Брент Уийкс

Заслепяващият нож

книга втора от поредицата "Светлоносеца"

На жена ми Кристи и на всички други, удържащи на думата си, когато моментът да се откажеш изглежда отдавна отминал.

Действащи лица

Адрастея (Тея): Ученичка в Хромария, робиня на лейди Лукреция Верангети от Смусато Верангети; кандидат за Черната гвардия и притегляща парил.

Азмит, Каул: Парийски генерал, по-младият брат на парийската сатрапа.

Айрад: Жълт притеглящ, кандидат-черногвардеец години преди Кип да влезе в класа. Започва от дъното на класа си (49) и се изкачва до върха, като се бие с всички поред. Оказва се, че е дал клетва. Става командир на Черната гвардия и е спасил четири различни Призми поне веднъж, преди някой да го отрови.

Аклос: Роб на лейди Аглая Красос.

Ам: Народът на Седемте сатрапии, наречен Децата на Ам от Клитос Сини.

Аместан: Черногвардеец в битката при Гаристън.

Аравайнд, лорд: Сатрап на Аташ. Баща на Ката Хам-халдита, корехидор на Идос.

Арапа: Притегляща ученичка, дъщеря на търговец.

Араш, Джавид: Един от притеглящите, защитавали Гаристън.

Ариас, лорд: Един от съветниците на Цветния принц, аташиец, ръководещ разпространяването на новини за Цветния принц.

Ариен, магистър: Магистърка в Хромария, притегля оранжево и подлага на изпитания Кип по заповед на лукслорд Черни.

Арис Мореплавателя: Легендарен изследовател и откривател.

Асиф: Млад черногвардеец.

Асмун: Кандидат-черногвардеец.

Атагамо, магистър: Преподава свойствата на луксина в Хромария, илитиец.

Аханен: Черногвардеец.

Ахейяд: Оранжев притеглящ, внук на Тала, бранител на Гаристън, създател на стената Ярка вода на Гаристън. Наречен Ахейяд Ярководни от Призма Гавин Гайл.

Баз Простодушни, притеглящ: Тирейски полихром (синьо-зелено-свръхвиолет); чаровен, но простоват; заклел се е да убие убиеца на фамилията Белодъб.

Белодъб, Карис: Черногвардейка; червено-зелен бихром; първоначалният повод за Войната на Лъжепризмата.

Белодъб, Койос: Един от седемте братя Белодъб, брат на Карис Белодъб.

Белодъб, Колос: Един от седемте братя Белодъб, брат на Карис Белодъб.

Белодъб, Рисум: Лукслорд, бащата на Карис и нейните седем братя; мъж с буен нрав, но страхливец.

Белодъб, Родин: Един от седемте братя Белодъб.

Белодъб, Тавос: Един от седемте братя Белодъб.

Бен-хадад: Рутгарски ученик в Хромария, смята да влезе като кандидат за пролетния клас на черногвардейците; синьо-жълт бихром, който сам е създал механичните си очила, които пропускат прозрачна, синя или жълта светлина, високо интелигентен.

Блестящото копие: Първоначално наречен Ел-Анат, след като е обърнат във вярата към Светлината, е станал Форушалзмариш, а след това Блестящото копие, за да могат местните да го произнасят.

Бориг, Янус: Старица, плешива е, пуши дълга лула и явно е Огледало.

Бършвард, Джилън: Брат на капитан Бършвард.

Бялата: Главата на Спектъра; тя е синьо-зелен бихром, но понастоящем се въздържа от всякакво притегляне, за да удължи живота си. Името ѝ е Орея Пулор, макар да се използва рядко. Съпруга на Улбеар Раткор преди той да загине.

Валор: Партньор на Пип по време на изпитанието за Черната гвардия. Провалят се, когато ги спират улични бандити; кандидат-черногвардеец.

Ванцер: Черногвардеец, зелен притеглящ.

Варигари, лорд: Комарджия от фамилията Варигари, първоначално рибари, преди да се издигнат в Кървавите войни; изгубил е фамилното богатство и земи заради порока си.

Варидос, магистър Керавон: Суперхромат, жена, главен изпитател на Хромария, притегля оранжево и червено.

Векио, Паш: Най-могъщият от пиратските крале. Флагманският му кораб е „Гаргантюа“.

Вена: Приятелка на Лив и съученичка в Хромария, свръхвиолет.

