръсване на дебатите относно земеделските програми в Конгреса – продължи той. – А също и на споровете за онова, което обичат да наричат "спасяване на фамилните ферми". Подобни изрази изграждат топли, неясни картини в съзнанието на гражданите. Нали се сещаш: три поколения от едно семейство, насядали около печката с дърва и въглища, кокошките, кълвящи около плевнята, танците в кметството всяка петък вечер, лимонада на люлката, разположена на предната веранда, последните оцелели от старите ценности – нещо, което всички наричат "истинската Америка".

Според мен ние всъщност сме в манифактурния бизнес от много време. Питсбърг произвежда стомана, Сиатъл строи самолети, ние произвеждаме зърно и месо. Няма разлика между онова, което ние правим, и – да речем – производството на нефт в рафинериите или поточните линии в Детройт. Посети някой огромен месарски цех или завод за пакетиране във Фолс Сити и ги виж как накълцват някое животно на парчета, ако се съмняваш в това, което ти казвам. Аксел Лукър например притежаваше две хиляди акра земя и беше взел под аренда още хиляда. Около плевнята на Аксел не кълвяха никакви пилета. Всъщност Аксел изобщо нямаше плевня.

Онова, което имаше, бе нова къща от сглобяеми конструкции във фермерски стил, няколко сглобяеми халета, в които държеше машините си, и малка гора от сребристи метални контейнери за зърно, където можеше да съхранява реколтата, за да я продаде в най-подходящия момент. И Аксел не се притесняваше, защото, ако цените на зърното не скочеха, той просто се оттегляше и оставяше правителството да действа вместо него. Ако обаче цените нараснеха, той не беше длъжен да поделя допълнителните си приходи с останалите данъкоплатци.

Между другото, жената на Аксел купуваше яйца и пилешко от Ливърмор вместо от местния магазин. Докато тя пазаруваше, Аксел се отбиваше в брокерския офис в центъра на града, за да види как вървят нещата на пазара. От бюрото по земеделието изобщо не обичат да говорят за тези неща, предпочитайки холивудската версия за самотния изтощен фермер, борещ се срещу алчния банкер, като същевременно подпомагащите програми на бюрото притискат и последните останали индивидуални фермери и малките градове до стената.

Заедно с фермерството и земеделието ние също така сме и по много смешен начин замесени в бизнеса с отскубването. Винаги съм мислел, че отскубване има, когато извадим нещо и на негово място не поставим нищо друго. Използвахме почвата и водите прекомерно, многократно надхвърляйки техните естествени способности да се самовъзстановяват. От тази гледна точка бяхме и в миньорския бизнес – минирахме почвите и водите. Нямаше защо да се притесняваме за това, защото, ако проблемът с почвите и водите станеше прекалено сериозен, бяхме напълно сигурни, че данъкоплатците отново щяха да ни подкупят да запазим семейното животновъдство, макар че именно ние сме причинили проблемите.

За щастие, бяхме прекалено добри в прикриването на всичко това допреди няколко години, когато някои странични наблюдатели започнаха да ни задават твърде конкретни въпроси относно нашата жизнеспособност. Нашите конгресмени бяха прекалено ефективни, когато продаваха на останалата част от Америка идеята за запазването на пасторалния начин на живот, който вече не съществуваше, а и едва ли изобщо е бил някога. Един особено полезен мит, който се бе превърнал в опашата лъжа.

Наред с тази лоша новина вървят и всички останали неща, които винаги са работели срещу Саламандър и жителите му. С разрастването на земеделието в резултат предимно на щедростта на Конгреса и прилива на средства в наша посока, все повече намаляваше броят на местните жители, способни да раждат деца и да купуват разни неща. В по-голямата си част хората в продуктивна възраст напускаха щата, а няма ли деца, няма и училища. Загуби ли една общност децата си, загубва сърцето си. Единиците останали деца пътуват на дълги разстояния, за да се възползват от онова, което минава за образование в тази част на страната. Противно на общоприетите схващания, прииждащите средства ни най-малко не подпомагат малките градове, а само едрите земевладелци и големите земеделски фирми. Но това не спира, продължава и нещата вървят към по-зле.

От време на време някой и друг собственик на магазин в Саламандър се опитва да ни раздвижи. Като младата жена, поела универсалния магазин през седемдесет и шеста например. Тя изгради група за развитие и се опита да прокара идеи, твърде чужди за местните. Дори уреди някакви университетски съветници да дойдат дотук, за да проучат нещата и да направят препоръки.

И, о, боже, хората от градчето мислеха, че тези професори са наистина странни птици! Единият се опитваше да ни спечели за идеята да "завържем обувките си по пътя нагоре", което за повечето от нас беше все едно казано на чужд език. И бе противно на съвета, който бяхме получили от губернатора и неговите икономически гении, надяващи се, че Саламандър може да привлече някой голям завод за пакетиране на месо или – още по-добре! – лазерен изследователски център.

Проблемът се състои в това, че никоя индустрия не изгаря от желание да изгради клон на място, където липсва работна ръка, където канализацията е в окаяно състояние, а водните запаси намаляват. Предприемачите хвърлят един поглед на игрището за голф в Саламандър с неговата обгоряла от слънцето трева и пъплещи из нея змии и избират нещо малко по-приятно.

Както и да е, Шърлийн Лоренцен наистина се измъчи с магазина си, тъй като местните пазаруваха в хипермаркета "Уолмарт" във Фолс Сити, и се опита да ни запали по идеята да превърнем Саламандър в "град, в който хората ще искат да идват и да живеят". Признавам, че някои от идеите ѝ бяха интересни.

Например, тъй като в Саламандър можеш да си купиш къща на безценица, тя предлагаше да превърнем града в рай за бедстващи художници и писатели. Щяха да плащат наема си под формата на уроци на местните жители и като цяло щяха да създадат едно по-артистично и интелектуално общество. По силозите и в "Лерой" се шегуваха с това, отбелязвайки, че единственото нещо в Саламандър, което заслужаваше да бъде нарисувано, бяха бузите на Алма Хикман, както и жълтите ленти на магистралата.

Шърлийн споменаваше и други начини за раздвижване на живота, като например изграждането на нова канализационна система и преустройство на общинския водоем. Но когато се стигна до минимално покачване на данъците, за да се съберат средства за това, всички се обявиха против. Основен проблем на всеки град, пълен предимно със старци – макар че тук малко обобщавам – е, че те не са склонни да инвестират в бъдеще, което няма да доживеят да видят.

Изказванията на един от професорите по икономика, отзовал се на поканата на Шърлийн, ми се сториха много разумни. Той каза, че Саламандър няма никакви шансове да привлече големи индустриални фирми и че преследването на подобна цел е чиста загуба на време. Вместо това било по-добре да се заемем с "джобно производство", както го наричаше той. Единственото, което трябвало да направим, било да посетим някои от големите фирми във Фолс Сити или други подобни центрове на икономически разцвет и да видим дали някои от нас могат да се обединят и да започнат да правят отделни компоненти от по-големите продукти, произвеждани там. Твърдеше, че производството на висококачествени продукти на приемлива цена е стратегия, която никога не води до издънки. Отбеляза, че нямаме нужда от чак толкова много нови производства, за да подсигурим съществуването на Саламандър.

Също така каза, че трябва да решим на какво място искаме да живеем и след това да започнем да работим по изграждането му. За онези, които бяха свикнали на правителствени дарения и ненамеса в частната инициатива, това звучеше ужасно властно. Една от предложените възможности, която съвпадаше с мисленето на Шърлийн, бе Саламандър просто да се обяви за един вид предградие на Ливърмор и Фолс Сити и после всички усилия да се вложат в превръщането му във възможно най-доброто място за живеене и отглеждане на деца.

Сред останалите му предложения имаше и едно, свързано с преместването на всички ръждясали комбайни от празните паркоместа покрай Главната улица, които разваляха доброто впечатление от центъра на града. Това предложение му изигра лоша шега и го постави не само в списъка на негодниците на местния собственик на въпросните комбайни, но и на мнозина от момчетата, които очевидно възприемаха ръждясалите машини като обекти на красота. Това бе единствената причина, поради която ги бяха изоставили там – за да си осигурят приятна вечерна разходка до центъра и да погледат машината за балиране от четирийсет и втора година например, търкулната на едната си страна.

Списъкът на професора с предложения за опити изглеждаше безкраен на онези, които не виждаха никаква възможност. Той не спираше да повтаря: "Не ви трябва да сте модерни, просто трябва да видите възможностите." Повечето от нас имаха проблеми с разбирането на втората част от този израз, но въпреки това се отнесохме любезно с него по време на безплатния обяд и му пожелахме приятен път обратно към неговия университет.

След известно време Шърлийн се умори да слуша как хората ѝ повтарят, че всяка нова идея, идваща от нея или от някой друг, няма как да бъде осъществена в Саламандър. Личеше ѝ по физиономията. Накрая разпродаде стоката си на безценица и затвори магазина си. Последно чух, че държала магазин за декорации на интериора във Фолс Сити и че бизнесът ѝ вървял наистина добре.

Във всеки случай по улиците и по всички места, където се събираха местните, се говореше само за новата магистрала. Представителят на долната камара на Конгреса, Ларкин, даде пресконференция, на която възвеличи достойнствата на цимента, трафика и икономическото развитие, заедно с тяхното приятелче, прогреса. Дори измърмори нещо за това как магистралата би могла да доведе до отваряне отново на мините в Лийдвил.

Обръщайки поглед към доста мрачния хоризонт, единствената надежда, която виждаха жителите от града на Ебъл Олсън, бе предложената магистрала. Дори не беше съвсем ясно как точно тя ще донесе някакви ползи за Саламандър, но всички експерти твърдяха, че ползи ще има, оставяйки точната им природа на нашето богато въображение.

За известно време Карлайл, някой си господин Мур, професор от местния колеж, и група външни лица, заинтересовани от ястребите и тяхното добруване, спряха строителството на магистралата, завеждайки съдебен иск – проектът трябваше да бъде задържан, докато съответните служби вземеха решение дали да впишат ястребите на Тимерман в списъка на застрашените животински видове, тъй като те бяха почти изчезнали. Въпреки колективната ни решимост да унищожим всичко в името на подобрени търговски центрове и други черти на добрия живот, изглежда, някои творци на добро с дълги коси и лишени от всякаква любов към собствената си страна няколко години преди това бяха прокарали закони, в които се казваше, че не може да се унищожават ареали на такива животни, чийто вид е на крачка от преминаване в отвъдното.

В продължение на няколко месеца малките ястреби на Тимерман бяха сериозна пречка за строителството на магистралата и причина за изписването на много страници. Клиентите на Лерой, седнали на бира, предлагаха най-разнообразни решения. Някои от момчетата казваха, че птиците и без това са малко и десетина минути стрелба по тях би ги превърнала от застрашен в изчезнал вид, в който случай те вече нямаше как да бъдат застрашени. Трябва да призная, че в това твърдение имаше известна логика. Но също така съществуваше и риск от двайсет години затвор и петдесет хиляди долара глоба, което в известна степен охлаждаше страстите.

Вместо това започнаха да залепят по калниците на колите си стикери, на които пишеше: "МОЯТА ЛЮБИМА ЗАКУСКА? ПЪРЖЕН ЯСТРЕБ НА ТИМЕРМАН". Подобен вид безумни изпълнения допадат на безмозъчни същества, тъй че много скоро почти всеки жител на Саламандър се разкарваше с такъв стикер на колата си или пък го лепваше на витрината на магазина си. Някой си Рей Дарджън залепи един на вратата на "Дани", но още същата вечер Телма го изстърга с бръснач.

За нещастие господин Мур бе принуден да замлъкне, когато президентът на малкия колеж му заявил, че магистралата е от очевидна полза за тяхното учебно заведение и че подкрепата на господин Мур е очевидно в негов най-добър интерес. Но Мур беше куражлия момче и още доста време продължи да работи в сянка и да помага на Карлайл.

Нещата станаха доста рисковани. Заприказва се, че финансирането на магистралата вече не е толкова сигурно, и това само повиши раздразнението срещу онези, които бяха против строителството ѝ. Нашите конгресмени заявиха, че ще подкрепят нефтените сондажи в континенталния шелф край Санта Барбара, Калифорния, ако в замяна на това се гласува клауза, която по един или друг начин да изважда ястребите на Тимерман от списъка на защитените видове, което би било улеснено от факта, че напоследък на югоизток оттук бяха открити още две двойки птици. Любителите на пернатите доказаха пред Вашингтон, че този допълнителен ареал също е бил унищожен и че е от жизненоважно значение ареалът в Йеркс Каунти да бъде запазен. Човек можеше да чуе виковете им от тук чак до Белия дом, но това не им донесе нищо добро и истината продължи настъпателния си марш.

В началото някои от местните фермери и земевладелци, които възразяваха против преминаването на магистралата през земите им, бяха на страната на Карлайл, макар да признаваха, че се чувстваха малко неудобно в ролята си на радикални природозащитници. Нещо повече, страхуваха се, че местните ще почнат да им викат "Тимерманови птици", както вече наричаха Карлайл зад гърба му.

Аксел Лукър водеше групата на несъгласните магистралата да минава през земите им. Но когато Аксел видя какви пари му се предлагат за собствеността му, той седна, направи някои изчисления, "написа го черно на бяло", както обичат да казват местните момчета. Щедрото финансово предложение щеше да позволи на него и Ърлийн да се пенсионират във Флорида, за което двамата си мечтаеха от известно време. Когато Аксел изтегли възраженията си, коалицията се разпадна. Освен това Аксел даде ясно да се разбере, че повече няма да почиства алеята на Карлайл през зимата.  Ще бъде нечестно да се твърди, че Карлайл бе изцяло сам в тази битка, въпреки че беше почти така. Една фермерска двойка, Марси и Клод Инглиш, непрекъснато го подкрепяха. Но те и без това по някакъв начин си бяха спечелили репутация на изолирани от обществото, понеже бяха прекалено заети с така наречения "мениджмънт на холистичните ресурси", прийом, наблягащ на органичната връзка между частното и цялото, и твърдяха, че чрез него тревата по пасищата ще се възстанови и запази за десетилетия напред. За онези, родени по времето на "Битие" и уверенията му, че ние, хората, трябва да доминираме над всичко, което Бог е създал, думите им звучаха почти като богохулство. Да не говорим, че идеята идваше от някакъв африканец, а всички знаеха, че в Африка нещата не вървяха на добре. Но Клод и Марси бяха достатъчно добри, за да канят Карлайл на вечеря по време на цялата дандания, и отказаха да променят мнението си, принуждавайки правителството да използва някои легални мерки срещу тях.

В продължение на няколко месеца Карлайл и приятелите му удържаха фронта, но възможностите им главоломно бяха започнали да се изчерпват. Знаех, че събранието във физкултурния салон на училището в Ливърмор си струва да бъде посетено, за да се види дали Карлайл беше запазил нещо от арсенала си. Един ден бях на риболов и там видях Клод Инглиш, който ми предложи да ме закара с колата вторник вечерта.

Допусках, че ще се получи истинска престрелка, и дори се замислих дали да не си взема старата каска от войната, ей така, просто за майтап. Но се страхувах, че великите бизнес умове, опитващи се да превърнат магазина на Лестър в капан за всички туристи, които се очакваха да се изсипят в Саламандър по асфалтовата пътека, направена специално за тях, могат да се възползват от това и да ме обявят за луд или изкукал, и по този параграф да ме изхвърлят от апартамента, който обитавах.

В този случай най-големият ми страх бе, че ще ме изпратят в старческия дом на Йеркс Каунти, който Боби Ийкинс наричаше "Алеята на червата". Така че реших да си остана възможно най-незабележим.

Вечерта на събранието Клод и Марси минаха да ме вземат. Сузана Бентийн също дойде с нас. Беше забавно, тъй като до него момент никога не се бях озовавал толкова близо до нея, камо ли пък да водя разговори. Тя бе наистина много мила, зададе ми цял куп въпроси за живота и младостта ми, смееше се искрено, когато се опитах да подхвърля една-две шеги.

Изобщо не се държеше на разстояние, както бях предполагал, и дори кожата на старец като мен настръхна от вълнение само задето седях в една кола с нея. В Сузана имаше нещо наистина завладяващо, сякаш бе видяла всичко, което можеше да се види на този свят. И, разбира се, беше истинско удоволствие дори само да я гледа човек – все едно че беше някоя картина или нещо от този род. Прииска ми се да бях по-млад. Само за момент, наистина, после отново се съвзех и продължих да се наслаждавам на пътуването в студената февруарска вечер.

Виждах, че старецът е малко изморен от цялото това приказване, и му предложих да се разделим и да се срещнем пак на следващия ден, за да имам време да си направя записките. Около осем часа на другата вечер отново се видяхме в бара и аз взех бира за себе си и уиски за него.

– Докъде бях стигнал? – попита ме той, докато се настанявахме в сепарето.

– До пътуването ти заедно със Сузана Бентийн и Марси и Клод Инглиш към Ливърмор, за да присъствате на събранието.

Той кимна, сръбна от уискито си и сложи в ред мислите си.

– Във физкултурния салон на гимназията в Ливърмор беше топло и не ухаеше много приятно. Радиаторите съскаха, хората си правеха вятър. По желание на присъстващите училищният портиер отвори страничните врати, за да влезе малко чист въздух. Но онези, които седяха до вратите, започнаха да се оплакват, че става течение, така че той отново ги затвори, принуждавайки триста и петдесетте души вътре да пълнят дробовете си с витаещата из въздуха алчност, враждебност към Карлайл Макмилън и миризма на стари бандажи.

Правилникът на събранието бе също толкова задушен, колкото и въздухът в салона. На всеки бяха отпуснати по деветдесет секунди за изказване, еднократно, и по този начин всяка искрена дискусия бе убита още в зародиш.

Започна се с изявление, прочетено от някой си Хокинс – Магистралния Боб, който отпи глътка вода от чашата пред себе си и се представи като вицепрезидент на Обединението на главните предприемачи от щата. Той подчерта, че всеки похарчен долар ще доведе до печалба от двеста и седемдесет долара поради онова, което нарече "ефект на възвръщаемост". Също така отбеляза, че всеки милион, похарчен за строителството на магистралата, ще осигури работа на шейсет и седем души или че дори само при процеса на строене в щата ще се отворят нови четири хиляди и петстотин работни места. Завърши с думите: "Няма съмнение, че огромната движеща машина на нашата икономика е строителството. То е истински катализатор на икономическата изгода."

Тук се надигна Клод Инглиш и попита защо, ако строителството води до толкова добри неща, правителството не вземе да построи няколко пирамиди и така да реши проблемите на всички. Голяма част от публиката избухна в смях, макар да знаеха, че Клод не беше съгласен с проекта за магистралата. И все пак той бе един от тях и малката му шега се прие добре. Водещият удари с чукчето си по масата и призова към спазване на реда.

След силното потупване на Магистралния Боб по гърдите и забележката на Клод публиката бе залята с изявления от всички възможни висши инстанции, подкрепящи строителството на магистралата. Бил Фланиган от Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата изглеждаше много сериозен, когато заяви, че неговата група внимателно е претеглила всички плюсове и минуси на проекта, преди да изразят своето одобрение, и после добави, че всъщност минусите не били кой знае колко, ако изобщо имало такива.

Тогава стана Марси Инглиш и хвърли едно хубаво и лепкаво лайно в лицата на експертите. Гласът ѝ леко потрепваше, защото Марси не беше свикнала да говори пред публика. Основният ѝ аргумент бе, че трябва да се запази индивидуалното стопанство, а не да се отнема земята от собствениците ѝ, за да се строят пътища. Водещият се усмихна и ѝ благодари за това въведение, както той го нарече, и ѝ напомни, че Бюрото по развитие на животновъдството твърдо подкрепя проекта, после се огледа за следващата жертва.

В продължение на няколко секунди цареше тишина. После Карлайл Макмилън, който изглеждаше ужасно уморен от всичките си опити да се бори срещу магистралата и едновременно с това да си изкарва прехраната, стана, представи се, както си му беше редът, и извади скрития си коз. Просто помоли експертите да докажат, че избраният маршрут е най-добрият, и се базира на критериите, които те самите са определили в том дванайсети от Доклада. Беше се сдобил с копие от Доклада, с всичките му петнайсет тома, и бе прекарал много часове в четене и изчисления, използвайки инструкциите, дадени му от професора от Станфорд, както сам той по-късно призна.

Водещият на събранието, специалист по човешки ресурси от щатския департамент по пътищата, се усмихна снизходително на Карлайл и отвърна, че ceлекцията включвала вещи математици, намеквайки,  че Карлайл просто трябва да си седне и да се държи като добро момче, тъй като разбирането на подобни сложни неща бе свръх неговите възможности.

Без грам неудобство, Карлайл отвърна: "Мисля, че съм в състояние да разбера изчисленията, и бих искал да ми ги демонстрирате."