Верангети, Лукреция: Спонсор на Адрастея в Хромария, от илитийската фамилия Смусато Верангети.

Вил: Зелен притеглящ и черногвардеец.

Вин, Тая: Наемник в четата Разцепения щит.

Винсен: Планински париец и кандидат-черногвардеец.

Всецветни, Господаря: Водач на въстание срещу управлението на Хромария, истинската му самоличност е малко известна, след като е преоформил почти цялото си тяло с луксин. Пълноспектърен полихром, който проповядва вярата в свободата и силата вместо в Луцидоний и Оролам. Известен също така като Кристалния пророк, Полихромния майстор, Цветния принц, Мистичния просветлен и лорд Дъга. Всъщност той е Койос Белодъб, един от братята на Карис Белодъб, ужасно обгорен в пожара, който предизвиква Войната на Лъжепризмата.

Гаерос: Един от робите на лейди Аглая.

Газин, Грив: Зелен притеглящ, който се бие със Зий Дъбовия щит.

Гайл, Андрос: Баща на Гавин, Дазен и Севастиан Гайл; притегля от жълто до подчервено, макар да го знаят основно като притеглящ червено и това е позицията му в Спектъра. Получил е място в Спектъра въпреки че е от Кървавата гора, която вече е имала представител, с претенцията, че няколкото му поземлени владения в Рутгар му дават право на мястото.

Гайл, Гавин: Призмата, с две години по-голям от Дазен, назначен е на поста на тринайсет години.

Гайл, Дазен: По-малък брат на Гавин. Влюбва се в Карис Белодъб и предизвиква Войната на Лъжепризмата, в която „той“ подпалва фамилното ѝ имение и убива всички в него.

Гайл, Дариен: Прадядото на Андрос Гайл; жени се за дъщерята на Зий Дъбовия щит като разрешение на войната им.

Гайл, Дракос: Баща на Андрос Гайл.

Гайл, Кип: Тиреец, незаконен син на Гавин Гайл и Каталина Делаурия; суперхромат; пълноспектърен полихром.

Гайл, Севастиан: Най-малкият брат Гайл, убит от син бяс, докато Гавин е на тринайсет, а Дазен на единайсет.

Гайл, Фелия: Омъжена за Андрос Гайл, майка на Гавин и Дазен, братовчедка на аташийската кралска фамилия, оранжева притегляща. Майка ѝ е ухажвана от Улбеар Раткор преди той да срещне Орея Пулор.

Галден, Дженс: Магистър в Хромария, червен притеглящ.

Галея: Слугиня на Карис Белодъб и предателка.

Галиб: Един от малкото полихроми в Хромария, които могат да притеглят плъзгун, макар и не много бърз.

Галос: Коняр в Гаристън.

Гарадул, Персес: Назначен сатрап на Тирея след като Руи Гонзало е победен от силите на Призмата във Войната на Призмата. Действа за изкореняването на разбойниците, опустошаващи Тирея след Войната на Призмата.

Гарадул, Раск: Сатрап, който се самообявява за крал на Тирея; баща му е Персес Гарадул.

Гевисън: Поет (отдавна починал).

Герайн: Старец в Гаристън, който увещава хората да минат на страната на крал Гарадул.

Големия Рос: Роб на Аглая.

Гонзало, сатрап Руи: Тирейски сатрап по време на Войната на Лъжепризмата, взел страната на Дазен.

Гос: Парийски кандидат-черногвардеец, един от най-добрите борци.

Гразнър: Кандидат-черногвардеец; Кип прекършва волята му в двубой.

Грация: Кандидат-черногвардейка от планинска Пария, по-висока от повечето момчета.

Грейлинг, Гавин: Нов черногвардеец, брат на Джил Грейлинг, наречен така на Гавин Гайл. Той е по-чаровен от двамата братя.

Грейлинг, Джил: Нов черногвардеец, брат на Гавин Грейлинг, по-интелигентен от двамата.

Гринуди: Главен роб и дясна ръка на Андрос Гайл. Слаб притеглящ, но Андрос е използвал връзки, за да го вкара в обучението за Черната гвардия, където той е създал много приятелства и е научил много тайни. Успял е да премине през цялото обучение, но в деня на клетвата е решил да мине на служба при лорд Гайл, измяна, която черногвардейците помнят.

Дагнар Зелан: Един от първоначалните черногвардейци, служил на Луцидоний, след като той го привлякъл за каузата си.

Даелос: Кандидат-черногвардеец.

Данавис, Аливиана (Лив): Дъщеря на Корван Данавис, жълт и свръхвиолетов бихром от Тирея. Договорът ѝ се държи от рутгарците и е под наставничеството на Аглая Красос.

Данавис, Ел: Втора жена на Корван Данавис; убита три години след брака им от наемен убиец.

Данавис, Еретана: Зелена притегляща, служеща на граф Насос в Западен Рутгар; братовчедка на Лив Данавис.

Данавис, Кора: Тирейска благородничка, първата жена на Корван Данавис; майка на Аливиана Данавис.

Данавис, Корван: Червен притеглящ, издънка на една от най-великите рутгарски фамилии; също така гениален генерал.

Делара Нафтали: Жена, за която Андрос ще разреши на Гавин да се ожени.

Делара Оранжевата: Аташийка, член на Спектъра, представлява Оранжевите и е на четирийсет години, оранжево-червен бихром към края на живота си. Предшественичката ѝ на мястото е била майка ѝ, която е измислила ротационната схема за Гаристън.

Делария: Фамилия в Ректън.

Делаурия, Каталина: Майката на Кип, с парийско или илитийско потекло, пристрастена към ганджата.

Делело, Галан: Главен сержант в армията на Всецветни, придружава Лив до портите на Гаристън.

Делклара, Зало: Каменар, един от синовете на Делклара.

Делклара, Микаел: Каменар, селянин от Ректън.

Делклара, Мис: Матриарх на фамилията Делклара в Ректън; има шестима синове, всичките каменари.

Делмарта, генерал Гад: Млад генерал от армията на Дазен, който завзема град Ру и публично избива кралската фамилия и слугите ѝ.

Делусия, Нета: Член на управителния съвет на Идос (т.е. майка на града).

Джалал: Илитийски дюкянджия, който продава копи (кафе).

Джеварос, лорд: Млад идиот, който може да стане следващата Призма и инструмент на Андрос Гайл, ако Гавин разочарова Андрос.

Джерад: Ученик в Хромария.

Джерош Зеления: Заедно е Дервани Маларгос той е един от най-добрите зелени притеглящи в армията на Всецветни и Кървав халат.

Джорвис, Ана: Свръхвиолетово-син бихром, ученик в Хромария, една от жените, за които Андрос Гайл би разрешил на Гавин да се ожени.

Джорвис, Демнос: Баща на Ана Джорвис и зет на Арис Зелени була, женен за Ела Джорвис.

Джорвис, Ела: Сестра на Арис Зелени була, съпруга на Демнос Джорвис, от Кървавата гора, майка на Ана Джорвис.

Джун: Кандидат-черногвардеец. Партньори с Улар по време на изпитанието на дребосъците да преминат през града с пари.

Джур: Заедно с Аханен тя е дежурна като черногвардеец, когато Карис и Гавин напускат бежанския кораб.

Джъмбър, Норл: Черногвардеец.

Друуз: Един от моряците на Топчията.

Евтерпи: Приятелка на Тея, робиня. Собствениците ѝ загубват всичко при суша и я дават под наем в бардаците на сребърната мина Лаврион за пет месеца. Така и не се възстановява.

Едноокия: Наемник в четата на Разцепения щит.

Ейрам: Черногвардейски новобранец; родителите му са били черногвардейци и е обучаван бойни изкуства, откакто е проходил.

Ейрас: Ученик в Хромария, кандидат-черногвардеец.

Елесия: Черногвардеец.

Елио: Побойник в спалното на Кип. Кип чупи ръката му.

Елос, Гаспар: Зелен цветен бяс.

Ерато: „Дребосък“ от кандидатите за Черната гвардия, който има зъб на Кип.

Есел: Черногвардейка, счупила пръстите на аташийски благородник, когато той започва да си позволява волности.

Железни, командир Хардун: Командир на Черната гвардия; трийсет и осем годишен; син притеглящ.

Зелената, Луна: Зелената на Спектъра. Тя е от Рутгар, братовчедка на Джия Толвер. Брат ѝ убива родителите на Арис Зелени була през войната.

Зелени була, Арис: Подчервена на Спектъра, от Кървавата гора, братовчедка на Джия Толвер, родителите ѝ са убити във войната от братята на Луна Зелената; има дванайсет деца от различни бащи; сестра ѝ е майката на Ана Джорвис, Ела.