Това накара всички да се обърнат и да освиркат Карлайл. Нали разбираш, повечето дори не харесват звученето на думата "математика". Самото ѝ споменаване обикновено е достатъчно, за да накара масите да хукнат към изходите. Така че когато  Карлайл се запъна и поиска доказателства, мнозинството започна да се възмущава от неговата наглост и да мърмори, че най-добре щяло да е, ако той вземе  че се върне обратно в Калифорния, където по принцип било мястото на всички многознайковци.  В този момент нещата станаха още по-интересни. Водещият тихо се посъветва с доктор Уендъл Хамър, главния есесовец на двигателите на проекта. След това се изправи с почервеняло като домат! Лице и с леко запъване отвърна, че човекът, извършил калкулациите, не присъствал на тазвечершното събрание. Карлайл рече, че това не било пречка, и предположи, че със сигурност някой от останалите присъстващи би бил в състояние да докаже защо предложеният маршрут е най-добър, като се имаше предвид колко ревностно го защитаваха. Още тайни преговори отпред. В ъгъла на смирените местните лидери започнаха да проявяват сериозни признаци на безпокойство.

Доктор Хамър бе изтикан напред и се опита да замаже очите на Карлайл с цял куп технически глупости, сред които се прокрадваха и изрази като "социални функции" и "размер на отстъпки в цените". Карлайл го изслуша търпеливо и отвърна, че личните му пресмятания безспорно доказвали, че друг маршрут, на шейсет километра на запад от предложения, е най-добрият, базиран на критериите, посочени в Доклада, и че той с най-голямо удоволствие би доказал твърдението си. Също така каза още нещо, което аз запомних дума по дума: "Нивата на отстъпките в цените, посочени в това проучване, са много по-ниски от истинската цена на проекта. Бих искал да разбера как сте избрали размерите на отстъпка, които използвате. Те не са реални, а всичко, което се доближава до някакви реалистични цифри, ще доведе до печеливш процент, който ще наклони още повече предпочитанията към западния маршрут. Нещо повече, мога да докажа, че западният маршрут е по-добър, дори като използвам същите цифри, посочени от вашите експерти."

Старецът се изкикоти.

– За всички присъстващи разговорът между Карлайл и доктор Хамър бе като битка между андроиди, размахващи светлинни мечове и лазерни оръжия. Никой нямаше ни най-малка представа за какво говорят двамата, включително и аз, особено пък когато Карлайл използва думата "софистика" в критиките си. Пък и всички вече знаеха, че предложеният маршрут е най-добрият, понеже включваше Ливърмор и Фолс Сити. Защо трябваше да се вдига всичкият този шум за някакви си допълнителни петдесет милиона долара, между другото? Някой друг – останалите данъкоплатци – щеше да плати за това.

Водещият се опита да прекъсне Карлайл, позовавайки се на правилата на събранието: "Мисля, че вече чухме повече от достатъчно от вас, господин Макмилън." Тук тълпата бурно аплодира.

Карлайл не се трогна от споменаването на регламента. Той каза: "Не получих отговор на въпросите си, а като данъкоплатец от Йеркс Каунти имам правото да изисквам отговор."

Сега, важно е да се разбере, че мнозинството от присъстващите бяха данъкоплатци от Йеркс Каунти, а Карлайл бе дошъл отвън и следователно случайно се включваше в тази група, а това някак си имаше значение. Хората започнаха да викат на Карлайл да млъква и да си сяда и нещата бяха на път да излязат от контрол. Някои от присъстващите вече си слагаха палтата и се насочваха към вратата, поклащайки разочаровано глави пред всичката тази глупост.

Очевидно Карлайл бе притиснал доктор Хамър до стената, защитавайки позиции, в които и той самият не беше напълно сигурен. Добрият доктор Хамър се опита да се съвземе, напълвайки ушите ни с глупости, и двайсет и седем пъти заобиколи въпросите на Карлайл, преди да се разтопи като масло. След допълнително обсъждане отпред водещият съобщи, че събранието се закрива, и добави, че то ще бъде продължено следващата седмица, когато от Виена ще бъдат докарани допълнително математици специалисти, които да се изкажат в полза на предложения маршрут.

Беше една дълга седмица за всички и най-вече – за Карлайл. Вестниците не спираха да бръщолевят за нуждата от икономическо развитие в района и за това как магистралата била решаващо звено в тези планове. Бил Фланиган излезе с изявление, в което потвърждаваше, че магистралата ще обезпечи незаглъхващо икономическо развитие в щата през следващите двайсет и пет години.

В срядата след събранието на един уличен стълб пред пощата в Саламандър бе открит млад ястреб на Тимерман с дупка от куршум в гърдите и жица, увита около шията. Към дясното му крило бе прикачена бележка, надраскана с пастел върху къс кафява амбалажна хартия: "ИЛИ ТЕЗИ ПЕРНАТИ, ИЛИ НИЕ!" "Инкуайърър" публикува снимка на мъртвия ястреб, разлюлян от зимния вятър, и помести статия, в която се осъждаше актът и се призоваваше към спокойствие и здрав разум – две неща, които не можеха да бъдат открити никъде в Йеркс Каунти.

Мърл Бегби, комисионерът от Саламандър, свали ястреба само някакви си три часа преди Карлайл да спре за покупки пред "Джак и Джил". Тъкмо излизаше с две пълни торби, когато Боби Ийкинс и неколцина други излязоха от "Лерой" и започнаха да го наричат с обидни имена. Казаха, че трябвало да си разкара задника оттук и да се върне там, където живеели всички смърдящи хипита. Карлайл не им обръщаше внимание до момента, в който Боби приближи и го притисна към витрината на магазина. Карлайл пусна торбите с покупки на земята и каза на Боби да се разкара, при което Боби замахна към него. Пропусна и Карлайл го метна право върху капака на доджа на госпожа Маклин.

Все още се спори по въпроса дали това беше грешка, или не. Но резултатът бе, че Хак Кенбъл се нахвърли да налага Карлайл направо там, на Главната улица. Карлайл беше як, но не чак толкова грамаден като Хак. Въпреки че Хак бе започнал да затлъстява, той беше по-едър и по-силен, и много по-злобен от Карлайл. Освен това бе обърнал няколко уискита преди началото на схватката и насъбралата се тълпа го насъскваше допълнително. Като нищо можеше да убие Карлайл, ако Телма Енгелстрьом не бе изскочила с писъци от "Дани" и не беше спряла боя с помощта на Джим Уебстър. Джим помогна на Карлайл да си събере покупките, даде му нови торби и му помогна да се качи в пикапа си. През цялото време тълпата, изсипала се навън от "Лерой" и "Дани", освиркваше Карлайл, с изключение на Хюи Сверсън, който изглеждаше много тъжен. Някои забелязаха, че Арло Грегориан също стоеше настрана и не казваше нищо. Докато ставаше всичко това, Боби Ийкинс продължаваше да лежи върху капака на доджа на госпожа Маклин и по изключение мълчеше.

На следващата седмица, когато събранието продължи, Карлайл се появи с насинено лице и вид  на човек, неспал от няколко месеца. Този път експертите се бяха въоръжили с компютърни разпечатки, по-дълги от предлаганата магистрала, и ги пръснаха из хората, за да може всеки да ги види. После инженерите взеха думата и обясниха още веднъж всички технически детайли.

Карлайл не отстъпи от своето и както впоследствие някои тайно отбелязаха, победи всичките с помощта на логика и цифри. Продължи да твърди, че предлаганият маршрут не е най-добрият дори според техните собствени стандарти и че икономиите и печалбите, които те предвиждаха, бяха дяволски  погрешни. Инженерите не спираха да си играят е химикалките си, да пристъпват неспокойно под масата и да се споглеждат с присвити устни, сякаш знаеха, че Карлайл е прав. Но главните фигури в костюми просто понасяха ударите с невъзмутимостта, на която се бяха научили през всичките години, прекарани в политиката. Проблемът бе в това, че Карлайл спореше с онези, които държаха микрофона,  а това винаги е губеща позиция.

Когато хората искат нещо като интелектуални точки или доказателства, не се надявай да получиш много накрая. Два дни по-късно Комисията по пътищата в щата и секретарят по транспорта гласуваха в подкрепа на оригиналния маршрут, включващ го-лямата асфалтова дъга, минаваща през Ливърмор и Фолс Сити. Едновременно с това обявиха, че в южните щати строителството вече е започнало и че трябва да започне и в Йеркс Каунти веднага щом времето го позволи – новина, посрещната с див възторг в цялата област.

Всички местни бяха на мнение, че изборът е добре обмислен и че е направен в служба на демокрацията. В края на краищата, демокрацията се базира на правилото за мнозинството, нали така? А мнозинството подкрепяше предлагания маршрут, нали? Някои от крилото на зоолозите кротко отбелязваха, че това ще се отрази твърде зле върху ястребите на Тимерман, но също така добавяха, че изчезването на някой вид е просто начинът, по който природата му пожелава лека нощ. Чувах подобни изказвания в "Дани". В деня, в който се обяви окончателното решение в подкрепа на първоначалния маршрут, "Инкуайърър" помести на задната си страница статия, в която се казваше, че в различни части на областта са се появили пропадания в терена и че според проучване на щатските геолози това се дължало на бързото опразване на естествените подпочвени водни резервоари. Междувременно водачите на шоуто измъкнаха блейзерите си, дадоха ги на химическо чистене, за да бъдат дезинфекцирани, и се приготвиха за редицата церемонии, на които предстоящият ни просперитет щеше да бъде честван и възхваляван.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Седмица след официалното обявяване на подкрепата за строителството на магистралата, Карлайл седеше до акумулиращата си печка и обмисляше следващия си ход. Не че му бяха останали някакви ходове. Може би просто трябваше да си събере багажа и да си тръгне.

Няколко дни по-рано от Каспър му се беше обадила Гели Девъроу – бе прекарала Коледа с дъщеря си. Беше чула за решението относно магистралата и изрази съчувствието си към Карлайл. Гласът беше мек и загрижен, но нещата между двамата леко, се бяха променили. Той бе напълно погълнат от работата си и битката против магистралата, а тя се бе отдала на учене. И въпреки че Гели не каза нищо подобно, Карлайл усещаше, че трябва да си е намерила някого.

Няколко седмици по-рано се бяха срещнали в един мотел по средата на пътя между Спеърфиш и Саламандър, но беше различно от преди. Гели бе друга, променяше се бързо. Карлайл бе различен; гневът му го бе направил мрачен и незаинтересован от великите идеи, с които Гели се сблъскваше в процеса на ученето, идеи, за които ѝ се говореше с интензитета на жена, преоткриваща себе си. И изглежда, че най-после финансовите ѝ притеснения щяха да отпаднат, тъй като планираният национален парк "Антилопа" щеше да включва и нейната земя.

Особено много ѝ се говореше за професора, който водеше курса ѝ по колониална история – колко брилянтен бил той, колко време отделял, за да разговаря с нея извън часовете. Онова, което бе съществувало между нея и Карлайл, приключваше. И двамата го знаеха. Вината не беше на никого, просто така се случваше понякога. Когато се разделиха в мотела, те стояха прегърнати по-дълго, отколкото бе необходимо, но никой от двамата не спомена да се видят отново.

Почти нищо не задържаше Карлайл в Йеркс Каунти. Магистралата щеше да погълне къщата му и птиците. Той затвори вратичката на печката, след като сложи няколко дъбови цепеници в огъня. Седеше там, с Боклукчийски камион в скута, изпълнен с леко съжаление към самия себе си, и се опитваше да реши какъв да бъде следващият му ход. Може би трябваше отново да стане циганин. Да си намери ново място. Полет – като възможност.

Мислеше си, че трябва да довърши масата за трапезарията. Тя щеше да виси на стената, закрепена на тежки медни панти, взети от една стара църковна врата, и при нужда да пада до хоризонтално положение. Но Карлайл още не беше измислил естетичен и едновременно с това функционален начин за закрепянето на масата към стената, когато не се ползваше. Какъв смисъл имаше? Щеше да я няма, след като магистралата минеше през къщата. Не, каза си той, въпреки това трябваше да я направи. Трябваше да довършва нещата, да ги прави както подобава. След масата трябваше да се заеме с поправката на стъклата на атриума, да приведе тялото в добра форма за предстоящото погребение.

Стоеше и оглеждаше масата, изправен пред вечната дилема между форма и функционалност. Простата кука, която продължаваше да използва, бе лишена от елегантност. Трябваше му нещо също толкова просто, но с повече стил. Боклукчийски камион не спираше да скача върху масата и да се настанява върху нея, готов за сън, и Карлайл трябваше да го премества оттам всеки път, когато му се наложеше да вдигне плота нагоре, за да огледа проблема от всички страни.

Някъде към четири часа следобед, когато слънцето вече клонеше към залез, Боклукчийски камион се събуди и наостри уши. Миг по-късно Карлайл дочу хрущенето на нечии стъпки по снега отвън. Бързо и тихо приближи до един от прозорците и погледна: Сузана Бентийн, сама. Щом Сузана стъпи на верандата, Карлайл отвори вратата. Ръсеше се лек снежец. Тя се усмихваше, лицето ѝ бе почервеняло от вятъра и студа.

– Здравей, Карлайл. Предполагам, че поздравът днес трябва да е "Честита Нова година на патерици". Може ли да вляза?

– Разбира се. Честита Нова година на патерици и на теб, Сузана. Може ли да взема пелерината ти?

– Мисля, че ще постоя с нея. Разходката беше хубава, но в момента ми е малко студено. Една чаша горещ чай ще ми дойде добре. – Тя се огледа наоколо. – Какво ще правиш с масата?

– Опитвам се да измисля как да я закрепя най-добре към стената.

Карлайл говореше от кухнята: приготвяше чая и мислеше. Сузана вече не му изглеждаше толкова труднодостъпна, както преди. В процеса на изграждането на монумента в чест на Коуди Маркс, както и в хода на мъчителната война срещу строителството на магистралата, той бе станал напълно овладян и самоосъзнат човек. Това правеше силно развитата индивидуалност на Сузана по-малко заплашителна.

Разговорът им край реката отпреди година по някакъв начин бе изчистил напрежението помежду им, поне за Карлайл. Той се беше изразил искрено и ясно, тя го бе разбрала. Освен това през последната година го беше посещавала редовно, придружена от Гели или индианеца, и напрежението, което Карлайл изпитваше в нейно присъствие, почти бе изчезнало. Почти. Все още я желаеше, а подобно напрежение никога не можеше да отшуми. Карлайл си даде сметка, че тя за първи път идва сама в къщата му.

– Какъв е проблемът с масата? О, разбирам, опитваш се да измислиш различен начин за закачането ѝ на стената. – Тя се наведе да огледа пантите.

Карлайл взе двете чаши с чай от печката, приближи и подаде едната на Сузана.

– Ще измисля нещо, просто въпрос на време.

– Веднъж видях нещо подобно в Ирак. Опитвам се да си спомня как точно я бяха направили. Можем ли да поседим край печката, докато се стопля?

Сузана отпи от чая си. Зелените ѝ очи наблюдаваха Карлайл Макмилън над ръба на чашата, червеникавата ѝ коса се разстилаше на вълни изпод качулката на пелерината.

Той срещна погледа и, но все още му беше трудно да издържи на по-продължителен контакт с очите на Сузана Бентийн.

– Какво правиш навън в такъв студен януарски ден?

– Прекарах цялата вечер с Марси и Клод Инглиш. Те са много мили хора и от време на време ме канят на гости у тях. Познаваш ги, нали?

– Да. За пръв път срещнах Клод, когато купувах материала за пода от него. По време на бъркотията около магистралата на няколко пъти ме каниха на вечеря. Добри хора, умни хора.

– И аз, и Марси се интересуваме от интензивно градинарство. Един ден се срещнахме в библиотеката на Саламандър, докато и двете ровехме из една и съща секция с книги. Канеха ме да остана у тях и тази вечер, но те имат малки деца и винаги си мисля, че когато оставам за по-дълго, може да ги притеснявам, въпреки че Марси твърди, че не е така. Пък и ми се щеше да се поразходя. Тръгнах към Саламандър, но после ми хрумна да се отбия тук и да видя дали си вкъщи, и как се чувстваш след тежката битка.

– Радвам се, че дойде. Бих те поканил да останеш за вечеря, но се страхувам, че нямам кой знае какво за ядене. Седях си тука и се самосъжалявах, и заради това не ми остана време да отида до "Джак и Джил".

– Карлайл Макмилън, може и да си специалист в областта на дърводелството, но готвенето, когато няма с какво да се сготви, е една от моите слециалности. Овладяла съм тези способности през годините, прекарани по пътищата с баща ми.

– Веднъж спомена, че бил антрополог, нали така?

– Да. Понякога се намирахме на петстотин километра от най-близкия магазин за храна, в австралийската пустош или в някой планински проход в Боливия. Спомням си каква физиономия направи баща ми една коледна сутрин в Боливия, когато погледна хранителните ни запаси. Бях само на четиринайсет, но си метнах палтото и се закатерих нагоре, докато не открих един фермер, който ми продаде доста жилаво наглед пиле. Въпреки това, като добавих малко консервирани зеленчуци, яденето стана хубаво. Имаш ли нещо против да надникна в килера ти? Човек винаги може да сготви супа, независимо колко мизерни изглеждат запасите му.

– Ще съм ти много благодарен, ако го направиш. Мога да ти обещая бутилка прилично червено вино, ако изобщо успееш да скалъпиш нещо от останките в килера. В най-лошия случай можем да си отворим виното и да прескочим вечерята, ако се наложи.

Сузана се усмихна и свали пелерината си.

– Няма да се наложи. Това е нещо, което почти със сигурност мога да ти обещая.

Оказа се права. Половин час по-късно от кухнята се носеше приятен аромат, а Карлайл опъваше масата и продължаваше да се чуди как да я закрепи по-добре към стената. Беше му трудно да се концентрира, когато Сузана бе само на няколко метра от него, пред готварската му печка. Умът му не спираше да превърта спомените за голото ѝ тяло, танцуващо по същия под, на който той стоеше в момента.

Тя си тананикаше, дългата ѝ леко чуплива коса се спускаше по раменете, сребърните халки подрънкваха. Погледна към Карлайл и попита:

– Какво става с масата? Някакви върховни идеи?

– Няколко, но нито една – върховна. Мирише ми на хубаво.

– Все пак ще имаме супа. Знаеше ли, че сред всичките буркани със сладко и кутии с пирони имаше всички продукти, необходими за приготвянето на домашен хляб?

– Не... Наистина ли?

– Да, и хлябът ще бъде готов след малко. В аромата на прясно изпечен хляб има нещо първично. Нещо, връщащо ни много назад в миналото. – Боклукчийски камион се отърка в краката ѝ, мъркайки доволно.

– Права си. А аз току-що измислих как да закачвам масата. Едно резбовано трупче от секвоя, закрепено за стената, което да влиза в специално направена за него вдлъбнатина в долната част на масата, когато я вдигам. Мисля, че перспективата за прясно изпечен хляб си свърши работата.

Карлайл приближи до прозореца и погледна навън. После открехна вратата и отново погледна. Изглежда, жените и големите снежни бури имаха навика да навестяват дома му по едно и също време. Зачуди се на това съвпадение, после извика:

– Сузана, снегът наистина се трупа навън. Искаш ли да те закарам до Саламандър, преди да стане още по-зле?

– Не. Готвя супа и пека хляб. Бурята ще се погрижи сама за себе си. Ако ти не се притесняваш, и аз няма от какво да се притеснявам.

Към осем часа вечерята беше готова, а Карлайл бе монтирал конструкцията за прикачане на масата към стената. Сега тя висеше там. Той я смъкна надолу и подреди върху нея чиниите и приборите за хранене, както и два остатъка от свещи, прикрепени с восък към малки борови дъсчици. Сложи касета в касетофона и изгаси осветлението.

– Не е лошо, а? Мястото изглежда доста добре.

– Много елегантно е. Точно както трябва. Да има човек трион подръка, ми се струва доста успокояващо.

От касетофона се разнесе гласът на Астор Пиацола: танго. Карлайл си беше поръчал тази касета, след като бе чул изпълненията на Гейб О'Рурк в "Лерой".

Сузана вдигна чаша.

– Да пием за Боливия.

– Нека да е за Боливия, щом казваш: да процъфтява, просперира и да снабдява туристите с шарени одеяла.

Сузана се засмя.

– Веднъж ме учиха как се танцува танго. Доста добра бях, ако не е нескромно да го кажа.

– Къде?

– В Аржентина. Бях на път, сама и се отбих за малко там. След смъртта на баща ми реших да видя какво съм пропуснала през ранните си години, когато съм обикаляла заедно с него. Това бе всичко, за което можех да мисля по онова време: следващата гара, следващия автобус, отвеждащ към място, за което никога не бях чувала. Пътуването се просмуква в кръвта ти.