Зеления, Джерош: Зелен притеглящ в армията на Всецветни.

Зий Дъбовия щит: Прапрабабата на Андрос Гайл, основателка на дома Гайл, въпреки че името идва от другата страна на фамилията. Била е зелена притегляща.

Зимун: Млад притеглящ и член на армията на Всецветни.

Зири: Кандидат-черногвардеец.

Златната роза, Ева: Жена, за която Андрос би позволил на Гавин да се ожени.

Златоока, Тавенца: Жълта притегляща, обучава само най-надарените Жълти всяка година в Хромария.

Златотрънска, магистър: Само с три години по-голяма от обучаемите си; преподава на свръхвиолетовия клас.

Идус: Кандидат-черногвардеец.

Изабел/Иза: Хубаво младо момиче в Ректън.

Изем Сини: Легендарен притеглящ, защитник на Гаристън под командата на Гавин Гайл.

Изем Червени: Защитник на Гаристън под командата на Гавин Гайл, сражава се за Гавин по време на Войната на Лъжепризмата. Парийски притеглящ на червено с невероятна бързина; носи своята готра във формата на качулка на кобра.

Инана: Майка на Круксър и черногвардейка. Вдовица на Холдфаст, черногвардеец.

Инкарос: Един от стайните роби на лейди Аглая Красос.

Интендант Зид: Член на армията на Всецветни.

Искрящо наметало, Вокс: Зелен притеглящ и наемен убиец, изхвърлен от Хромария на тринайсет; почита Атират.

Искрящо наметало, Гебалин: Партньорка на Вокс Искрящото наметало; изглежда, е загинала в пожар по време на мисия.

Искрящо наметало, Ния: Наемна убийца, партньорка на Вокс и цепеща светлината.

Каваир, Паз: Командир на Сините копелета на пирамидата на Ру.

Кадах, магистър: Притегляща, преподава основи на притеглянето.

Каелия: Джудже, слугиня на Третото око.

Калийн: Робиня на Гайл; освободена от Фелия, макар че Гринуди е задържал документите ѝ, след като Андрос е отказал да признае смъртта на Фелия.

Каликрат: Бащата на Тея, поддържал пътя на коприната като едър търговец, преди да загуби всичко заради разточителството на съпругата си.

Калиф: Черногвардеец.

Капитан Бършвард: Капитан от Ангара (отвъд Портите на Вечния мрак).

Карвинген, Одес: Притеглящ и защитник на Гаристън.

Карис Заслепителката на сянката: Съпруга и по-късно вдовица на Луцидоний, била е втората Призма.

Кефтар, Грейстоун: Зелен притеглящ. Атлетичен, тъмнокож, син на богата фамилия, която е платила да бъде обучаван преди да дойде в Хромария.

Кинжала, Стражеви капитан: Води един от плъзгуните в последната битка заедно с Гавин и стражеви капитан Темпус.

Клара: Слуга/телохранител на Третото око.

Клитос Сини: Синия на Спектъра; представлява Илита, въпреки че е изцяло рутгарец; страхливец и инструмент на Андрос.

Ковчежничката: Най-важният съветник на Всецветни; постоянно смята с малкото си сметало и отговаря за една трета от чиповете, които войниците използват за проститутки.

Копиеметни, командир: Командир на черногвардейците, когато Гавин става Призма.

Коран, Адрея: Блажена, казала: „Войната е ужас“.

Корделия: Жилава черногвардейка.

Корзин, Елелеф: Син притеглящ от Аборнея, защитник на Гаристън.

Корфу, Рамия: Могъщ млад притеглящ синьо, един от фаворитите на Цветния принц.

Котурната: Той, Сухаря и Привен са най-добрите стрелци, с които капитан Железни разполага на подстъпа към Руишки нос.

Красос, Аглая: Млада благородничка и притегляща в Хромария; тя е най-младата дъщеря на важна рутгарска фамилия; садистка, която се наслаждава на болката, която причинява на робите си.

Красос, губернатор: По-голям брат на Аглая Красос, последният управител на Гаристън.

Круксър: От „дребосъците“ (кандидатите) на Черната гвардия; той е третото поколение, влизащо в строя. Родителите му са Инана и Холдфаст.

Късака: Черногвардеец, париец.

Лая: Черногвардейка, която притегля червено, участничка в битката при Гаристън.

Лем (Вилум): Черногвардеец, глуповат или луд; син, притеглящ с невероятна воля.