Тя извърна поглед към касетофона за момент, червеникавата ѝ коса се отметна и после отново замря върху шията и раменете. Сузана попи устни със салфетката си и впи очи в Карлайл. Той седеше срещу нея, облечен в синя работна риза и стар черен пуловер, с дървени стружки по джинсите, и я гледаше.

На средния пръст на дясната ѝ ръка имаше пръстен с опал. Друг пръстен, най-обикновена тънка златна халка, обгръщаше показалеца ѝ. На китката ѝ висеше сребърна гривна, а на шията – верижката със сребърния сокол, която Карлайл беше виждал и преди и бе запомнил. Вълнената ѝ рокля беше кремава на цвят, а през едното ѝ рамо с премерена небрежност бе преметнат жълтокафяв шал.

Тя се пресегна през масата и сложи ръката си върху неговата. Карлайл усети хладния допир на пръстена с опала.

– Мислех си за твоите затруднения покрай магистралата, Карлайл. Ще ми позволиш ли да предположа, че в своя гняв и мъка ти пропускаш нещо?

– Какво пропускам?

– Почитта, която отдаваш на Коуди Маркс, не се изразява в дърво и пирони, в прозорци и врати, в материалните обекти, които ни заобикалят. Истинската почит е в това, че си построил тази къща в негово име и така, както той би искал да бъде построена. В процеса на изграждане на тази къща ти изгради наново и себе си. Той веднага би разбрал това, но мисля, че ти някак си си го пропуснал. На базата на онова, което съм чувала за Коуди Маркс от теб, той би бил щастлив заради почитта, не заради монумента. Има разлика.

Карлайл се усмихна.

– Така е. Права си, Коуди няма нужда от монумент. Концентрирал се бях върху резултата, върху онова, което къщата изразява и което магистралата ще стори с нея. Коуди винаги се фокусираше върху пътуването, а не върху крайната точка на това пътуване, върху майсторството, а не толкова върху продуктите от това майсторство. Той знаеше, че добрият процес неизменно води до добри резултати, ако човек не бърза. Някога разбирах това, после отново си го спомних, когато започнах да издигам тази къща, след това отново го забравих. Веднъж и Гели Девъроу каза, че ако искам, мога да си стегна багажа и на сутринта вече да ме няма. Да построя друг монумент някъде другаде, ако трябва. Но аз нямам чувството, че се налага да го направя отново.  Тогава Сузана Бентийн му се усмихна.

– Харесва ми... На сутринта вече да те няма. Да нямаш много багаж, да си мобилен. Опитвам се никога да не събирам повече неща с непреходна стойност, отколкото мога да взема със себе си във влак или автобус. Един куфар и една чанта през рамо. Спомням си бушмените в Калахари. Те можеха да го правят: да си издигнат лагер и за по-малко от час да го свият и да потеглят с всичките си принадлежности.

– С баща си ли си била в Калахари? – По лицето на Карлайл бе изписано недоверие. Далечни места.

– Места, за които само беше чувал.

– Да. – Тя избухна в смях. – Много им харесваше радиото му. В деня, в който си тръгвахме, той предложи да им го подари. Бушмените запристъпваха от крак на крак и накрая любезно отказаха. Беше твърде тежко, за да се пакетира, и не им бе необходимо, за да прекарат деня или нощта – времевата рамка, на която основаваха живота си. Вземаха само онова, което можеха да носят лесно. За нас радиото беше портативно, защото си имахме нашия лендроувър, но за бушмените не беше така.

Сузана отчупи малко парче от горещия хляб. Пиацола се прехвърли на "Танго Нуево" и песента се сля с писъка на януарския вятър, който безуспешно се опитваше да открие някоя цепнатина в монумента на Коуди.

– Какво ще кажеш да пийнем кафе край печката?– попита тя.

– Аз ще го сваря, ако ти вдигнеш масата. Струва ми се честно.

– Дадено.

Карлайл нахвърли няколко възглавници на пода пред акумулиращата печка. Сузана разбърка някаква напитка от обикновено кафе, горчив шоколад, канела и няколко капки уиски. След кафето си сипаха още червено вино. Сузана мълчеше и гледаше замислено чашата си. На Карлайл му беше трудно да запази мълчание, сякаш думите му бяха нужни като защитна реакция срещу нейното присъствие. В душата му бушуваха някакви първични сили, смесица от светлина и тъмнина, и той усещаше движението им. Жена, присъствие, какво следва? Чудеше се дали понякога и жените изпитваха същото.

– Сузана, знаеш ли нещо за Хълма на вълка? Носят се толкова легенди за това място. Откакто живея тук, доста често ми се е случвало да забелязвам нещо като огън, запален на върха, обикновено много късно вечер, непосредствено преди зазоряване.

Тя бавно вдигна очи към неговите, погледна го сериозно и прямо.

– Да, знам за легендите за Хълма на вълка. "Истории" е по-точната дума, струва ми се. "Легендите" носят в себе си елемент на отклоняване от истината, или пък са прекалено романтични. В случая с Хълма на вълка повечето от нещата, които си чул, са верни. Това е място, заредено с огромна енергия. Ранните жители са знаели това. Ако разпиташ за хората, намерили смъртта си там, ще разбереш, че са загинали, защото са се опитали да разрушат онова, за което Стража е вярвал, че не бива да бъде докосвано.

Тя пое дълбоко дъх, бръкна в чантата си и извади отвътре един извит тъмнозелен гребен. Задържа го между зъбите си, прибра косата си в кок на тила и я закрепи с гребена. Карлайл я гледаше, а тя му се усмихваше.

- Чувал ли си за професора, който загинал край Хълма на вълка, докато е подготвял археологически разкопки? – попита тя и се облегна на една възглавница.

– Да – кимна Карлайл.

– Това беше баща ми. – Произнесе го с равен тон.

– Господи! – промълви Карлайл.

– Ето какво ме доведе първоначално в Йеркс Каунти. Исках да направя свое собствено частно разследване на смъртта му. Всички обяснения ми се струваха твърде нагласени, твърде подредени, за да обяснят как един такъв бдителен човек като баща ми може да се разхожда там, където е бил много пъти преди, и да падне. Баща ми бе свикнал с грубите терени, знаеше как да се грижи за безопасността си и затова се разкъсвах от подозрения. Беше ми казал, че са заплашени доста репутации на хора от академичните среди, че разкопките в района на Саламандър може да оборят широко разпространени и приети хипотези за миграцията на ранните народи. Залогът е бил доста голям. След смъртта му разкопките бяха незабавно преустановени.

– И до какво доведе разследването ти? Откри ли нещо?

– Не, нищо. После срещнах човека, когото наричаш Флейтиста. Оттогава насам много пъти съм била на Хълма на вълка. Той познава всеки камък, тревичка и издатина по него. И той ме убеди, че баща ми е загинал, защото е искал да направи разкопките на погребалните могили. Каза ми, че в течение на годините много хора са намерили смъртта си на това място, че Стража си има свой начин да се грижи за поверените му неща. И знаеш ли кое е най-странното? Баща ми би разбрал този вид сила и би повярвал в съществуването ѝ. В тази светлина смъртта му придобива някакъв смисъл за мен, тъй като би имала смисъл и за него.

– Защо остана в Саламандър?

– Евтин живот, просторно и тихо място. Заселих се тук и съсредоточих вниманието си върху моя живот, вместо през цялото време да се притеснявам за смъртта на баща ми. Честно казано, нямах много пари. Понеже татко не спираше да пътува, не ми остави много. Онова, което наследих, похарчих покрай пътуванията си. Оправям се.

– Къде беше преди да дойдеш в Йеркс Каунти?

Сузана Бентийн го погледна с директния поглед, който, изглежда, беше нейна запазена марка.

– Пътувах. Прекарах повече от седем години по пътищата. Спирах за малко тук-там. Преди това живях три години на испанското крайбрежие с един мъж, Андрю Танър... В Сан Себастиян. Той беше нещатен журналист, военен кореспондент.

– Какъв живот само, Сузана! – Карлайл бавно поклащаше глава. За кратко изпита завист към мъжа на име Танър. – Мога ли да те попитам още нещо, ако не възразяваш? Предполагам, че е малко нахално от моя страна, така че не се чувствай длъжна да ми отговаряш.

Сузана Бентийн се усмихна.

– Не се чувствам длъжна да правя каквото и да било. Какъв е въпросът ти?

– Знаеш ли кой е Стража?

– Не. И това е самата истина. Но вярвам, че там горе има нещо.

– Дали не е Флейтиста? Той ли е Стража?

– Наистина не знам. Но на хълма и около него има могъща сила, това поне знам със сигурност.

– Знаеш, че магистралата ще мине на по-малко от триста метра от хълма и през част от погребалните могили от другата му страна.

– Да, знам това. Флейтиста е разтревожен. Казва, че Стража има голяма мощ, но може да не се окаже достатъчно силен, за да спре това, което се задава този път.

– А какво е настроението сред индианците като цяло? Струва ми се, че ти мислиш като индианка. Могат ли да сторят нещо?

– Карлайл, ще трябва да ти отворя очите – на теб и на някои други – за истината относно индианците и мен. Вината не е твоя. Нито медиите, нито образователните ни институции знаят или ни учат на нещо достатъчно точно по отношение на индианците. Индианците имат много проблеми, сред които са и безработицата, изключителната бедност, престъпността, разбитите семейства, алкохолизмът. Диабетът е широко разпространен сред тях – очевидно е свързано с комбинацията от гени и начин на хранене. Не знам дали строителството на магистралата ги засяга по един или друг начин. От онова, което знам, законите са твърде сложни, когато става дума за артефакти, а в този щат собственикът на земя може да прави буквално каквото си поиска с нея, включително и да се отърве от археологически находки.

Баща ми многократно ме е предупреждавал да вземам под внимание "благородническо-дивашките" възгледи на традиционалистите. Белите имат митична представа за индианците. Червенокожите ни харесват, когато са част от нашето романизирано и до известна степен измислено минало, от онова идилично време преди пристигането на бледоликите, когато индианците са живели свободно и в пълна хармония с природата. Ако ти кажа, че някои индианци убиват плешивите орли, които са застрашен вид, заради перата им, може да започнеш да си променяш възгледите, въпреки че въпросните пера се използват с религиозна цел. И ако ти кажа, че много от орлите са избивани, за да се използват перата им за направата на антикварни реликви, които се продават на туристите, и че това се случва непрекъснато, ти най-вероятно яростно ще изразиш неодобрението си. Всичко е доста по-сложно, отколкото повечето хора предполагат.

Има много аспекти от индианската култура и вярвания, които са близки до моите собствени възгледи. Именно заради това Флейтиста ме приема така. Но аз не съм някоя мистичка, понесена на гребена на нюейдж вълната, която пристига с беемвето си за сладки индиански церемонии и се опитва да се превърне в индианка за през уикенда. Не съм индианка и никога не мога да бъда индианка. Индианците имат отделни възгледи за живота и природата, такива, които белият човек не може да разбере. И по същата логика индианците не могат да бъдат като мен. Аз имам свои собствени вярвания и свои собствени начини на поведение, формирани в резултат на необичайното ми детство. С години съм живяла сред племенните култури на Африка, Азия, Южна Америка и в Американския югозапад. Моите възгледи не съвпадат с тези на индианците. Те са си МОИ, макар да има някои общи черти.

Карлайл бе леко разочарован.

– Е, лекцията си заслужаваше.

– Нямах намерение да ти изнасям лекции. Просто исках да изясня някои неща. – Тя се усмихна топло и отпи от виното си.

– Във всеки случай за мен е трудно да възприема всичко това, Сузана: баща ти, Стража, хората, загинали край Хълма на вълка, магистралата, птиците, фирмата, наречена "АуРА Корпорейшън".

Сузана вдигна очи към тавана.

– Какво е значението на думата "аура" според речниците? Това е нещо, обгръщащо човек или предмет, нещо, което има своя собствена стойност.

– Да, бих казал, че си достатъчно близко.

Тя леко наклони глава встрани и се замисли.

– Напомня ми за Аврора, римската богиня на зората и изгряващото слънце.

Карлайл измъкна стария си речник от колежа и го прелисти, мърморейки:

– А... арр ат, ау... Ето го, "аура".

Сузана се пресегна и потупа с показалец по страницата.

– Виж как започват всички думи в този ред. Какво имаме?

Той прокара пръст по колоната, после тупна с длан по страницата.

– Аu е химичният символ на златото!

Тя се усмихна.

– Така си и мислех. Знанията ми по химия от средното училище са доста покрити с прах, но си спомням, че някъде бях чела, че символът на златото е заимстван от името на римската богиня Аврора. Тази корпорация не изписва ли точно така името си? С главно "А" и малко "u"?

– Отново си права. Точно така го изписват.

Тя се усмихна и го погледна.

– Какво се оказва, че имаме сега? Дали AuRA е просто хитроумен начин на изписване на думата "аurа", заиграване със символа на златото? Или има някакво друго значение?

– Не знам. Но мисля, че може да си попаднала на нещо.

– И аз не съм сигурна – отвърна Сузана.

Карлайл помълча малко, после каза:

– Може би трябва да поприказваме с Флейтиста.

– И също така с някои от по-войнствено настроените индианци от резервата или с хората от Движението за защита на правата на индианците. Веднъж се срещнах с Ламон Гарвановото крило. Много е добър в юмручния бой. Може би все още може да се направи нещо. Но в момента съм твърде уморена, за да мисля по този въпрос. Имаш ли нещо, в което, мога да спя?

– За дрехи ли ме питаш или за легло?

– И за двете.

Сузана беше около метър и седемдесет висока, с двайсет сантиметра по-ниска от Карлайл. Той реши, че износеният му сив анцуг може да свърши работа. Подаде ѝ го и тя влезе в банята. Появи се след няколко минути и изглеждаше просто прекрасно с навитите ръкави и влачещите се по пода широки крачоли. Сузана знаеше как да придаде характер на всичко, което носеше, и винаги изглеждаше като готова за среднощно модно ревю.

– Можеш да спиш на леглото, Сузана, аз ще разпъна спалния си чувал на тавана.

– Не, предпочитам спалния чувал. На практика съм израснала в спални чували.

Тя понесе торбата нагоре по извитото стълбище. По средата на пътя се спря с ръка на перилата и погледна надолу към Карлайл.

– Лека нощ, Карлайл. Харесват ми нещата, които изработваш, но много повече ми харесвате ти самият и талантът ти.

Карлайл дълго лежа буден. Мислеше за Сузана, за нещата, които му беше казала. Вслушваше се в бурята и в мъркането на Боклукчийски камион, докато се измъкваше изпод акумулиращата печка и се отправяше към стълбището, водещо към тавана. Към четири сутринта Карлайл стана, за да зареди печката. Навлече набързо един пуловер и джинсите си, опитвайки се да не вдига шум, за да не събуди Сузана. Силният вятър задумка като огромна ръка по панелите от секвоя, когато отвори вратичката на печката и сложи няколко парчета бял чам върху въглените. Отново започна да става топло. Карлайл постоя приклекнал пред огъня, за да се сгрее.

– Добро утро, Карлайл. – Сузана надничаше, приведена над перилата на стълбището. Говореше шепнешком.

– Добро утро, Сузана. Извинявай, ако съм те събудил.

- Не си. Будна съм от известно време. Лежах на тавана и слушах вятъра. Искаш ли кафе?

– Да, но този път ще го направя аз. Ти можеш да поседиш до печката. Или може би предпочиташ чай?

– Искам чай, благодаря – отвърна тя, загърна се със спалния чувал и заслиза боса надолу.

Карлайл пусна радиото и намали звука. Искаше да чуе прогнозата за времето. На всеки няколко минути течаха бюлетини, произнасяни като монотонна рецитация. Дебелината на снежната покривка вече бе достигнала трийсет сантиметра, очакваше се през деня да се увеличи поне с още толкова. До вечерта скоростта на вятъра щеше да достигне шейсет километра в час. Музика. Мърл Хагард пееше за шосето. Прекалено ранен час за Мърл, лош ден за шосето, затова Карлайл спря радиото и пусна касета със запис на Пол Уинтър, свирещ на своя саксофон сопрано в Гранд Каньон.

Сузана седеше на една възглавница, все така загърната в спалния чувал, отпиваше от чая си и гледаше към Карлайл, който, облегнат на лакът, пиеше кафе.

– За какво мислиш, Карлайл?

Той мислеше за огън, биене на барабан от опъната ярешка кожа и танцуваща жена. В една снежна февруарска сутрин Карлайл Макмилън мечтаеше за сладък дъжд.

Не отвърна на въпроса ѝ.

– Карлайл, искаш ли да се любим? – Каза го просто и без заобикалки. Говореше тихо и се усмихваше.

Той отвърна на усмивката ѝ.

– Да. Искам да се любя с теб от мига, в който те видях да минаваш пред фаровете на пикапа ми през първата ми вечер в Саламандър.

– Усещах го. Изпитвам същото към теб. Но първо трябва да се изкъпя. После ще използвам остатъците от виното, за да приготвя нещо приятно за пиене.

Карлайл се опита да прикрие лекото треперене на ръцете си, когато ѝ подаваше хавлиите, докато тя изваждаше внимателно и прецизно най-различни неща от чантата си. Вещицата на Саламандър, със зелени очи и древни дарби. Усмихвайки му се, тя се отправи към банята, после спря, взе ръката му в своята и за кратко задържа погледа си върху неговия.

Водата от душа зашуртя и Карлайл се облегна на стената в кухнята, заслушан в звука, представяйки си мокрото ѝ тяло. Десет минути по-късно Сузана излезе, облечена в пелерината си вместо в халат. Качулката беше пусната, косата ѝ се разстилаше свободно по гърба ѝ, стигайки чак до кръста, сребърните халки подрънкваха на ушите ѝ.

– Сега е мой ред.

Беше оставила малък калъп сапун с аромат на сандалово дърво в банята. Четката ѝ за коса и зеленият гребен лежаха на плота до мивката. До гребена се виждаше малко шишенце парфюм без етикет. Четка за зъби и кутийка със сода. Женски принадлежности, наситен аромат на жена, долитащ от много, много далечни времена. Той махна капачката на парфюма и доближи шишенцето до ноздрите си: мирис на цветя, пясък и вятър край бреговете на Тигър.

Остави водата да шиба по тялото му. Гореща вода, леден вятър отвън... Сузана Бентийн. Когато привърши, облече джинсите и пуловера си и влезе във всекидневната.

– Горе съм, Карлайл – разнесе се гласът ѝ откъм тавана.

От възглавниците, одеялата и спалния чувал бе направила нещо като топла люлка, заемаща по-голямата част от малкото таванско помещение. Беше гола и седеше сред възглавниците с подвити под тялото си крака. В празната бутилка от вино имаше забодена свещ, отнякъде долиташе мирис на запалени ароматни пръчици. В ръцете си държеше жълто перо. Ако Сиаула слезеше на земята, щеше да изглежда точно така, помисли си Карлайл.

Тя деликатно насочи върха на перото към един почти невидим белег, започващ между гърдите и извиващ се надясно към ребрата ѝ.

– Една майка бабуин ми остави за спомен това,  когато бях на дванайсет години. Играех си с бебето ѝ и тя се изнерви, искаше си детето обратно.

Виното беше топло и ароматно. Закръглените ѝ гърди се повдигнаха, когато се пресегна и забоде перото в косата си. После се засмя, махна перото и го сложи настрана.

– Намерих това перо край пътя, докато идвах насам.

Преходът между нощта и деня беше гладък и почти неосезаем, бурята превръщаше всичко навън в бездънна сивота. Сузана го водеше по коридори от усещания, по които никога не бе ходил и дори не си беше помислял, че може да ходи. В начина, по който се любеше, имаше някаква ритуалност, чувство за прогресия, която го отвеждаше нагоре, нагоре, към нещо, което не можеше да види, нито да си представи.

Лицето ѝ, заровено в шията му, устните ѝ – в ухото му. Не спираше да му нашепва някакви думи, докато те не се превърнаха в един вид мантра и той не престана да мисли за тялото, под което се движеше. Същността на любенето със Сузана Бентийн се състоеше не просто в усещане на физическото ѝ присъствие, но и в превръщането ѝ в присъствие в съзнанието ти.

Тя изви тяло, за да го посрещне – и двете тела, блестящи от пот. Лицето ѝ загуби овладения си израз и се отпусна с надигащата ѝ се сексуалност. Ръцете ѝ се плъзгаха по потния му гръб. Той я изви така, както вятърът превива класовете пшеница през летните месеци във високопланинските плата и в един момент осъзна, че да правиш любов със Сузана Бентийн, означава да стигнеш възможно най-близо до Истината, на крачка от смъртта.

Жената лежеше на пода, докато мазолестите ръце на дърводелеца се плъзгаха по тялото ѝ – навсякъде, където ѝ се искаше да бъдат. Тя докосна шията на Карлайл Макмилън, докато той се движеше ритмично над нея, прокара пръсти по вените и артериите му, усещайки движението на кръвта му и биенето на сърцето му. Думите се изливаха от устата ѝ на суахили, арабски, навахо, сиукски, докато впиваше поглед в лицето му.

Часовете на деня се концентрираха в един миг и после се разшириха до безкрайност. Двамата лежаха смълчани един до друг и тя галеше лицето, гърдите и раменете му с длани, а той отвръщаше на ласките ѝ. Шепнеха си един на друг на стария сладък език, който изглежда така на място в подобни моменти, но по-късно на човек му е трудно да си го спомни.

Бурята продължи и през следващите трийсет и шест часа. Сузана и Карлайл разговаряха, готвеха, любеха се и понякога дори спяха. Сузана спомена, че някога обичала да рисува акварели, но при едно от преместванията си бе изоставила статива си.

– Това може да бъде поправено – каза Карлайл. Сложи якето и ботушите си, завърза въже за бравата на задната врата, за да може да открие по-лесно пътя си обратно през снежната виелица, и се отправи към работилницата си, препъвайки се в дълбокия сняг. Не след дълго Сузана задържа отворена пред него задната врата и той влезе с тежки стъпки вътре, понесъл в ръце дъски от ясен и инструментите на Коуди Маркс. По веждите му белееше сняг.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Единственият звук, освен този от надигането на първия вятър, бе ритмичното триене на коженото яке на Карлайл върху дъските в работилницата му, когато преместваше центъра на тежестта си. Две седмици след като той и Сузана Бентийн се бяха любили, Карлайл стоеше приклекнал в пристройката, облегнал гръб на северната стена, покрита с тихата тъмнина на зимата. Погледна към езерцето. Всеки ден, а понякога дори по няколко пъти на ден, пробиваше дупка в леда, за да осигури на животните достъп до водата в това тежко за тях време. Дупката скоро замръзваше и тогава той отново я разчистваше. Някъде дълбоко под снега се зараждаше ново лято, цъфтене на кактус и сладостен мирис на западни дъждове. Някъде под леда се спотайваха малките рибки, ограничени от студа в очакване на по-топло време.

От горичката на ястребите излезе млада сърна. Тя тихо пресече звездната светлина, прекоси поляната откъм северната страна на къщата и направи завой към езерцето. Карлайл чуваше лекото потропване на копитата ѝ сред бялата тишина. Сърната се спря, усещаше, че той е някъде там с ботушите, старото си яке и бейзболната си шапка, с леко развята коса и я гледа. Карлайл дишаше бавно, тихо.

Пристигна бухал, донесен от крилете на нощта, кацна на един от оголелите дъбове до къщата и завъртя глава. Бухалът знаеше, че полските мишки са прокопали тунели под снега. Също така знаеше, че понякога напускат тези свои тунели.

Сърната спря на крачка от езерото, дъхът ѝ се превръщаше в мъгляви, нетрайни облачета в студа. Тя тропна леко с копито, така както правят белоопашатите, когато се чувстват несигурни. След минута-две приближи до дупката в леда и се наведе над водата. Пи, извърна глава по посока на Карлайл, после пак пи. Той не помръдна. Сърната имаше нужда от вода, не от тревога. Щеше да ѝ се струпа достатъчно, когато след два месеца пристигнеха булдозерите и електрическите триони.

На тринайсет хиляди и двеста метра над сърната и над главата на Карлайл Макмилън се движеха мигащите светлини на самолет, поел на запад през северното небе. Сиатъл? Сан Франциско? Някъде изсред мислите му изскочи звукът на сутрешен влак, далечен – сякаш дори не беше там. Преди седмица бе взето окончателното решение за придвижване на въпроса относно строителството на магистралата. В предстоящите години тишината щеше да настъпва тук само от време на време – до следващата двойка фарове и чифтове гуми на камион, търкалящи се по Пътя на високопланинските плата. Бухалът щеше да си е отишъл, също и мишките. Всичко – сърната, къщата, езерото, всичко щеше да е изчезнало.

Сузана спеше на двайсет и три метра надолу. Щеше да остане при него за известно време, после да си тръгне и няколко дни по-късно пак да се появи. У нея имаше някакво непостоянство, сякаш ѝ беше нужно да пристига в целия си разкош, готова да отлети по всяко време.

Карлайл я разбираше. Човек не можеше да задържи Сузана Бентийн, просто се движеше паралелно с нея за известно време. Що се отнасяше до интимните връзки, Карлайл допускаше, че думата "завинаги" не присъстваше в речника ѝ, и се опита да приеме това. И все пак, когато тя си тръгна и го остави, той се почувства празен, по-празен от всякога. Беше обичал Гели, бе изпитвал към нея едно богато чувство на топлота и приятелство. Но със Сузана имаше нещо, което никога преди не беше познавал. Да се докосваш до Сузана Бентийн беше като да прокарваш ръка през пространството и да чуваш как собственият ти глас задава стари въпроси. Нямаше отговори, но и задаването на въпросите беше достатъчно.

Сузана не използваше думата "любов". Тя беше способна да обича и всъщност можеше да обича дълбоко. Карлайл го усещаше, откриваше го понякога в начина, по който тя го гледаше или докосваше.

Сърната пи достатъчно, отново извърна глава към Карлайл и тръгна към горичката на ястребите. На изток се показаха първите червени лъчи на зората, а преди няколко нощи, притиснал се към гърба на Сузана, той беше сънувал: следобед в Африка, Судан. Едно дете умираше с подут от последната степен на изтощително гладуване корем, покрай отворената му уста на гроздове бяха накацали мухи. Майката, държаща детето в прегръдките си, отпъждаше мухите с ръка, надявайки се, че смъртта ще дойде по-скоро и за детето, и за нея. Но първо за детето. Господи, бъди милостив, прибери първо детето, после мен; детето страда повече.

В съня си Карлайл се впусна в странни пътешествия. Срещна се с космически продуцент на филми, на девет хиляди трилиона километра далеч – разстояние, което светлината изминаваше за хиляда земни години. Съществото от фантазиите на Карлайл беше андроид, надарен с неподозирани способности и с остър интелект, складиран в мозък с диаметър цял метър. То седеше на масивен трон, задържано от онова, което минаваше за атмосфера в неговия самотен свят. Теренът беше равен, толкова идеално равен, че от трона си съществото виждаше на разстояние стотици километри във всички посоки, където нищо не помръдваше.

Към трона му бе прикачено нещо, което хората биха определили като камера и обектив, но с такава мощ и пропорции, че сравняването му с обикновена камера би било огромно подценяване. Камерата беше двеста метра висока и с диаметър четирийсет метра, а шейсетметровите лещи на обектива бяха поставени под прав ъгъл в горната ѝ част. Съществото управляваше машината единствено със силата на мисълта си: за каквото или където си помислеше андроидът, в тази посока или към това нещо се завъртаха леко и безшумно тронът и машината с лещите.

Преди векове съществото бе заснело Клеопатра, минаваща през една от провинциите на Египет. Златните ѝ гривни проблясваха на слънцето, устните ѝ се разтваряха, когато Антоний сведеше глава към нея. Снимката беше изрязана, Антоний беше махнат, образът на Клеопатра – увеличен и поставен до голям портрет на Ева, който съществото проучваше от безброй години.

След хиляда години, през хилядолетието, последвало смъртта на Карлайл Макмилън, мощните лещи може би щяха да съживят делтата на Ганг и Канала в Ява, мъжете и жените, изтеглящи празните си мрежи на някой плаж покрай Индийския океан, детето и майка му в Судан. Малко след тях щеше да се появи облегнат на една ниска пристройка мъж, който посрещаше първите лъчи на настъпващия ден на половин свят разстояние. Камерата щеше да открие бухала, сърната и мъжа, да се насочи и фокусира върху човека, следваща волята на андроида, да увеличи образа, докато той се изпълни само с лицето и очите на мъжа, хванати в пълен детайл.

Андроидът щеше да изследва образите по-късно, да ги коригира, да запази някои и да изтрие останалите, воден от чиста и безстрастна преценка.

Мъжът щеше да отиде в купчината с непотребните образи. В очите му щеше да се чете самосъжаление и съществото щеше да ги сравни с очите на хората, изтеглящи празните си мрежи, с очите на майката и детето, умиращи в Судан. В схемата за преценка на андроида борбата щеше да е от първостепенно значение, самосъжалението – от никакво, дори нещо повече – щеше да е причина за осъждане. Съществото щеше да е наблюдавало от дълго време и може би щеше да си спомни, че преди сто милиона години на мястото, където мъжът клечеше, облегнат на стената на малката си пристройка, не бе имало цветя. Сега човекът имаше диви патици, които политаха на север, когато на земята настъпеше пролет, имаше и цветя, а андроидът щеше да ги е виждал на някой предишен филм и щеше да му се прииска такива цветя да пораснат и покрай неговия трон-камера. Щеше да започне да си мечтае за небеса в края на зимата, през които да прелитат ята диви патици. Но светът на съществото беше студен, тъмен и безплоден, оцветен единствено в нюанси на черното, и само един тъничък жълтеникав лъч от неговото далечно слънце щеше да пада върху андроида и машините му. Самосъжалението не беше уместна емоция, когато стомахът ти е пълен и когато отново ще имаш цветя и диви патици. Андроидът щеше да превърти тези думи в мозъка си, докато сортираше образите и захвърляше този на мъжа настрана. Карлайл се бе събудил – дишаше тежко и се усещаше смазан...

Карлайл си мислеше, че не беше особено красива картинка, и после си спомни гърмящата змия с диамантен гръб в онова, което старите пътешественици наричаха mauvaises terres, "дяволските земи", националният парк "Бедлендс" в Южна Дакота. Веднъж бе минал оттам. Беше хладно и змията бе пропълзяла на шосето и се беше простряла върху; топлия асфалт в късния следобед. В началото Карлайл си помисли, че е пукнатина в асфалта. После забеляза подобните на диамант шарки по гърба на влечугото и зави, за да не го сгази. Имаше движение, туристите прекарваха цял час на едно място, което не броеше в часове, а в милиони години, ако изобщо си правеше труда да брои.

Карлайл спря пикапа си, измъкна една метла с дълга дръжка от багажника и тръгна към змията, за да я премести встрани от шосето, на безопасно място. Покрай него минаваха коли, каравани, микробуси, а той не спираше да маха и да посочва към змията. Шофьорите заобикаляха влечугото и махаха обратно на Карлайл. На змията не ѝ хареса. Разгърна пелерината си и започна да стреля с език по посока на подминаващите я превозни средства, водена от инстинкта си за самосъхранение – за самозащита, не от злоба. Хората биха обобщили действията ѝ с една дума – "кураж", ако змията принадлежеше към човешкия род.

Сляп инстинкт или не, но Карлайл се беше възхитил от змията, тази трикилограмова маса плът, изправила се и стреляща срещу тоновете безчувствен метал и гума. Беше приближил на около трийсетина метра от змията, когато отгоре ѝ мина една каравана и я превърна в пихтиеста жълточервена маса. Откъснатата ѝ опашка продължаваше да потрепва. Докато караваната отминаваше надолу, от прозореца на шофьорското място се подаде ръка на мъж, свита в юмрук, с опънат среден пръст. Ръката се движеше нагоре-надолу. "Дарвин си е Дарвин, да таковам и тъпата змия, и теб, Джак, който и да си. Какво ще кажеш да спрем за обяд при Уол Драг, Дорис, малко по-надолу?"

Карлайл наблюдаваше оттеглянето на сърната и си мислеше: когато човешкото племе изчезне, след него нямаше да е останало нищо – нито гърмящи змии, нито стари лъвове, нито хора, неспособни да оцеляват във времената, в които живееха. Карлайл поне можеше да се премести, да се изплъзне от машините за известно време.

В началото си мислеше, че стратегията му не дава резултати. После реши, че тя всъщност работи доста добре – до момента, в който не се появи проектът за магистралата. Както казваше Сузана, може би просто трябваше да наречем тази част с магистралата "лош късмет".  "Опитай отново", беше му казала тя.

– Трябва да се опиташ да запазиш позата на благородно пренебрежение към шанса, подобно на стоиците. Опитай си да възприемеш шосето чисто и просто като лош късмет.  Той знаеше, че трябва да стане криптозоик: "крипто" – от "тайна" или "скрит", "зоик" – от начина, по който живееха определени видове животни като ракуните, койотите и елените. Тези животни се бяха научили да съществуват успоредно с цивилизацията и едновременно с това – да стоят настрана от нея.

Карлайл се чудеше дали и за него беше възможно да живее успоредно и в същото време – встрани от цивилизацията. Да намери някое тихо кътче сред слоевете шум, от време на време да пробива с глава шума, когато му се налага да излезе, за да свърши някоя работа, да вземе златото и да хукне като гонен от дяволи обратно към своето тихо убежище. Индианците имаха специално название за това; наричаха го "промяна на формата". Веднъж, след като вече се беше заселил във високопланинските плата, Карлайл го бе опитал и му се беше сторило, че действа. Щеше да направи още един пробег в крипто- реалността. Щеше да стои в тунелите на своя отделен свят възможно най-дълго, да наблюдава бухалите, когато се озове на открито, и да се надява на по-добър късмет следващия път. От битките нямаше полза. Не можеше да избягаш от него, каквото и да беше това "то". Спомни си думите на антрополога Лорън Айсли: "В дните на мраз търси дори и най-малката слънчева светлина."

Карлайл го беше направил веднъж, бе открил своето собствено мъничко слънце; можеше да го на прави пак. Стратегията не беше перфектна, но бе възможно най-простата и най-добрата и изключваше самосъжалението.

Сърната стигна до края на алеята и прекоси шосето, отдалечавайки се към малката горичка. Изгрев, дим от комина, носен хоризонтално от вятъра към лежащия на дванайсет километра по-надолу Саламандър.

Все така облегнат на стената на малката си работилница, Карлайл погледна към дланите си. Със своите морални достойнства те въртяха един от най-добрите чукове в света. Мъжът, използващ инструменти. Посегна към кръста си, за да докосне стария кожен колан, подарен му от Коуди, превърнал се в един вид талисман за него. Сети се, че не си го беше сложил.

Хитрите бизнесмени си мислеха, че веднъж и завинаги са го неутрализирали, брояха сполучливите си ходове, докато препускаха през документацията си като малка кавалерия в бизнес костюми, въоръжени с измамни представи за изграждането на един Нов Йерусалим там някъде, в прериите. Сузана го беше убедила, че има още какво да се направи. Не бе приключил с тях. Не хранеше големи надежди, че нещо може да спаси къщата му или пък птиците, но каквото и да му костваше, щеше да продължи. Подготвяше се да се изправи отново, да промени течението си като река.

Беше се наложило малко да порови, но благодарение на факта, че Сузана бе свързала името "AuRA" със златото, по-нататъшните разследвания на Карлайл доведоха до нещо интересно: молбата на Уилистън отпреди десетилетия за разработване на мини около Хълма на вълка и прилежащите към него земи. Господин Рей Дарджън бе откупил правото за разработване на парцела, а две години по-късно земята отново бе сменила собственика си – от държавна този път беше станала собственост на "АуРА Корпорейшън". Сузана реши загадката окончателно, като свърза последните две букви от името на корпорацията с първите две букви от малкото име на Дарджън.

Карлайл беше разкрил част от тази информация и преди това, но се бе затруднил да я подреди. "АуРА" беше ключът. Когато имаше име, бе лесно да се навържат нещата. Корпорация "Три Бютс" владееше "АуРА Корпорейшън", а "Три Бютс" от своя страна беше подразделение на "РЕЙДАР Корпорейшън", холдинговата компания на Дарджън, която служеше за прикритие на нечистите му сделки. Тръгвайки оттам, Карлайл откри нещо, което бе подозирал и преди: някои от местните жители и техните приятелчета не само бяха участвали в машинациите около включването на Ливърмор и Фолс Сити в маршрута на магистралата, но също така бяха отишли още по-напред и бяха закупили големи площи земя, разположени на ключови места покрай бъдещата магистрала. Цената на парцелите, за които бяха платили по сто долара на акър, щеше да скочи повече от двайсетократно, когато магистралата бъдеше построена. Корпорация "Три Бютс" се бе облагодетелствала значително при тези покупки.

Карлайл реши, че днес ще отиде да потърси индианеца и да види какво ще му каже той и дали сиуксът можеше да бъде подтикнат да направи нещо. Вдигна поглед към небето и се усмихна, спомняйки си андроида продуцент от своите сънища: щеше да го остави с един финален енигматичен образ, който може би щеше да накара създанието да се спре и замисли, докато хиляда години по-късно разглеждаше и сортираше снимки. Беше спокоен. Сърцето на Карлайл Макмилън отново биеше нормално. Той с тананикане се отправи към къщата, наблюдавайки издигащите се към изгрева ястреби на Тимерман. Усещаше далечни сигнали от място, много по-дълбоко от собствената му същност. Погледна към Хълма на вълка и забеляза бледото подобие на огън на върха.

Сузана продължаваше да спи. Той се съблече и се плъзна под завивките до нея. Тя се обърна и зарови лице във врата му, плъзна длан по гърба му.

– Студен си – прошепна му в полусън и се отърка в него. Той бавно прокара пръсти по краката, гърдите, косата ѝ.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Сутрешният чай край акумулиращата печка. Зелените очи на Сузана, впити в Карлайл.

– Мисля, че си права – каза Карлайл. – да намерим индианеца и да говорим с него. Знаеш ли къде може да е?

Енергичността му се беше върнала и Сузана усщаше тази негова вътрешна сила.

Но има неща, които една жена би споделила с любовника си, и други, които би премълчала. Някои неща принадлежаха единствено на нея, не и на него. Сузана знаеше къде точно можеше да бъде открит Флейтиста, но нямаше желание да казва каквото и да било. Индианецът се беше отнасял към нея по специален начин, оставил я бе да види и почувства неща, които едва ли споделяше с останалите.

Накрая тя отвърна:

– Карлайл, това, което ще чуеш, може би ще ти прозвучи като реплика от лош уестърн, но хайде да излезем навън и да запалим огън. Ако индианецът ни види, където и да се намира в този момент, мисля, че ще дойде.

Тя беше сигурна, че индианецът ще съзре огъня. От върха на Хълма на вълка човек можеше да види всичко, което поиска.

Двайсет минути по-късно Карлайл с усмивка натрупа клони и остатъци от дървен материал край езерото.

– Ще трябва ли да танцуваме около него, или просто ще го оставим да си гори?

– Понякога, Карлайл, звучиш точно като местните жители. – Сузана поклати бавно глава, но по устните ѝ пробяга усмивка. – Просто ще го оставим да си гори.

Два часа по-късно по вратата се разнесе почукване.

– Хей, Строителю.

– Хей, Флейтисте.

Карлайл разпита индианеца за погребалните могили, а също и за законите, които биха могли да ги защитят. Индианецът не знаеше нищо за законите и му го каза.

– Не живея в резервата и в известен смисъл съм отделно от племето ми. Но ще попитам, макар че хората ни са обезкуражени – не вярват, че вече могат да направят каквото и да било по какъвто и да било въпрос.

Индианецът остана на верандата и няколко минути разговаря със Сузана, после си тръгна.

Три дни по-рано по алеята, водеща към къщата на Карлайл, бе свърнала служебна кола. Обикновено важните от законова гледна точка известия се изпращаха препоръчано, но в този случай известието, че собствеността ще му бъде отнета поради строителството на магистралата, му бе лично поднесено от областния адвокат, придружен от двама полицаи. Изпадналите в състояние на икономическа нирвана не оставяха нищо на случайността, помисли си с усмивка Карлайл.

Приклекналият на перваза Боклукчийски камион веднага забеляза натрапниците и изсъска, когато те излязоха от колата. Но Карлайл нямаше нищо против тези момчета. Те просто изпълняваха едно неприятно задължение, влизаха в ролята на опашката на кучето. Изглеждаха малко изненадани, когато ги посрещна любезно и им предложи кафе.

Поколебаха се, после приеха и влязоха вътре. Дървото, на което бе посветил повече от година от своя живот, слънцето, проникващо през таванските прозорчета, Сузана, Боклукчийски камион, петструнното банджо, окачено на стената. От време на време, докато разговаряха, ги улавяше да гледат към Сузана. В края на краищата тя се бе превърнала в една тиха легенда на Йеркс Каунти и никой от тях не беше разговарял с нея преди. По-късно мъжете и Карлайл останаха няколко минути на верандата, загледани на запад към горичката на ястребите на Тимерман.

– Истински срам, че ще ти вземат мястото – каза единият от полицаите; в гласа му прозираше искреност. После добави: – Но не ме цитирай, моля те.