Лео: Кандидат-черногвардеец с огромни мускули.

Литос: Дългурест илитийски евнух, черногвардеец.

Лусия: Кандидат-черногвардейка; тя е най-хубавото момиче в класа и партньорка на Круксър. Поддържат близко приятелство.

Луцидоний: Легендарен основател на Седемте сатрапии и на Хромария, първата Призма; женен за Карис Заслепителката на сянката, основателката на Черната гвардия.

Майка на компаньонките: Глава на гилдията на проститутките към армията на Всецветни.

Маларгос, Аристоклес: Чичо на Ейрени и Тизис Маларгос; не се е върнал от войните.

Маларгос, Дервани: Рутгарски благородник, приятел и поддръжник на Дазен през Войната на Призмата. Той е зелен притеглящ, изгубил се от години в пустошта на Тирея. При опита му да се върне у дома Фелия Гайл наема пирати да го убият, за да не разкрие тайните на Гавин. Баща на Тизис Маларгос.

Маларгос, Ейрени (Младша): По-голяма сестра на Тизис Маларгос. Поема финансовите дела на фамилията, когато баща ѝ и чичо ѝ не се връщат от войната.

Маларгос, Ейрени (Призма): Матриарх, Призмата преди Александър Разперения дъб (предшественика на Гавин Гайл); задържала се е четиринайсет години, макар Гавин да има само много смътен спомен за нея от ритуалите на Слънцеднева в младостта му.

Маларгос, Тизис: Изумително красива зелена притегляща; баща ѝ и чичо ѝ се сражават за Дазен. Рутгарка. По-голямата ѝ сестра е Ейрени Маларгос, от която тя вероятно ще наследи богатството на велика търговска империя.

Малкия мечок: Грамаден стрелец с едно око; служи на Зий Дъбовия щит.

Малкия Пайпър: Оранжево-жълт бихром, черногвардеец.

Марисия: Стайна робиня на Гавин; червенокоса хубавица от Кървавата гора, пленена от рутгарците по време на Войната на Дазен. С Гавин е от десет години, откакто е на осемнайсет.

Марта, Адан: Жител на Ректън.

Мартаенс, магистър Марта: Една от малкото живи притеглящи парил. Учи Тея на притеглянето на парил.

Младия бик: Син притеглящ, който се сражава със Зий Дъбовия щит.

Мори: Воин от армията на Всецветни.

Мот: Синята богиня, богинята на завистта.

Мъхобрад: Старшия на село на брега на Кървавата гора близо до Руишки залив.

Навид, Паям: Симпатичен на външност магистър в Хромария; Фипс Навид е негов братовчед.

Навид, Фипс: Отраснал е в Ру. По-късно се включва в армията на Всецветни. Баща му и всичките му по-големи братя са обесени след Войната на Лъжепризмата, когато той е на дванайсет години. Иска да отмъсти на лорд Аравайнд. Братовчед е на Паям Навид.

Насос, граф: Рутгарски граф в Западен Рутгар. Братовчедка на Лив Данавис му служи.

Нахийд, сатрапа: Сатрапа на Ру, убита от генерал Гад Делмарта по време на Войната на Лъжепризмата.

Нера: Черногвардейка, изобретила големи взривяващи дискове за потопяване на кораби.

Ниел, Бая: Зелен притеглящ и черногвардеец.

Нукаба: Пазителка на устните истории на парийците. Пребивава в Азулай. Фигура със страховита мощ.

Овенир/Овен: Селянче от Ректън.

Огнеръкия: Илитийски притеглящ и защитник на Гаристън.

Онесто, Престор: Илитийски банкер във Вариг и зелен.

Орлос, Марос: Много религиозен рутгарски притеглящ, сражава се както във Войната на Лъжепризмата, така и като защитник на Гаристън.

Ор-мар-зел-атир: Един от първите черногвардейци, служили на Луцидоний.

Оролам: Божеството на монотеистичните Седем сатрапии. Също така известен като Отеца на всичко и Господаря на Светлината; култът му е разпространен из Седемте сатрапии от Луцидоний 400 години преди управлението на Призмата Гавин Гайл.

Орос, братя: Двама дребосъци, кандидати за Черната гвардия.

Отронено листо, Дийдий: Зелена притегляща. Влошаващото ѝ се здраве вдъхновява много ветерани притеглящи да приемат Освобождението при