Карлайл се усмихна.

– Благодаря. Няма да те цитирам, не се притеснявай.

Областният адвокат попита:

– Мислиш ли, че тази магистрала наистина ще донесе някаква полза на Саламандър?

– Не. – Това бе всичко, което Карлайл каза, и адвокатът не настоя за повече.

Същият полицай, който бе изразил съжалението си малко по-рано, погледна към Карлайл, когато се озоваха на алеята.

– Както вече казах, наистина съжалявам. Срамота е. – Протегна ръка, за да се сбогува.

Карлайл кимна и разтърси ръката на полицая, после стори същото и с ръцете на другите двама мъже.

След като си заминаха, той прегледа известието, в което се казваше, че до трийсети април трябва да е опразнил къщата, която бе построил за Коуди, и да се е изнесъл от нея. Това му даваше малко повече от два месеца. Можеше да се изнесе само за един ден. Сложи известието на полицата на камината до статуята на Веста и остана за малко там, потънал в размисъл. Сузана обгърна кръста му с ръце и опря буза на гърба му. Седмица по-рано бе изпратила писмо до един човек на име Ридик, живеещ в планините Уилсън в Аризона. Не беше казала на Карлайл за писмото.

***

Няколко дни преди крайния срок, даден на Карлайл, в дома му се отби индианецът. Настоя, че трябвало да се изпълни един последен символичен жест, касаещ магистралата. В началото Карлайл се възпротиви, не беше склонен към тотемизъм.

Но след като изслуша индианеца, реши, че той не му говори за тотемизъм. Символизъм, да, но не и тотемизъм. Индианецът говореше за Лудия кон, великия сиукски воин; за Сладкото лекарство, известния лечител на шайените; за Главатаря Джоузеф от племето нез пърс. Говореше за дълги принудителни походи през снега, за горящи села. Според индианския начин на мислене магистралата не беше изолирана случка, а ясно и очевидно продължение на предишни събития. Но, както отбеляза Флейтиста, сега белите се бяха обърнали и срещу хората от своята собствена раса, не вярваха на никой, който се опитваше да бъде свободен или настояваше за преосмисляне на някои идеи – нещо необичайно за начина на действие на бледоликите.

– Строителю, трябва отново да заявим, че някои от нас защитават друга гледна точка. Ако искаме да сме сигурни, ме когато сме на смъртното си ложе, спомените ни иде ни накарат да се усмихваме, трябва да защитим тази наша различна гледна точка, точно както са направили Лудия кон, Сладкото лекарство и Джоузеф. Така както във вашата приказка за Одисей някой е избрал да отвори торбата и да освободи всички противоположни ветрове срещу хора като теб и мен, или поне така изглежда. Но ако не можем да имаме ветровете на наша страна, поне трябва да дадем да се разбере, че няма да се огънем, независимо от това колко силно духат те, без значение дали са ветрове от гробищата. Трябва по свой собствен начин да изкрещим срещу воя на тези ветрове, без значение дали думите ни ще бъдат чути, или ще бъдат запратени обратно в лицата ни. Ако идеята не ти харесва, значи не съм те преценил правилно.

На няколко пъти Карлайл бе разказвал на Флейтиста за индианците лакота, които някак си бяха успели да блокират магистралата, за да защитят свещените си земи. Може би и те щяха да успеят да спасят поне толкова, ако не повече. Но индианецът неизменно отвръщаше, че народът го обмисля. Карлайл и Сузана отидоха до столицата на щата и се срещнаха с Ламон Гарвановото крило, ветеран от всички индиански битки на ДАИ, Движението на американските индианци. През хиляда деветстотин седемдесет и трета година Ламон бе присъствал на Ундид Ний, Пътеката на плача, заедно с Франк Черния кон, Лорели де Кора и останалите, когато федералните власти бяха организирали блокадата. Беше част от протестите през седемдесет и втора след нанесения над Реймънд Жълтият гръм побой и след унизителното му показване без долни гащи на бала на Американския легион, където всички присъстващи бяха подканяни да го ритат, след което Реймънд бе натикан в багажника на една кола и бе оставен да умре там.

Ламон Гарвановото крило не беше безволев индианец от резерватите. Това бе очевидно. Облечен в стара работна риза, джинси и кубинки, той седеше зад сиво метално бюро. Първо изгледа Карлайл, после Сузана.

– Разбира се, че съм чувал за случващото се в Йеркс Каунти. Уважавам ви заради вашата битка, господин Макмилън. Но да говорим направо. Не ми пука за вашата къща. Много лошо, че магистралата ще унищожи вашия дом, но за нас то е само това – лош късмет.

За нас магистралата е по-сложен въпрос. Дори в едно отделно индианско племе съществуват противоречия относно най-добрия път, по който трябва да поемем към по-добро бъдеще. Някои традиционалисти са за стария начин на живот, други пък приемат, че икономиката и развитието, проповядвани от белите, са нашата единствена надежда за оцеляване. С други думи, ако отидете в някой резерват, с изненада ще откриете частична подкрепа на магистралата. За нас безработицата е сериозен проблем и някои вярват, че магистралата ще доведе със себе си нови работни места. Освен това някои от племенните водачи могат лесно да бъдат купени. Случвало се е в миналото, ще се случи пак.

Жалко и за ястребите на Тимерман, но извинете за откровеността ми: вие се притеснявате за оцеляването на няколко птици, докато ние се борим за оцеляването на цели култури. Нас ни заличават системно и сигурно, все едно че кавалеристите продължават да ни покосяват с оръжията си. Понастоящем този процес е малко по-бавен, но в никакъв случай по-малко болезнен.

Изслуша аргументите на Карлайл, според които спасяването на ястребите би довело до спасяване-, то на погребалните могили и обратно, после повтори почти същото, което Сузана беше казала за проблемите на индианците. Завърши така:

– Много от хората ни вече са се предали и не вярват, че опитите да се спре строителството на магистралата с легални средства ще доведат до нещо добро – въпреки погребалните могили край Хълма на вълка. Нямаме никаква вяра в законите на бледоликите и няма причина да им вярваме, като се има предвид опитът ни от миналото. Но за да не ви държа в неведение, ще ви кажа, че Движението на американските индианци е подало иск да се спре строителството на магистралата, докато се обсъди въпросът за преместването на артефактите от могилите. Поради голямата скорост, с която се придвижва проектът, нашият иск бе заведен с известно закъснение и ние не храним големи надежди, че молбата ни ще бъде удовлетворена. Загрижеността за миналото не върви ръка за ръка с икономическото развитие.

Ламон Гарвановото крило се усмихна саркастично и отправи директен поглед към мъжа и жената пред него.

– Знаете ли какво сме пеели навремето като част от нашия ритуал, посветен на духовете? "Бледоликите са луди, бледоликите са луди."

Въпреки всичко той обеща да говори както с другите членове на ДАИ, така и с определени индианци от резерватите по въпроса за магистралата, ястребите на Тимерман и погребалните могили. Най-загрижен беше за могилите и си го призна. Това бе последният им разговор.

През една хладна априлска утрин с надвиснали сиви облаци, вещаещи дъжд, Карлайл и Флейтиста направиха верига на север от отбивката, където щатски път 42 се сливаше с червеникавия коларски път, водещ от Хълма на вълка към къщата на Карлайл. Работниците и машините вече бяха стигнали до отбивката и извършваха подготвителните работи по изместването на пътя през горичката на ястребите и парцела на Карлайл. По телеграфа из Йеркс Каунти се разнесе вестта, че той и индианецът спират прогреса и в рамките на четирийсет минути на мястото се събраха около двеста души. Създалото се задръстване почти блокира път 42.

За окото на обикновения наблюдател огромните жълти машини се движеха сякаш безцелно напред-назад. Ако земята можеше да говори, сигурно щеше да пищи, тъй като тонове от нея биваха изгребвани, натоварвани на камиони и извозвани. Сцената напомняше за бойно поле: във въздуха се носеха червен прах и вой на камиони, булдозери и багери, хората крещяха.

Както щеше да каже по-късно Карлайл, "въпреки отношението на човек към строежа на пътища, трябва да се признае, че в него има нещо страшно мъжествено с всичките тези огромни машини, с цялата тази мощ. По отношение на доминирането на човека над природата то не може да се сравнява а ядрените оръжия, но е най-доброто след тях."

Карлайл бе в избелелите си джинси, старото кожено яке, работните си кубинки и жълтата кърпа на главата. Косата му се спускаше към раменете. Индианецът бе в стандартната си униформа – джинси и джинсово яке, черна шапка и каубойски ботуши, риза в стил уестърн. Всеки от тях държеше в ръка малка дървена флейта. Стояха един до друг точно пред булдозера, току-що пресякъл щатски път 42 и тръгнал нагоре.

Зяпачите продължаваха да прииждат. Повечето оставяха колите си директно на шосето и то беше заприличало на паркинг. Хората заставаха на петдесетина метра от Карлайл и индианеца, разговаряха, кимаха, сочеха към двамата, клатеха глави. Някои се усмихваха или дори се смееха с глас, но повечето бяха сериозни. Случващото се изместваше по-ранните спорове на Карлайл от нивото на лесни за пренебрегване абстракции към това на трудна, очевидна реалност.

Във въздуха се надигна още червен прах, понесе се над главите на зрителите и се спусна над множеството коли, сред които се виждаха въртящи се сини светлини и се чуваше воят на полицейски сирени. Ралф Плаймър, мениджър на "Ф.Дж. Ремкин и Синове", контрактори на тази част от магистралата, която щеше да минава през щата, си проправи път през тълпата, за да доближи до Карлайл и индианеца. Въобразяваше си, че може да ги уплаши и да ги накара да се откажат от смешната си демонстрация.

– Умолявам и двама ви да се махнете от пътя. Но ще ви помоля само веднъж. След това ще става дума за вашите задници, не за моя.

Карлайл не каза нищо. Индианецът не каза нищо.

Плаймър се извърна и се отдалечи, правейки знак на булдозера да продължи пътя си. Шофьорът на машината, със синя бейзболна шапка на главата и огледални слънчеви очила, превключи скоростите и потегли към двамата протестиращи.

Една жена от тълпата, Марси Инглиш, се спусна, с плач към индианеца и Карлайл. Дръпна якето на Карлайл и извика:

– Карлайл, това е истинска лудост, ще те наранят. Моля те, спри. Всичко е приключило, не виждаш ли?

Макар че крещеше, шумът от приближаващия булдозер заглуши думите ѝ.

– Махай се оттук, Марси. По дяволите, бягай оттук! Нямам представа какво ще се случи.

– Карлайл издърпа якето си от ръцете ѝ и Марси се оттегли, бършейки очи с ръкава на дъждобрана си.

Карлайл виждаше Сузана Бентийн на около трийсетина метра от него. По лицето ѝ се четеше загриженост. Сузана имаше сериозни резерви по отношение на тази демонстрация и ги бе изразила пред двамата. Но Карлайл и индианецът вече бяха взели решението си.

Индианецът засвири на флейтата си. Звукът се вряза в рева на машините, блъсна се във воя на полицейските сирени. Булдозерът бе на трийсет метра от тях и продължаваше да напредва. Карлайл доближи своята флейта до устните си и също засвири. Звуците на двете флейти се сляха в единна хармония.

Заваля. Дъждът превръщаше червената пръст в лепкава кална маса. От Фолс Сити бе пристигнал телевизионен екип и сега операторът и репортерът застанаха зад Карлайл и индианеца. Към тях се присъединиха фотографът и репортерът от "Хай Плейнс Инкуайърър", изпратени да отразят унищожаването на горичката на ястребите на Тимерман Дъждът пада все по-силно...

Дрънчене на машини...

Светлините на колата на шерифа приближават от изток...

Веригите на булдозера се обагрят в яркочервено, цветът на земята...

Сирени...

Викове на хора...

Крясъците на Ралф Плаймър, насочени към шофьора на булдозера: "Прекалено дълго ги търпяхме тези кучи синове..."

Булдозерът приближава...

Карлайл и индианецът продължават да свирят на флейтите си...

Камерите снимат Карлайл, индианеца и един мъж, известен като човека патица, застанал до първите двама в своето огромно палто, под събраните ревери на което помръдва някаква подутина...

Развълнувани репортери, крякащи пред микрофоните си...

Полицай, каращ тълпата да се отмести, за да направи път на патрулната кола, с мъка придвижваща се през калния терен. Още полицаи, тичане, подхлъзване, пързаляне по посока на Карлайл и индианеца...

Булдозерът спира на три метра от Карлайл, индианеца и човека патица. В измитото от дъжда гребло се отразяват размазаните образи на тримата мъже; лицата им са удължени, телата – изкривени в странни форми: малка консервна армия от някакво друго време...

Карлайл и индианецът продължаваха да свирят своята проста мелодия, човекът патица все така придърпваше един към друг реверите на палтото си и буташе надолу плетената си шапка. Булдозерът отново тръгна, приближи още няколко сантиметра. Шофьорът спусна греблото и започна да избутва нарастваща купчина кал към тримата мъже.

Четирима полицаи доближиха едновременно Карлайл, индианеца и човека патица, а пети започна гневно да крещи на шофьора на булдозера, който спря машината и изключи двигателя. Дъждът се усили още повече. Изведнъж целият терен утихна. Всички машини спряха, хората стояха и гледаха. Чуваше се само плисъкът на дъжда и гласовете на полицаите, обръщащи се към тримата протестиращи. Един от наблюдателите на зрелището, застанал най-отзад на тълпата, бе едър мъж с черна брада, облечен в армейско яке и шапка с надпис "ВОИН НА ЗЕМЯТА" отпред. Хората стояха настрана от непознатия, но поглеждаха към него; започнаха да си шепнат, когато той приближи към Вещицата и ѝ заговори.

Една патрулна кола си проправи път сред калта и спря на шест метра от мястото, където се водеше разговорът между протестиращите и полицаите. Карлайл поклащаше глава в отговор на онова, което му бяха казали. Индианецът продължаваше да свири и един от полицаите му нареди да спре.

Той обаче продължи и полицаят издърпа флейтата от ръцете му, крещейки:

– Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

- Гледам бизона – отвърна индианецът.

Човекът патица мълчеше, държейки с две ръце реверите на палтото си, а очите му остро се стрелкаха във всички посоки. Нещо под палтото му замърда енергично.

Тримата протестиращи бяха закопчани с белезници, отведени до патрулната кола и набутани на задната седалка, а един от полицаите взе в ръце патицата, чудейки се какво да прави с нея. Сузана Бентийн предложи да вземе патицата, а Марси Инглиш на свой ред я пое от нея с обещанието да се грижат добре за птицата в тяхното ранчо.

Вратите на патрулната кола се захлопнаха. Червените светлини запремигваха, сирената зави и колата с криволичене пое към Ливърмор през червената кал. Една и съща мисъл се въртеше в главите на всички: това със сигурност трябваше да е краят на войната в Йеркс Каунти и тя се беше свела до размазани от калта и дъжда образи на двама дългокоси мъже в белезници и на третия, смятан за луд от жителите на града, натъпкани в патрулна кола, поела на изток през една влажна априлска сутрин.

Когато репортерите се обърнаха за коментар към наблюдателите, повечето отказаха да говорят. Някои очевидно изпитваха задоволство от ареста на Карлайл и индианеца, други просто клатеха глави и се извръщаха настрана, когато някой микрофон доближеше лицата им. Марси и Клод Инглиш отказаха да коментират. Сузана Бентийн беше изчезнала.

Един господин, Гейб O' Рурк, обаче отговори кратко и ясно на репортерския въпрос. Когато го попитаха какво мисли за разигралата се драма, акордеонистът изрече едно-единствено енигматично изречение:

– Това беше първокласно танго, едно от най-добрите, които някога съм виждал.

И така, Строителя, Флейтиста и човекът патица изразиха своя символичен протест, който се оказа безплоден. Карлайл разбра, че всичко е загубено, когато видя отражението си в греблото на булдозера. Бяха загубили, но не бяха победени. Бяха крещели срещу вятъра.

В публичните регистри можем да срещнем името на един мъж, Карлайл Макмилън, и на друг, идентифициран като Артър Сладката трева, който на въпроса, зададен му от сержанта в участъка за годините му, бе отвърнал "стар". След като му казаха, че подобен отговор е неприемлив, господин Сладката трева бе променил отговора си на "сто и пет". Двамата бяха обвинени в дребно хулиганство и задържани в ареста за няколко часа, после – освободени, понеже Карлайл плати глобите, наложени им за притесняване на обществото. Трябва да се отбележи обаче, че господин Сладката трева заяви, че е готов да остане в затвора, докато не изплати сам глобата си с нужните часове общественополезен труд. След като направи опит да разпита човека патица, магистратът препоръча той да бъде освободен, без да му се предявяват никакви обвинения.

По-късно, докато седяха във всекидневната на Карлайл, Сузана отбеляза:

– Артър беше прав, струваше си да бъде направено. Поне защитихте нещо, различно от бетон. Веднъж Флейтиста ми каза, че ако не можеш да закрепиш посланието си на рогата на някой бизон, трябва да го изпратиш по крилцата на пеперуда. Вие изпратихте послание, пък макар и на пеперудени крилца.

Хората от Йеркс Каунти запомниха протеста и дълги години след това говореха за него. Как един бял човек, един индианец и един луд бяха предизвикали булдозерите, свирейки на флейта, и бяха отказали да се помръднат пред всякакви аргументи за прогрес, макар на всички да беше ясно, че бледоликият, индианецът и, разбира се, човекът патица грешаха. Като капак на всичко фотографът от "Инкуайърър" спечели наградата "Пулицър" за своята снимка на Артър Сладката трева, Карлайл Макмилън и човека с дългия до земята балтон, отразени в греблото на един булдозер.

***

След ареста на индианеца и Карлайл силният дъжд забави строителството на магистралата с още шест дни. Когато работата бе възобновена, Сузана и Карлайл се качиха на пикапа му, потеглиха западно от Саламандър, паркираха и прекосиха пеша ранните майски поля, за да стигнат до един хълм, от който се виждаха горичката на ястребите на Тимерман и мястото, на което Карлайл бе издигнал къщата в чест на Коуди.

Намериха едно местенце, където топлото слънце падаше нежно и приятно върху земята, седнаха там и започнаха да наблюдават как първият булдозер пълзи нагоре по посипаната с чакъл алея. Шофьорът беше със синя шапка и огледални слънчеви очила. Зад него се движеше камион с мъже, въоръжени с автоматични резачки.

Когато булдозерът влезе в двора, Сузана взе ръката на Карлайл в своята и по страните ѝ потекоха сълзи. Карлайл стисна зъби, заслушан в превключването на скоростите на булдозера. Шофьорът не спря нито за миг, продължи да превключва на все по-ниска скорост и да се придвижва нагоре през поляната – угнетителен, сюрреалистичен, непоколебим символ на нещото, наречено прогрес. Без да се усеща, Сузана забиваше все по-болезнено ноктите си в ръката на Карлайл.

Първото, което булдозерът нападна, беше атриумът. Трийсет секунди след пристигането си там той удари безпощадно южната стена на монумента на Коуди. Карлайл чуваше как цепещите се дъски от секвоя пищят, докато гвоздеите, които бе забивал един по един, изскачаха от гнездата си. Къщата се наклони, после придоби гротескна форма. Карлайл си помисли за Коуди, както и за всичките дълги дни под парещите лъчи на слънцето, за всичките безкрайни нощи, в които беше спал заедно с жълтия котарак в пикапа си, докато вихрите завъртаха снега около тях двамата, за часовете работа на светлината на газената лампа – шкуркане, заглаждане, подготвяне на повърхностите, завършването им и правенето на всичко, което трябваше да бъде свършено между тези дейности, точно така, както трябваше да бъде направено. Виждаше струпания дървен материал, Гели, приближаваща по пътеката по здрач, Сузана, седнала гола сред възглавниците на тавана, с жълто перо в косите. Виждаше всичко и сега то се разпадаше пред очите му, докато те се взираха в трийсетте акра, които му бяха принадлежали.

Къщата бе разрушена за по-малко от десет минути, мястото бе подравнено. Дойде редът и на работилницата; беше ѝ нужен един-единствен удар. Булдозерът се придвижи по посока на езерцето. Бентът беше затлачен, така че не създаде никакви проблеми – освободена, водата от езерото се спусна към потока. През бинокъла си Карлайл виждаше как дребните рибки се мятат и плъзгат надолу заедно с пенливата вода. Докато булдозерът се занимаваше с езерото, един от работниците включи електрическата си резачка и се захвана да реже дъбовете, изправили снага до мястото, където допреди малко се бе издигала къщата. Дърветата се предадоха лесно и когато с трясък се сгромолясаха на земята, къщичките за прилепи, закачени сред клоните им, се премазаха под тежестта на дънерите.

От другата страна на шосето не беше по-спокойно. Ястребите на Тимерман тревожно кръжаха над дърветата, докато мъжете с резачките напредваха през малката горичка. В началото на алеята на Карлайл се виждаха двама мъже с жълти шапки, облегнали се на капака на една кола, съсредоточили поглед върху опънатата пред тях карта.

– Карлайл, не издържам повече. Да си вървим – каза Сузана и се надигна от мястото си.

Той кимна в знак на съгласие, ритна буца пръст и тръгна с нея. Обърна се назад само веднъж, за да види как булдозерът зарива езерцето. След няколко часа земята там щеше да бъде напълно изравнена. Работниците хвърляха остатъците от къщата и работилницата върху каросерията на камиона, а ястребите на Тимерман кръжаха високо в небето, над воя на жълтите електрически резачки в нетрепващите ръце на мъжете с оранжеви каски. Карлайл се запита дали ястребите се чудят какво става. Може би да, а може би не.

До края на деня нямаше да е останала и следа нито от Уилистън, нито от Карлайл, нито от ястребите на Тимерман и Карлайл импулсивно реши, че трябва да даде малък символичен израз на възмущението си. Вдигна един голям камък и го хвърли с все сила към булдозера. Камъкът падна доста далеч от целта, подскочи два пъти и спря. В момента, в който камъкът замря, водонапорната кула в Саламандър избухна в оранжеви пламъци и парчетата от нея се поръсиха върху намиращата се наблизо местна ремонтна работилница.

По-възрастните ястреби обезумяха. Опитваха се да помогнат на малките, които още не можеха да летят, да се издигнат във въздуха – далеч от падащите дървета и рева на резачките. Сузана Бентийн дръпна Карлайл за якето и отново рече:

– Карлайл, моля те, нека да си вървим.

Карлайл отказваше да помръдне. Стоеше като замръзнал на мястото си и дишаше тежко от насъбралата се в гърдите му емоция. В този момент се разнесе изстрел от пушка и след него се възцари тишина. Всички погледи се извърнаха към шосето. Никой не беше забелязал стария, изгнил от ръжда буик, който бе свърнал от щатски път 42 и бе поел към Хълма на вълка. Колата се движеше бавно през червената прах към горичката на ястребите. Приближаваше към мястото, където стояха инженерите и разглеждаха плановете си. Резачките замлъкнаха, работниците се чудеха каква роля щяха да изиграят в техните сутрешни занимания старият буик и изстрелът от предното му стъкло. Не откъсваха поглед от Джордж Ридик, докато той излизаше от колата си, обърнал цевта на пушката си нагоре, опрял приклад на хълбока си.

Ридик предъвка незапалената пура в устата си и се обърна към мъжете:

– Добро утро, джентълмени. Не разполагате с много възможности за избор. Всъщност възможността е само една: измитайте се оттук!

Той смъкна пушката и зареди; пронизителното щракане на предпазителя придаде допълнителна тежест на думите му. Джордж Ридик насочи пушката си към път 42 и спокойно, но твърдо произнесе:

– Мърдайте, всички. Сега!

При тези думи мъжете с каски затичаха надолу по пътя, водещ към посоченото им шосе.

Между гнева и радикализма има много тънка граница. Карлайл се беше намирал на тази граница и колебливо бе пристъпил от другата ѝ страна по време на демонстрацията заедно с индианеца и човека патица. Но Джордж Ридик бе прекосил границата много, много отдавна и продължаваше да върви в територия, където малцина бяха вървели, навлизаше в дълбини, където мозъкът му преставаше да функционира по нормален начин. А онова, което щеше да се случи лично на него, изобщо не засягаше Джордж Ридик.

Две неща бяха предпазвали Ридик през годините. Първото бе дързостта му. Хората просто не очакваха, че някой може да се държи по такъв начин. Както например, когато бе влязъл в централния офис на "Континентал Цианид", бе изскубнал кабелите на телефонното табло в рецепцията и бе заповядал на рецепционистката да отключи стъклените врати към офисите – нещо, което тя изпълни с ръката на Ридик около гърлото си.

Главният директор му беше изкрещял: "Това е тероризъм!"

Ридик хладно му се бе усмихнал: "Напълно си прав, тероризъм е. Приготви се да познаеш ужаса."

Като се изключеше дързостта му, Джордж Ридик бе случайна променлива величина. В действията му нямаше схеми, нямаше предвидимост; трудно беше да бъде проследен, невъзможно – да бъде изпреварен. Можеше с месеци да си кротува в своята планинска колиба край Седона, да се катери по скалистите пътеки, докато гневът му нараства. После внезапно някакъв примитивен инстинкт се събуждаше у него и той минаваше в действие. И все пак, въпреки огромния му гняв и бруталните му методи на действие, той не беше убивал човек от времето, в което бе бродил из джунглите на Камбоджа.

Предишния следобед местните момчета се бяха опитали да предизвикат Ридик, така както бяха направили и с Карлайл. Ридик си вървеше по главната улица на Саламандър, когато Хак Кенбъл тръгна подире му. Нещата обаче не се развиха така, както с Карлайл. Ридик се разправи с Хак точно за четиринайсет секунди. Нахалникът риташе и се бореше за глътка въздух след половин дузината каратистки удара във врата и в други критични участъци на тялото, след което с един ритник в лицето Ридик го запрати през прашната витрина на онова, което някога бе универсалният магазин на Шърлийн. Марв Умтън се опита да се намеси в защита на Хак и Ридик просто строши глезена на Марв, стъпвайки върху него, после реши да направи същото и с другия, след като така и така се беше захванал с тази работа. Фред Мъмфорд, бидейки единственият представител на полицията в града и със силно развит инстинкт за оцеляване, отказа да арестува Ридик, заявявайки, че Хак Кенбъл бе започнал първи.

Два часа преди Ридик да се появи пред горичката на ястребите, трима членове на ИУВ, Източния университет във Вашингтон, изтъркаляха един варел с пилешка кръв в офиса на Рей Дарджън. Щетите, нанесени на офиса и на паркирания отзад линкълн континентал на Дарджън, възлизаха на седемдесет хиляди долара. Дарджън чу врявата още преди да е достигнала до личния му кабинет и побърза да заключи. Джордж Ридик разби вратата с ритник, притисна Рей Дарджън към стената и изсипа половин литър пилешка кръв в гърлото му, след което го остави да повръща върху бежовия мокет на стойност двеста долара на метър.

Трийсет минути след операцията срещу Дарджън нов варел кръв бе изтъркалян в офиса на Корпорацията за благоустройство и развитие на високопланинските плата. Маргарет Андрюс успя да избяга през задния вход и използва телефонния автомат на ъгъла, за да се обади на господин Фланиган, който по това време се намираше във Вашингтон, за да изрази загрижеността си пред една сенатска комисия във връзка с инициативата Рио Гранде и потенциалното ѝ отражение върху бъдещето на икономиката в неговия избирателен район. '

След като свърши всичко това, Ридик свали регистрационните табели на стария буик, заличи всички идентификационни номера на колата и накара останалите членове на ИУВ да поемат към планините с думите:

– Това може да приключи зле. Останалото ще свърша сам.

Ридик изви буика така, че да застане напряко на шосето, съвсем близо до горичката на ястребите.

Напълни джобовете си с амуниции. Десен джоб: гилзи за пушката. Ляв джоб: пълнител с патрони за беретата. Облегна лека картечница уинчестър на капака на колата и сложи до нея кутия, пълна с ленти с патрони. Отпиваше вода от манерката си и чакаше. Нямаше план. Каквото предстоеше да се случи, щеше да се случи. Дори не беше сигурен защо прави всичко това – може би заради завършека на нещата, заради състоянието "няма вече", в което бе изпаднал мозъкът му.

Пристигнаха щатските полицаи, запознаха се със ситуацията и се обадиха за помощ. Три часа по-късно Джордж Ридик се сблъска със стандартните съобщения по мегафони и с отрядите за бързо реагиране. Срещу него се изправиха петдесет-шейсет въоръжени мъже, мегафоните все така му говореха, опитвайки се да го убедят да се предаде. Той, изглежда, не осъзнаваше всичко това.

Подкрепленията пристигнаха в ранния следобед. На осем километра северозападно, на върха на Хълма на вълка, гореше огън и от него се надигаше едва забележим пушек. Ридик го видя.

Отрядите се раздвижиха в опит да го наобиколят. С прецизността на експерт Ридик насочваше картечницата срещу тях, за да ги държи на разстояние, и от време на време стреляше над главите на униформените. Нямаше нищо лично срещу ченгетата, но знаеше, че те ще направят опит да го обезвредят, когато се стъмни. Нямаше значение. Вече нищо нямаше значение освен борбата и отмъщението.

Час преди слънцето да се скрие зад хоризонта, по червеникавия коларски път запъплиха стари коли и пикапи, приближаваха към горичката на ястребите. Когато фалангата от полицаи спря кервана, от колите изскочиха седемдесет и пет сиукси от клана лакота, както и представители на други племена, предимно членове на Движението на американските индианци, водени от Ламон Гарвановото крило. Индианците тръгнаха към горичката, без да обръщат внимание на кънтящите от мегафоните предупреждения да спрат. Образуваха жива верига около по-големите дървета, докато двама от членовете на ИУВ със засъхнала пилешка кръв по дрехите, пренебрегнали заповедта на Ридик да се оттеглят, започнаха да удрят с пръчки по стволовете на дърветата. След като в офиса на ДАИ стигна вестта за действията на Ридик, Ламон Гарвановото крило каза:

– По дяволите! Да вървим да направим и ние нещо по въпроса, вместо да се моткаме тука като тайфа изпаднали индианци, чакащи подаяния.

Стъмни се. Преговорите с Ламон Гарвановото крило продължиха на фона на удрящите се в дънерите пръчки. Един отряд полицаи се придвижи по посока на Ридик. Мъже, тичащи, приведени, падащи по корем, разговарящи помежду си по малките си радиостанции. Бяха на трийсетина метра от старата кола и през очилата си за нощно виждане добре различаваха силуета на картечницата, опряна в капака на старата развалина. Още тихи разговори по радиостанциите, обилно потене, подготвяне за действие. Последен щурм. Проверка на оръжието, придвижване в зигзаг към барикадата на Джордж Ридик. Когато пристигнаха, не завариха нищо друго освен картечницата, лежаща върху капака на колата.

На запад, недалеч от мястото, където се извършваше щурмът, около останките от угаснал огън на върха на Хълма на вълка седяха двама мъже. Разговаряха тихо. Единият беше стар и носеше широкопола шапка, украсена с мъниста. Шапката на втория имаше лого "ВОИН НА ЗЕМЯТА". Поздравиха жената, която се изкачи на върха и седна при тях. Докато разговаряха, един федерален съдия от Фолс Сити, разкъсван от противоречия и разтревожен за политическия отзвук, бе подтикнат към действие от адвокат на ДАИ, който го бе информирал за последните новини от предната линия на бойните действия, тоест от горичката на ястребите, и бе на- стоял, че магистратът от Фолс Сити ще бъде държан отговорен за всяко евентуално кръвопролитие там. Петицията на сиуксите беше уважена и съдията бе издал заповед за временно преустановяване на строителството на магистралата в участъка, където се намираха погребалните индиански могили, докато въпросът относно истинското съдържание и собствеността на могилите не бъде окончателно решен. В издадената от него заповед съдията беше написал следното:

"В традиционен план Петата поправка на Конституцията, касаеща частната собственост, винаги е била пределно ясна в подобни случаи. Но скорошните претенции на местните индианци, както и на други племена из цял свят, като австралийските аборигени например, накараха съдилищата да се спрат, преди да разрешат разрушаването на културното наследство на тези хора, въпреки че останките от това културно наследство могат да се намират в земя, която е частна собственост. Следователно целта на тази заповед е да се даде време за съдебно оспорване, засягащо ограниченията на конституционните права относно диспозицията на такива артефакти."

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Рей Дарджън крещеше в инсталирания в колата си телефон и думите му кънтяха като картечни откоси чак във Вашингтон. Линкълнът беше извън употреба, докато бъде изчистена засъхналата пилешка кръв по него, но той все още можеше да ползва кадилака, когато представляваше "РЕЙДАР Корпорейшън". По принцип кадилакът бе на жена му и никога не бе използван за бизнес.

От другата страна на линията беше сенатор Харлан Стърк.

– Рей, млъкни и ме чуй – тихо му каза сенаторът. – ФБР и щатското бюро за криминални разследвания се занимават с извършения срещу теб вандалски акт. Ще се погрижим за това. Но ще ти кажа нещо: на сенатор Уиймс вече му е писнало. Прекали, приятелю. И преди си го правил и ти се е разминавало. Този път обаче няма да имаш такъв късмет. Знам, че си един от най-ревностните ми поддържници, но и моите пълномощия си имат граници, пък и честно казано аз самият съм ти доста напушен заради земите покрай бъдещата магистрала, които си купил. Или иначе казано, ще ти цитирам Джак Уиймс и ще се присъединя към думите му: "Не давам и пукната пара за това какво мисли някакъв клоун на име Рей Дарджън. Тази магистрала е по-голяма както от него, така и от Йеркс Каунти." Уиймс го каза точно преди два часа.– Стърк продължи: – Случилото се там е новина номер едно по националната телевизия. Каналите не спират да въртят кадрите с оня Макмилън и приятелчетата му, застанали срещу булдозера. Освен това, незнайно как, онзи луд Джордж Ридик и неговата индианска кохорта са успели да спечелят симпатиите на хората от цялата страна – последно опълчване срещу глупостта на белите и все неща от този род. За бога, от целия свят ни се обаждат хора в защита на онези птици. Комитетът по транспорта се изказва негативно за този проект и ако не внимаваме, накрая ще се озовем с една ивица бетон, свършваща в някоя пшенична нива край Фолс Сити.

Рей Дарджън започна да вие, но сенатор Стърк го прекъсна:

– Рей, казах ти да мълчиш и да слушаш. Изглежда, че индианците могат да забавят проекта най-малко с шест месеца с помощта на заповедта, която са издействали. Ти си собственик на земята и независимо дали е морално, или не, според адвоката, с който се консултирах, законът е пределно ясен по този въпрос. Земята е твоя, следователно артефактите в погребалните могили също са твои и може би ще си остане така и за в бъдеще. Но не в това е проблемът. Проблемът е в следното: Комитетът по транспорта се е повлиял от негативните настроения, създадени в щата, и може да се разпореди магистралата да свършва до Уичита, особено пък като се има предвид, че Флорида непрекъснато се оплаква от прогресивно нарастващото си население и необходимостта от допълнителни средства за поддръжка на пътищата. Дори и това да не се случи, Уиймс казва, че не може да приеме едно отлагане на нещата за шест месеца, понеже това ще ни накара да бездействаме и през зимата, което от своя страна означава, че периодът на забавяне ще се удължи с цяла година. В момента инженерите му работят в предвидения срок и не спират да търсят начини да променят маршрута като едновременно с това запазят отсечката, включваща Фолс Сити и Ливърмор. Магистралата ще изглежда доста странно с това отклонение, но мисля, че той е навит да придвижи нещата.

Ако бях на твое място, щях да престана да се притеснявам за магистралата и да започна да се тревожа за собствения си задник. Джордж Ридик или който и да е продължава да се скита там някъде, а старото ти приятелче Карлайл Макмилън разговаря с главния съдия на щата за онези поземлени придобивки покрай маршрута на магистралата – твоите и на приятелите ти. Ако трябва да съм напълно честен с теб, Рей, мисля, че си загазил, вероятно – много и аз не мога да ти помогна. Нещо повече, дори не мога да си давам вид, че имам нещо общо с пакостите ти. Предупредихме те. И без това отидох прекалено далеч, като помолих Уиймс да промени маршрута и да включи в него Фолс Сити и Ливърмор, като имах предвид сделките, които ти се опитваше да доведеш докрай. Сега чуй какво ще ти кажа и ме слушай внимателно: оценявам предишната ти подкрепа, но е време да се разделим. Не ми се обаждай повече, Рей, не искам да те чувам. Съветът ми е да си наемеш първокласен адвокат с богат опит в криминалните дела и да се надяваш на най-доброто. И между другото, ако случайно срещнеш Аксел Лукър, кажи и на него да престане да ми се обажда. Не е наша работа да му помогнем да се пенсионира някъде във Флорида или Аризона, или където и да е другаде. Дочуване.

Последните три изречения, публикувани в "Инкуайърър" една седмица по-късно, гласяха следното: "Решението на бизнесмена и предприемача Рей Дарджън да дари Хълма на вълка и земите около него на индианците лакота от племето на сиуксите е достойно за похвала; но какво точно означава това за планирания маршрут на Пътя на високопланинските плата, още не е ясно. Всъщност в момента съдбата на целия път е несигурна, което е едно много жалко развитие на нещата за онези от нас, които са загрижени за икономическото развитие на нашия щат. Жалко е, че неколцина радикали с неуместната си загриженост за околната среда могат да спънат прогреса, така необходим за общото ни добруване.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

В седмиците преди датата, определена за изнасянето му от къщата, Карлайл бе наел един адвокат от Фолс Сити, съветник, който беше водил всички поземлени войни, избухвали някога във високопланинските плата. Той беше стар, изкусен и нахъсан, не харесваше онези, които прегазваха закона и логиката в щата, както и всички, които се осмеляваха да изразят каквото и да било мнение. В крайна сметка ги накара да платят на Карлайл сто и осемдесет хиляди долара за мястото на Уилистън.

Протестите им се издигаха чак до Бога, но адвокатът им отвърна с цитат от Платон: "На всекиго според заслугите!" – после без проблем премина към библейските метафори, позова се на съня на Яков, след което натърти, че Карлайл е използвал за основа камъните на бараката на Уилистън, за да създаде свой собствен рай. Размаха демонстративно броя на "Обзървър", в който клиентът му бе наречен "един от най-великите майстори във високопланинските плата", подчерта, че на официалното откриване на къщата бяха отишли двеста петдесет и седем души, и като цяло накара опонентите си да се почувстват така, сякаш са разрушили базиликата "Свети Петър".

Щатът отговори, че ще изплати тази сума, ако Карлайл се съгласи да им позволи да превърнат мястото в туристически информационен център, тъй като щяло да прави страхотно впечатление на посетителите. Тогава Карлайл си представи "Рик и Тами", гравирано в дъските, които беше шкуркал и изглаждал, хората, хвърлящи камъни по малките рибки в езерцето. Адвокатът се погрижи и за това, призовавайки към "пълно пречистване на този монумент, създаден от човека в чест на учителя му", под което всъщност разбираше абсолютно и пълно унищожаване.

Булдозерите вече работеха в Луизиана и Арканзас и графикът им беше пълен. В края на краищата, и Ню Орлиънс, и Йеркс Каунти имаха нужда да спестяват от разходите си. Парите бяха изплатени на Карлайл, без къщата му да бъде превърната в туристически информационен център, след което адвокатът събра документите си, стисна ръката на Карлайл и каза:

– Разказахме им игричката.

Жена му искаше да се разбие една стена в къщата им и да се издигне друга – това щеше да е таксата на Карлайл за качествената защита, стига да се съгласеше с тази сделка.

Два дни преди датата за изнасянето му от къщата Сузана помогна на Карлайл да опакова вещите си и да ги пренесе при нея. Карлайл започна преговори със собственика на балната зала "Флагстоун" в Ливърмор и успя да купи старата съборетина и малкото бунгало до нея за двайсет хиляди долара. Това беше неговият следващ проект. Разбрал бе, че с правилен дизайн, с малко повече тършуване насам-натам и с внимателна работа би могъл да превърне залата в истински палат за себе си и Сузана. Просторни стаи за живеене, предостатъчно място за работилници и студиа, както и за бизнеса на Сузана – и дансингът пак щеше да си остане свободен. След като прокара водната и електрическата инсталация, Карлайл закърпи покрива и определи в кои помещения щяха да живеят през идната зима, временно. Когато шест месеца по-късно договорът за наема на къщата на Сузана изтече, двамата се пренесоха над балната зала.

Дори и две години по-късно, когато се връщаше назад в мислите си, Карлайл продължаваше да вярва, че като цяло е бил прав по отношение на гибелта на Саламандър, както и за това, че се беше опитал да спре корумпираните негодници, скалъпили цялата история с магистралата. При подобни обстоятелства би го сторил отново. До такива изводи стигаше в моменти на искреност със самия себе си.

Както му казваше Сузана: "Трудно е да се открие истинското зло, Карлайл, но глупаци има навсякъде. И Саламандър си имаше своя дял от тях, не повече."

Карлайл знаеше, че се бе поставил в ролята на някакъв благочестив шампион, изправил се на борба срещу една империя на мрака, докато истината беше далеч по-прозаична – всъщност бе оказал съпротива срещу шайка хора, забравили как се оцелява, превърнати в търтеи от онова, което отравящите кръвта им маркетингови служители дефинираха като добър живот. Саламандър и Йеркс Каунти като цяло бяха разчитали на бъдеще, което така и не настъпи, и бяха изпаднали в паника, когато бяха осъзнали заблудата си.

Между другото, той си спомняше и добрите неща. Когато след официалното приемане на маршрута на магистралата обмисляше дали да си тръгне, или да остане, мислеше предимно за добрите неща. Къде другаде можеше да чуе човек изпълнение на първокласно танго в днешно време? Освен това в околността още го уважаваха – ако не за мнението му, то поне заради уменията му. Саламандър, или онова, което беше останало от градчето, си оставаше хладен към него, но хората от Фолс Сити и навсякъде другаде продължаваха да плащат добре за услугите му. Можеше да си купи бензин на кредит от служителя на бензиностанцията, седнал в бронираната си стаичка, а в Сузана, индианеца, Марси и Клод Инглиш и Гели, да не пропуснем и смелия дребен човечец с прозвището човека патица, бе открил едни от най-добрите хора, които някога беше срещал – хора, надарени с разум и кураж, напълно различни от повърхностната хитрост на Бъди Риймс или ефимерната култура по улиците на Сан Франциско. Ето заради това беше купил балната зала "Флагстоун" и бе решил да започне нов пробег, облечен в своята запазена марка камуфлаж.

Когато Пътят на високопланинските плата зави на запад, за да заобиколи горичката на ястребите на Тимерман и индианските надгробни могили край Хълма на вълка, идеята за национален парк "Антилопа" се провали. Както и, разбира се, намерението на федералното правителство да откупи земите на Аксел Лукър и Гели Девъроу, където щеше да се намира въпросният парк. Изправена пред опасността от банкрут и изземане на ранчото, Гели се видя принудена да напусне колежа.

Сузана обяви Карлайл за дисидент на десетилетието и го окуражи да се срещне с Гели, вярвайки, че той трябва да поднови едно приятелство, което беше важно и за него, и за Гели. Кафенето "Дани" бе затворило врати шест месеца след построяването на магистралата и сега Гели бе управител на ресторанта в един нов мотел от веригата "Бест Уестърн" край Фолс Сити.

Карлайл не я беше виждал от повече от две години. Струваше му се, че е минало дори повече време от последната им среща. Много неща му изглеждаха твърде далечни, по-далечни, отколкото в действителност бяха. Войната срещу магистралата в Йеркс Каунти и Сузана сякаш бяха разцепили времето, разделяйки го на две и обърквайки вътрешното му сметало, в резултат на което събитията преди войната и преди Сузана му изглеждаха много по-отдалечени във времето, отколкото показваше календарът. Когато седна зад барплота на ресторанта, той едва позна Гели.

В по-ранните етапи на битката срещу магистралата двамата на два пъти се бяха опитали да се съберат, но както бе отбелязал Карлайл, между тях имаше нещо – бетон. Независимо от това докъде ги бяха довели разговорите и погледите им, бетонът твърдо ги разделяше. Магистралата бе покрила връзката им с пласт от напрегнатост и това чувство бе задушило останалите, поне за Карлайл.

Гели бе полуобърната към него и разговаряше с една сервитьорка. Беше спретната, добре облечена. Косата ѝ бе опъната назад по последната мода. Когато свърши разговора и понечи да влезе в кухнята, Карлайл ѝ каза:

– Топъл сандвич с пуешко месо и допълнително картофено пюре, моля.

Тя се извърна изненадано, после се усмихна.

– Здравей, Карлайл.

Той се чувстваше малко некомфортно, попита я дали разполага с няколко свободни минути. Седнаха в пикапа му и Карлайл ѝ каза, че тя му липсва като приятел, че съжалява, задето нещата между двама им бяха приключили доста бързо и не много леко. Гели имаше приятния навик да докосва страната му с длан. Той си спомни за това, когато тя посегна към него и отново го направи, докато със сълзи на очи му отвръщаше, че разбира. Беше доволен, че е дошъл.

С ръка на бузата му, Гели рече:

– Карлайл, изкарахме една прекрасна година заедно и щом не може да съм аз, радвам се, че е Сузана.

Каза му, че животът ѝ се развива добре, и той ѝ повярва. Имала връзка с мениджъра на мотела, пристигнал от Далас, за да избяга от болезнените спомени за един неприятен развод, и двамата мислели да се сгодят. Обеща да изпрати покана за сватбата си на Сузана и Карлайл, ако нещата стигнеха дотам. Той отвърна, че ще им е приятно да присъстват на събитието.

Тя го погледна, а лицето ѝ беше сериозно.

– Карлайл, магистралата изобщо не помогна на Саламандър. Всъщност точно обратното – причини на града доста вреди. Просто направи по-лесно придвижването на хората до Фолс Сити, за да си купуват банани оттам, защото са с десет цента по-евтини. Изобщо ли не се замислят за амортизирането на колите си, както и за стойността на своето собствено време и за цената на бензина?

Карлайл замълча и тя се засмя, сменяйки темата:

– Чу ли за папагала на Лерой?

Карлайл поклати отрицателно глава.

– Ами нека ти разкажа малко предистория, в такъв случай. Както знаеш, в продължение на години Лерой наблюдаваше как бизнесът му запада и не спираше да мисли за начини да го посъживи малко. Именно затова наемаше Гейб да свири в събота вечер.

След като прецени, че Гейб му излиза твърде скъпо, стигна до идеята да използва мегафон, за да развлича клиентите си. Каза, че бил видял някакъв комедиант по телевизията да използва такъв подход. Така че често вземаше проклетото чудо и обявяваше на всички, че еди-коя си пица е готова. Дори се опитваше да разказва вицове през него. Проблемът беше, разбира се, че както на всички ни е известно, Лерой не е комедиант.

След известно време момчетата започнаха да вземат мегафона, когато Лерой не гледаше. Стана много странно, да не говорим, че граничеше с безвкусица. Към девет часа всяка събота вечер вече се чуваха опитите на клиентите да пеят през мегафона заедно с музикалната машина, към единайсет нещата съвсем загрубяваха, пияните се биеха да докопат фунията, за да направят своите съобщения от рода на "Хей, Алма, какво ще кажеш да дойдеш тук и да ми седнеш за малко на оная работа?" За бога, човек можеше да ги чуе съвсем ясно на улицата, така че Лерой се видя принуден да се откаже и от тази идея. Следващото, което опита, бе мятане на джуджета. Чувал ли си за подобно нещо?

Карлайл се усмихваше невярващо.

– Мятане на какво?

– На джуджета. Не го е измислил Лерой. Изглежда, е било на мода за известно време във всяка една част на страната, макар и да няма вероятност скоро да се превърне в олимпийски спорт. В единия край на кръчмата Лерой натрупваше три-четири матрака. Доколкото разбрах, идеята била да видиш колко далеч можеш да хвърлиш джуджето, което било наето от Фолс Сити за тази цел. Хак Кенбъл, разбира се, държеше постоянен рекорд. Марв Умтън се измъчваше от този факт, но той все още накуцваше заради онова, което онзи дивак Ридик причини на глезена му, така че не можеше да се мери с голямото постижение на Хак. Както и да е, тази глупост продължи, докато хората не почнаха да се оплакват от липсата на чувствителност у състезателите, макар самото джудже да нямаше абсолютно нищо против.

После, докато Лерой бил в болницата за стандартните си изследвания, поговорил с някакъв психиатър, който притежавал папагал на име Бени. Изглежда, тези птици живеят вечно, е, поне няколко десетилетия, така че да вземеш да си отглеждаш една от тях, си е истинско заробване. Не само това, ами се оказва, че са истински костеливи орехи. Лерой се кълнеше, че можели да счупят дръжка на метла с краката си. Очевидно в пристъп на ревност, папагалът атакувал жената на психиатъра, накълвал я наистина жестоко и психиатърът я завел в болницата, за да превържат раните ѝ.

Лерой купил папагала за двеста долара – истински удар, твърдеше той, като се имало предвид какви печалби щяла да му донесе птицата. Още първия ден, в който купил Бени, той го отнесъл в кръчмата и го поставил на един стол. Папагалът скочил на пода и започнал да се разхожда наоколо, мърморейки си нещо, както твърдеше Лерой.

Докато разказваше тази част от историята, Гели, се разсмя толкова силно, че чак сълзи потекоха от очите ѝ. Смехът ѝ беше така заразителен, че Карлайл се присъедини към нея още преди да е чул останалото. Дори самата представа за някакъв папагал на име Бени, крачещ важно по пода на кръчмата и мърморещ, подобно на Лерой, бе смешна сама  по себе си.

– Така, Карлайл. Спомняш ли си онзи голям, злобен и грозен котарак на Лерой? Помниш ли го? Лерой го наричаше Парцала на бара.

Карлайл кимна.

– Е, котаракът влязъл в бара в онзи първи ден, в който Бени се разхождал важно, оглеждайки наоколо. Парцала видял птичката, снишил се към пода, заел ловна позиция и започнал да дебне Бени. Когато котаракът бил на сантиметри от папагала, вече набрал скорост и готов да се хвърли върху плячката, Бени се обърнал, видял врага и извикал: "Здрасти!"

Гели се тресеше от смях. Както и Карлайл, облегнат на волана на пикапа.

– Лерой каза, че Парцала на бара тъкмо бил по средата на скока си, но се спрял и се прекатурил назад от изненада, когато чул бодрото "Здрасти!". По думите на Лерой, котаракът хукнал към задната врата, набирайки скорост като ракета, и пробил с глава мрежата против комари, закачена отпред. Това се случило преди три месеца, но оттогава Лерой не го бил виждал.

Карлайл седеше облегнат на вратата на пикапа, закрил лице с ръце, и се заливаше от смях.

– Какво...

– Чакай! – изгъргори Гели и попи очите си с кърпичка. – Не съм свършила. Клиентелата на Лерой се увеличи, точно както се беше надявал. Всеки искаше да види птицата, която бе прогонила Парцала на бара. Много скоро в кръчмата започнаха да се събират всякакви хора само за да наблюдават какво ще направи или каже Бени. Ако не получаваше достатъчно внимание, политаше из кръчмата с крясъци: "Гледайте птицата! Гледайте птицата!"

Отгоре на всичкото се оказа, че Бени бе запомнил доста неща по време на живота си с психиатъра. Хората си седяха на бара и разговаряха, а Бени си висеше кацнал на рекламната табела на "Будвайзер" и ги слушаше. После започваше да се намесва в разговора на най-близко седящите до него и да им казва неща от сорта на "Всичко е заради майка ти, просто ще трябва да го преодолееш", както и други терапевтични съвети.

Всички намираха това за много забавно, с изключение на Боби Ийкинс, който по някаква причина така и не хареса Бени. Каза и го цитирам дословно: "Идвам тук, за да пия, а не за да бъда анализиран от някакъв папагал. Писна ми от глупостите на Лерой."

Лерой твърдеше, че папагалите са чувствителни създания и че Бени усещал, че Боби не го харесва. Една вечер, докато Боби довършвал третата си бира, Бени приближил по тезгяха, спрял на около метър от Боби, втренчил се в него, наклонил смешно глава на една страна, и започнал да примигва на равни интервали. Накрая казал: "Аргх, здрасти!"

Гели имитираше папагала и Карлайл отново се разтресе от смях, представяйки си стълкновението между папагала Бени и Боби Ийкинс с неговата рекламираща изкуствени торове шапка.

Боби казал: "Разкарай се оттука, проклета птица такава!", потопил пръст в бирата си и започнал да пръска папагала. Присъствалите на случката твърдят, че било нещо, което си заслужавало да се види. Преди Боби да успее да мигне, Бени го клъвнал по ухото и го разцепил на две. Лерой грабнал Бени, Бени продължил да кълве Боби, Боби крещял, ревял и кървял. Голям хаос. Зашили ухото на Боби, но му останал голям грозен червеникав белег, а меката част на ушната му мида виси някак смешно. Накрая Лерой се отърва от Бени, продал го на някакъв магазин за домашни любимци, а Боби отказал категорично да стъпи повече в кръчмата, най-вече заради отношението, което му демонстрирали останалите местни герои, които започнали да наричат папагала "Птицата на Боби" и да казват неща от рода на "Ти и папагалът можете да го преодолеете, Боби. Аргх, извади късмет, че не беше орел."

Карлайл продължаваше да клати глава и да бърше очи.

– Как се справя Лерой сега?

– Предполагам, че не си чул. След като опита с Гейб, с мегафони, с хвърляне на джуджета и с папагали, Лерой реши, че е време да зареже цялата работа. Пенсионира се преди около месец и затвори кръчмата. Но организира едно последно парти през последната събота, в която бе отворен. И аз ходих. Беше забавно, но трябва да призная, че не спирах да мисля за всички приятни вечери, които двамата с теб сме прекарвали там. Нямам намерение да повдигам въпроса, който обсъждахме и преди, просто ти казвам истината.

Между другото, на партито мнозина ме питаха за теб. Те не се интересуваха от мнението ти по въпроса за магистралата, но продължават да те ценят високо заради това, че докрай си отстоявал позициите си. Доста хора ми го казаха. Дори големият стар Хак Кенбъл сподели, че съжалявал за побоя, който ти нанесъл, когато просто си се опитвал да спасиш къщата, която си беше построил. Разбира се, не спомена за ястребите на Тимерман, но това не е концепция, която може да се схване от човек като Хак. При всички случаи прощалното парти на Лерой беше едно хубаво събитие. Дори Бийни Уикърс пристигна, промъквайки се незабелязано. Не бях го виждала от вечерта, когато спаси заплашената му от ножа на Хюи мъжественост. Преди края на тържеството той и Хюи силно си стиснаха ръцете и пиха по една бира, но Хюи каза, че нищо повече не се случило и че на Бийни не му било позволено да танцува с Фран, която междувременно, както забелязах, танцуваше силно притисната към мениджъра на кооперативния магазин и му правеше мили очички.

Когато дойде ред да се връща обратно в ресторанта, Гели отново стана сериозна.

– Карлайл, спомняш ли си куция старец, който живееше над "Лестър"? Онзи, който всеки ден идваше да обядва и да чете вестника в "Дани"?

Карлайл знаеше за кого става дума. Старецът, който беше наблюдавал упадъка и гибелта на едно високопланинско градче през прозореца си на втория етаж.

– Преди около шест месеца падна по онова стръмно стълбище, водещо към апартамента му, и счупи и здравия си крак. Настаниха го в старческия дом на Йеркс Каунти, тъй като нямаше къде другаде да отиде. Онзи тъпоумник Бърни уреди да го изгонят от апартамента и успя да убеди хората от социалните служби, че трябва да го задържат в старческия дом. След това се опитаха да превърнат сградата в бутик, но ти излезе прав – Саламандър не е Лурдес и никой не си прави труда да измине отбивката от десет километра, за да си купи машинно тъкани покривки за легла и кукли от царевична шума. Това продължи около шест месеца.

Както и да е, на всеки две седмици отивам да видя стареца. Чувствам се ужасно зле заради него. Той е много умен по особен начин, а там използват лекарства и телевизия, за да го превърнат в един вегетиращ човек. През годините, в които съм го познавала, никога не е говорел особено много за себе си, но в момента е наистина депресиран и прекарва по-голямата част от времето си в ровене из стари кутии за обувки, където държи спомените си. Показа ми сребърната звезда, която спечелил в битката за моста Арнхем в Холандия по време на Втората световна война. Каза, че през въпросния ден убил трима германци и получил малко парче шрапнел в крака си. И сега тази велика страна му се отблагодарява, като го набутва в някаква областна ферма и се отнася с него така, сякаш е ненужна обелка от зеленчук. Предполагам, че списъкът на чакащите за настаняване в Дома на ветераните е дълъг цял километър, така че той не може да се вреди, пък и там не е по-добре, отколкото в старческия дом. Може, ако ти се удаде тази възможност, да минеш да го видиш и да му кажеш "Здрасти". Отчаян е, мога да го прочета в погледа му.

По време на обратния път към Ливърмор старият гняв на Карлайл отново се върна и започна да нараства. В какво се превръщаше тази проклета страна, питаше се за хиляден път той. Пари, пари навсякъде. Сто и петдесет долара за едни баскетболни обувки, които ревящите почитатели на хората с добър отскок и изстрел копнееха да притежават. Това беше. Но очевидно нямаше нищо за старците, за умиращите бебета, за ястребите на Тимерман и за всичко останало, което се нуждаеше от грижи.

Поговори със Сузана по въпроса. Няколко дни по-късно спря пикапа си пред депресиращата на вид постройка, помпозно наричана "Дом за грижи за старите хора". Далеч от погледите на обществото, престанали да разсъждават, старците се лигавеха и бърбореха несвързано. Някои от тях – защото наистина бяха зле, други – заради начина, по който се отнасяха с тях.

Карлайл откри стареца. Той стоеше прав, подпрян на бастуна си и гледаше през прозореца на стаята, която делеше с още двама мъже – и двамата приковани на легло. В стаята миришеше на урина, а пред прозореца беше монтирана желязна решетка.

– Аз съм Карлайл Макмилън. Не съм сигурен, че ме помните, но аз ви виждах доста често в "Дани".

Старецът кимна и лицето му леко просветна.

– О, да, сър, знам кой сте, господин Макмилън.

Изглеждаше уморен, изчерпан, смален. Чехли на краката, мръсни панталони, накапана риза с отрязани на лактите ръкави, които стояха непоръбени.

– Как е кракът ви?

– Доста добре. Което не е кой знае от какво значение, понеже и без това нямам къде да отида. Бърни и шайката му ми отнеха апартамента и този дом е всичко, което мога да си позволя. Добре съм се наредил, стаята е малка за съвременните стандарти, но за мен е достатъчно голяма.

Излязоха навън и поседнаха на слънце. Карлайл забеляза как докато разговаряха за времето и за по-общи неща, мислите на стареца започнаха да се проясняват, дикцията му стана по-ясна. Възрастният човек коментираше събитията по света по един директен, хумористичен, дори философски начин. Беше природноинтелигентен, както бе отбелязала и Гели. Карлайл спомена за работата по възстановяването на залата "Флагстоун", с която се бяха заели със Сузана. Лицето на стареца просветна и той каза, че е прекарал много от вечерите си именно там и че пак там е срещнал жена си по време на една от съботните танцови забави.

Карлайл го попита:

– Знаете ли нещо за билярда? Истинската игра, не онази, при която се използват маси с джобове. Билярдът с три топки, удар по кю-бола така, че да рикошира от трите стени на масата, за да направиш каром и да се озовеш в рая? – Веднъж Гели му беше споменала, че навремето старецът бил най-добрият играч на билярд в целия щат.

Старческото лице се изкриви в усмивка.

– Търкалял съм малко топки по зеленото кадифе едно време. Така се сдобих с първата си кола, спечелих я от един барабанист, продаващ дамско бельо през трийсет и осма, който не знаеше къде да си сложи кю-бола и накрая се предаде. В днешно време е много трудно да се намери истинска билярдна маса, тъй като оригиналната игра е прекалено трудна за представителите на пепси-поколението. Искат да играят пул и да го наричат билярд, каквото пулът не е.

– Знаете ли какво? – рече Карлайл усмихнат. – По време на една от моите дивашки експедиции открих стара билярдна маса в една кръчма в Лийдвил. Покритието е перфектно запазено, възглавниците изглеждат наред, има нужда от ново кадифе, а конструкцията е от красиво резбован махагон. С години е стояла покрита с платнище. Много е тежка, но аз я разглобих на части и я пренесох до "Флагстоун". Идеята ми е да я инсталирам в единия край на дансинга, което ще осигури доста пространство за игра.

Точно зад "Флагстоун" – продължи той – има малка къщичка, по-скоро нещо като бунгало, в което навремето е живял управителят на залата. Купих я като част от имота. Чувам, че Гейб, изпълнителят на танго, има нужда от място за живеене, вие също се нуждаете от такова. Какво ще кажете двамата да се настаните в тази стара къщичка? Гейб може да си плаща наема, като от време на време свири на акордеона си, а вие – като ме учите на билярд. Ако искате, можете да ми помогнете да подновя "Флагстоун". Ще имам много работа, но ще ви оставя сам да решите. Говорих с хората от социалните служби и те нямат нищо против да се преместите. Има нужда от свободни места тук, а и вие се славите с репутацията на човек, който не си взема успокоителните и като цяло не оказвате съдействие на персона, ла. Какво мислите?

Старецът погледна Карлайл настойчиво. В очите му блеснаха сълзи. Карлайл усети, че също се просълзява.

– Първото нещо, което трябва да научите, е как точно да държите стика. Повечето хора никога не успяват да го усвоят. Това е игра, базирана на физиката и геометрията, на уменията и коварството. Ще бъде точно за вас, нали така, господин Макмилън?

Карлайл се засмя и кимна.

– Ще ми трябват няколко дни, за да приведа старата къщичка в приличен вид. Какво ще кажете да дойда да ви взема след седмица, броено от днес? Още сутринта. Това ще ви даде време да си съберете багажа и да се сбогувате.

Старецът удари с бастуна си по пейката, на която седяха.

– Тези две неща ще ми отнемат точно двайсет и три секунди. Ще съм готов.

После възрастният човек зарида.

– Господин Макмилън, не зная какво да кажа. Тук умирам, а още не съм готов да посрещна смъртта. И ето че вие идвате, готов да извършите това добро дело точно когато вече се бях отказал да очаквам нещо друго освен лошо приготвен яйчен крем и консервирано говеждо в бял сос.

Той наистина загуби контрол над себе си, заплака още по-силно, изтласквайки отчаянието от самите дълбини на душата си. Карлайл се пресегна и хвана ръката на стареца, който измъкна измачкана синя носна кърпа от десния джоб на панталона си и я притисна към очите си.

Опита се да заговори отново, гласът му звучеше все още задавено:

– Всъщност мислех си как ще събера достатъчно от онези хапчета, които ми дават, и ще свърша с всичко веднъж и завинаги, стига да не се окажех в състояние на пълна сенилност преди това. – Повдигна бастуна си и каза: – Ще бъда готов, господин Макмилън. Ще ви чакам на главната порта с всичките си принадлежности в ръка. Сега няма да мога да спра да мисля за "Флагстоун" и за това как ще ви помогна да я възстановите. Вероятно ще открия стъпките си по дансинга. Мога също така да ви помогна да сглобите масата за билярд. И преди съм го правил.

Карлайл се усмихна, понечи да каже още нещо, но се отказа и простичко рече:

– Ще се видим след няколко дни.

Когато на следващата седмица отиде да го вземе, старецът изглеждаше напълно различен. Стоеше пред портата, когато Карлайл спря пред дома – избръснат, в чиста риза и панталон. Пред краката му се виждаше малко куфарче от пресован картон – бежово, на кафяви ивици и леко очукано от едната страна. Четири стари кутии за обувки от "Сиърс", завързани една за друга с канап, стояха зад куфарчето. Върху кутиите лежеше стар армейски шлем. Карлайл помогна на стареца да се качи в пикапа и сложи багажа му на седалката между двамата.

– Това е Боклукчийски камион. – Карлайл с усмивка кимна по посока на котарака, опънал се върху задната седалка.

– Вече съм го срещал веднъж, по време на откриването на къщата ти преди няколко години. Поседя на тревата край езерцето заедно с мен. Поговорихме си малко и наблюдавахме как малките ястребчета летят наоколо. Тогава го харесах. Сега продължавам да го харесвам.

Той протегна ръка към котарака и Боклукчийски камион се плъзна от задната седалка, за да се настани с мъркане върху куфара на стария човек.

Карлайл включи на скорост и пикапът се отдалечи от старческия дом на Йеркс Каунти. Старецът не спираше да говори за билярдната маса, докато галеше котарака:

– Най-трудното нещо е идеалното изравняване на повърхността. Трябва наистина да е напълно хоризонтална. Без това условие не може да се играе прецизно, не могат да се включат геометрията и физиката, уменията и коварството. А това е всичко, до което се свежда играта, господин Макмилън – идеално равна повърхност и прецизност. Да, сър, предполагам, че това се отнася до всичко.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Има една вечерна магистрала, която тръгва от Ню Орлиънс и завива на северозапад към Калгари. Големи участъци от нея минават през високопланинските плата, сред ниска трева и тънка почва, покрай хълмовете с плоски върхове и поръсени сред тях малки градчета, които изникваха на всеки няколко километра от двете страни на шосето. Пътуващите често коментират извития като биволски рог сегмент от магистралата в Йеркс Каунти, огромния завой, който прави на изток и после на север, за да включи Фолс Сити и Ливърмор, а след това рязко се отклонява шейсет километра на запад, преди да се върне към естествената си северна посока, сякаш безумци бяха чертали маршрута.

На двайсетина километра от Ливърмор и на запад от едно градче, наречено Саламандър – градче, което вече е почти замряло, – се намира изход, през който шофьорите се озовават върху щатски път 42. Ако човек завие през този изход и поеме на север по прашния червеникав коларски път, ще подмине една горичка, където малки ястребчета колебливо се издигат нагоре, за да поемат на пътешествие по здрач. Едва успяват да стигнат до края на Йеркс Каунти. Говори се, че ще бъдат заградени с мрежи и ще бъдат включени в размножителна програма към зоопарка на Сан Диего, далеч от вечерната им гора, понеже в целите Съединени щати можеха да се открият едва четири възрастни екземпляра от вида им. От другата страна на пътя, сред едно поле, се намират развалините на някаква постройка, която сигурно навремето е била къща.

Още по-нагоре, на около километър и половина по същия този прашен път, който при дъжд се превръща в лепкав кален капан, се вижда монолит, наречен Хълмът на вълка. Бялото му нагънато лице донякъде се помрачава, когато около него се надиплят ниски облаци. Спри и излез от колата си, на километри от най-близкия малък град. Остани неподвижен за момент. Тишина. Лекият ветрец се появява, изчезва, после пак се появява.

Обърни внимание на ястреба, който е кацнал на трийсетия стълб на дървената ограда, броено от мястото, на което си застанал. Това е свещена земя или поне така твърди Сладкото лекарство. Вярваш му. Всеки, който идва на това място, му вярва. Нищо тук не дава и пукната пара за теб, за това дали ще живееш, или умреш, дали ще плащаш сметките си, или ще танцуваш по топлите плажове на Мексико и ще правиш любов след това. Няма нищо освен тишина и вятър. Не ги е грижа, защото ще останат тук дълго след като теб вече те няма. Това поне го знаят.

Точно когато облакът подмине Хълма на вълка, преди появата на следващия може да ти се стори, че зърваш някаква фигура да се движи на върха. Ако си носиш бинокъл, ще успееш да различиш фигурата на жена. Не се вижда ясно – за това са виновни разстоянието, мъглата. Но забелязваш, че танцува, че бавно се извръща с вдигнати към небето ръце. Дългата ѝ червеникавокестенява коса пада надолу и докосва голата кожа на раменете ѝ, докосва перфектната извивка на голия ѝ гръб, полюлява се при всяко нейно движение. Но увеличителните стъкла на бинокъла ти няма да са достатъчно силни, за да видиш детайлите по пръстена ѝ с опал на лявата ръка, нито сребърната гривна на китката, както и сребърния сокол, висящ на една верижка на шията ѝ. Следващият облак надвисва над хълма и жената изчезва. Двете тъмни очи на петдесетина метра зад гърба ѝ обаче я виждат.

По-добре тръгвай, продължи пътя си. Вероятно ще е най-добре да не споменаваш пред никого за онова, което току-що си видял. И без това може да е било просто игра на въображението ти. Пък и да не е, човек не бива да се меси в подобни неща. Знае се от много отдавна, още от времето преди кавалеристите да преминат през тази земя на път за Литъл Биг Хорн. Знае се от много отдавна.

Ако минеш още петстотин метра нагоре по същия този път, ще видиш една табелка, забита на шейсет метра навътре в тревата: "СОБСТВЕНОСТ НА ИНДИАНЦИТЕ ЛАКОТА ОТ ПЛЕМЕТО НА СИУКСИТЕ. НЕ ПРЕМИНАВАЙ."

Обръщаш се към своя спътник:

– Стъмва се, може би ще е най-добре да се върнем назад и да отседнем в мотел "Бест Уестърн" край... Как се казваше онзи град? ... Ливърмор? В туристическия справочник се казва, че към мотела има ресторант. В него също така се споменава, че за това място съществуват много легенди. Предполага се, че късно вечер на хълма ей там може да се види огън. ѝ Спътникът ти отвръща:

– Добре, давай да се връщаме. Има нещо тук, от което ме побиват тръпки.

Кимваш, без да казваш нищо за онова, което си видял или си мислиш, че си видял през бинокъла си.

Близо до мястото, където главният път подминава Ливърмор, на брега на едно езеро е кацнала стара зала за танци. През лятото, когато капаците на прозорците са вдигнати, човек може да застане по средата на дансинга и да види фаровете на колите, стрелкащи се на север и на юг по пътя отвъд езерото.

Тази вечер капаците са вдигнати, чува се музика. Един старец седи на втория ред сепарета над дансинга, обгърнат в мрак. На масата пред него има чаша бира, в скута му – красиво момченце на име Коуди Робърт Макмилън. До халбата на стареца се е излегнал голям котарак, известен с името Боклукчийски камион, ближе дясната си предна лапа и доволно мърка, докато старецът го поглажда по гърба. Котаракът стои на безопасно разстояние от ръчичките на момченцето, което посяга към него и вика на бебешки език:

– Коте!

Старецът се усмихва и си мисли за ръчната граната, която е скрил в кутия от обувки и която бе смятал да използва срещу един адвокат на име Бърни и съдружниците му. Когато Карлайл Макмилън го беше взел от старческия дом, той бе оставил гранатата при един приятел там, в случай че нещата тръгнат към по-лошо. Онзи старец също бил ветеран от войната и когато нашият познат му дал гранатата, се ухилил и отвърнал, че знаел как да я използва, ако настъпел подходящият момент.

Тече третата година, откакто Карлайл Макмилън се е заловил с възстановяването на старата бална зала "Флагстоун". Предполага, че ще са му нужни още две години, ако не и повече, за да завърши работата си. Тази вечер обаче си почива по молба на Сузана Бентийн. Тя е организирала тържество – без никакъв повод, просто защото лунната светлина се плъзга изключително красиво по водите на езерото отвън.

В източния край на залата е разположена най-добрата маса за билярд, която някога сте виждали – напълно възстановена, с плот, широк метър и петдесет и дълъг три и половина метра. Старецът е убеден, че това е същата маса, на която бе спечелил първия си автомобил през хиляда деветстотин трийсет и осма година. Карлайл напредва в овладяването на играта. Билярдът не се учи лесно и бързо, но въпреки това той отбелязва прогрес. Много добре разбира онази част за физиката, геометрията и уменията, но както отбелязва старецът, коварството все му убягва.

Но това е разбираемо, защото Карлайл е зает с много други неща и не му остава достатъчно време да се упражнява. Едновременно с редовните му поръчки и възстановяването на "Флагстоун" той провежда и една малка операция, свързана с мебелировката. Получил е разрешение от властите да ангажира в довършителните работи всички способни да се движат мъже от старческия дом. Нищо тежко, просто изпипване на детайлите, които се нуждаят от особено внимание и грижи.

Някои от старците могат да вършат работата дори и докато си седят на леглата. Харесва им предизвикателството да довършват нещо. Карлайл е маниак на тема качество, обяснява, че всичко трябва да бъде свършено както трябва, и те се учат. Освен това им плаща и част от тези пари отиват във фонд, благодарение на който качеството на храната в дома е значително подобрено. Вкарва малките печалби от предприятието в специална сметка и казва, че един ден ще построи по-добро място за старите хора в Йеркс Каунти, в случай че и на него му притрябва за в бъдеще.

Книгата, която се е захванал да пише, също поглъща голяма част от времето му. Нарекъл я е "Муфтаджийството – стари вещи за нов живот" и е подписал договор с един местен издател. Карлайл се нуждае от снимки за книгата си, затова си е купил фотоапарат "Никон" втора употреба. Сам ще прави снимките. Изглежда, че има талант за това, дори Сузана го признава, а тя разбира от тези неща. Сега обикаля из околността и прави снимки почти на всичко, което е старо, но може да бъде върнато обратно към живота. Строи фотолаборатория в единия край на "Флагстоун", където навремето се бе намирала гардеробната на балната зала.

Другото нещо, поглъщащо част от времето на Карлайл, е разясняването и на последните въпросителни относно строителството на магистралата. Не се отказа от това, продължи да ровичка нещата, докато най-накрая щатският съд не започна разследване около покупката на парцелите от двете страни на магистралата. Резултатът бе три обвинения в измама и конспирация. И трите страни бяха условно пуснати на свобода, но глобите и лошата репутация доведоха до банкрут двама от тях. Рей Дарджън получи сърдечен удар непосредствено след издаването на присъдата и се пресели в Аризона. След това Карлайл се отказа.

Когато майката на Карлайл, Уин, пристига на гости – а сега тя често гостува, понеже има внук, – двамата вземат чашите си с вино и вдигат кратък тост край езерото.

– За древните вечери и далечната музика – казва винаги Уин, докато вдига чашата си, повтаряйки думите, които беше чула преди много години от бащата на Карлайл Макмилън.

Между Гели и мениджъра на мотела нещата потръгнаха. Тя носи диамант на лявата си ръка, а след месец-два е и сватбата им. Понякога Карлайл се отбива в ресторанта, поклаща се леко на стола си, разсеяно заслушан в шума, идващ откъм новата магистрала.

Гели Девъроу му се усмихва. Ако няма много работа, двамата сядат да изпият по едно кафе и да си побъбрят, както имаха обичай да правят навремето, когато седяха върху купчината дървен материал в една къща, която Карлайл строеше. Това са други времена, времена, когато гледаха пламъците в камината на Уилистън, а виелицата мяташе снега около тях, когато разговаряха за живота си и се опитваха да спрат процеждането на сиропа в корите на парчетата пай... и евентуално го постигаха.

Както и да е, тази вечер във "Флагстоун" се чува музика. Из балната зала са пръснати дъски и сглобки и много по-добра мебелировка от старата, която старецът си спомняше. Карлайл и младежът от Ливърмор, когото си е взел за помощник, имат намерение да сглобят мебелите, преди да е настъпила зимата. Сега обаче е още лято и откъм езерото полъхва приятен бриз...

Високо на стената откъм страната на езерото е закачено парче дърво с гравиран на него символ на богинята Веста и надпис "На Коуди" точно под него. Карлайл го смъкна от мястото му над вратата на старата му къща, преди булдозерът да я събори.

Гейб О'Рурк вече е доста стар, но двамата със стареца си прекарват приятно в разговори за дните, които бяха прекарали в Париж, и в спорове относно цвета на стените на тяхното бунгало, намиращо се в съседство с "Флагстоун". Докато останалите работят в залата, Гейб се упражнява на акордеона си на една страна и така осигурява музикален съпровод на ударите с чукове и тихите ругатни, които се чуват от време на време. Понякога Карлайл изнася градински стол край езерото, за да може Гейб да лови малки рибки. Гейб обича да наблюдава танца на малките бобри току под повърхността на водата, когато някоя рибка захапе стръвта на въдицата му. Когато късно следобед другият старец с куцукане се присъедини към него, двамата почистват улова и за вечеря си готвят риба и пържени картофки.

И, слава на бога, Гейб все така обича да свири танго! Понякога, късно през нощта, когато двамата седят в бунгалото си, съквартирантът му го моли да извади акордеона. Гейб засвирва парижките си  песни. Изпълнява ги наистина добре и гледа как приятелят му приближава до прозореца, впива поглед в езерото и крадешком бърше очи, мислейки, че Гейб не го вижда.

Никой от двамата не казва нищо на Карлайл, когато Сузана изчезва за известно време, без да каже къде отива. Намират го за малко странно, но и двамата са се пренастроили на вълната на модерните времена и са приели, че връзката между мъжете и жените сега е много по-различна от преди. Но когато е тук, което значи през по-голямата част от времето, те обичат да наблюдават лицето ѝ, когато Карлайл се връща у дома след дълъг уморителен ден и излиза от един стар зелен микробус с надпис "ФОТОГРАФСКО СТУДИО КИНКАЙД, БЕЛИНГЪМ, УОШИНГТЪН", напечатан с избелели червени букви на вратите. Тя се спуска към микробуса, обвива ръце около шията му и отпуска глава на гърдите му. Той е потен и леко се олюлява от умора, а на рамото му е преметнат стар, но добре запазен кожен колан за инструменти.

Тази вечер Сузана помага на Гейб да се качи на издигната за оркестъра площадка в северната част на балната зала, поднася му стол и масичка, на която да си сложи бирата и пепелника. Старият акордеон никога не е свирил по-добре от сега, когато здрачът се спуска над високопланинските плата. Тя и Карлайл танцуват близо до прозорците с гледка към езерото. Докато новото слънце се надига в западните географски ширини, над Индийския океан и Судан, а една огромна далечна камера следи светлината му, Карлайл се обръща към Гейб и му казва:

– Бавно танго, ако обичаш, добри ми приятелю.

Гейб кимва, отпива глътка бира, оставя цигарата си "Лъки Страйк" в пепелника и засвирва – наистина прочувствено, наистина жално, твърдо, едновременно свободно и с удоволствие. Преди известно време Сузана показа на Карлайл основните стъпки на тангото и всички доста се забавляваха да го гледат как се препъва, докато ги учи. Не е кой знае какъв танцьор, но се справя. Що се отнася до Сузана, тя е пълна противоположност. Както обича да казва Гейб: "Не знам къде се е учила, но Сузана наистина умее да танцува танго."

Облечена е в дълга до земята рокля, която сама си е ушила – с блед цвят на лавандула и тънки презрамки. Роклята ѝ стои наистина добре. Бременна е в петия месец с тяхното второ дете и закръглеността на корема ѝ си личи ясно под дрехата. Прибрала е червеникавата си коса високо на тила си и цялата е окичена със сребро, включително големите халки на ушите. Залата е леко осветена от шейсетгодишните лампи на тавана, които хвърлят причудливи сенки по дансинга и се отразяват в обеците ѝ, когато извърне глава.

Сузана е цялата сребро и мекота, а Карлайл е облечен в специално изпрани и изгладени за случая дрехи – бежова риза в милитъри стил и панталони в цвят каки. Но не е сменил работните си обувки.

Гейб свири наистина добре, леко облегнат на стола си, затворил очи. Карлайл взема Сузана на ръце и двамата се движат по дансинга – красива гледка. Сузана му се усмихва, когато той леко я навежда назад в ритъма на тангото.

В сепарето на втория ред големият жълт котарак се отърква в заслушания в музиката старец, вперил поглед през отворения прозорец към магистралата. Старецът бавно прокарва пръсти през козината на котарака, но не мисли нито за него, нито за магистралата. Едва забелязва Карлайл и Сузана, загледан през тях, зад тях, над езерото и светлините на фаровете, бягащи към Калгари, отвъд времето.

На хиляда и двеста километра югозападно от стареца, от стария павилион за танци и тангото, звучащо в честна лунната светлина, под няколко дъба лежи преобърната каравана. Собственикът ѝ е загинал преди година, прострелян от федерални агенти. Говореше се, че разбил с ритник една врата, размахал оръжие и паднал повален, когато заплашил агентите.

Караваната бавно се обръща в ръжда в планините на Аризона, високопланинският здрач отстъпва място на тъмнината, докато Карлайл Макмилън нежно навежда Сузана Бентийн назад, а един старец разсеяно слуша как друг старец свири танго. Музиката отлита навън през отворения прозорец и се смесва с далечния звук на трафика по онова, което хората наричат Пътя на високопланинските плата.

Старецът си мисли за една жена на име Амели и за един град на име Париж, и къде е изчезнало всичко това... и колко бързо е изчезнало... когато човек не се е вглеждал в него наистина отблизо.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Историята в " Танго " е напълно самостоятелна, но е продължение на други две мои книги: "Мостовете на Медисън" и "Хиляда пътища". Онези от Вас, които са чели предишните книги, до известна степен ще са запознати с определени случки и герои. За всеки, който проявява интерес, "Хиляда пътища" разказва за опитите на Карлайл Макмилън да открие баща си, Робърт Кинкейд, който играе важна роля в "Мостовете на Медисън".

За книгата:

Robert James Waller High Plains Tango

Copyright © 2005 by Robert James Waller

This translation published by arrangement with Shaye Areheart Book's, a division of Random House, Inc.

Този превод е публикуван съгласно споразумение с Shaye Areheart Book's, Random House, Inc.

All rights reserved.

Робърт Джеймс Уолър

ТАНГО

Роман

© Превод от английски: Мария Чайлд

© Редактор: Манол Виденов

© Художник: Максим Ячев

© Коректор: Милка Белчева

Предпечат Митко Ганев

Американска. Първо издание

Формат 84x108/32. Печатни коли 25

ISBN 978-954-330-151-5

© ИК "Унискорп", 2008

София, ул. "Модест Мусоргски" № 11

тел. 9449764

e-mail: uniscorp@mail.bg

Фирмени щандове:

Книжна борса "Еквус Арт":

София, ул. "Ракитин" № 2

Борса "БАЛКАН":

бул. "Цариградско шосе" № 113, щанд 16

Печат "Унискорп" ООД

корекции:

buba 2015 г.

Content

Уолър Робърт Танго

Робърт Джеймс Уолър Танго

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

За книгата: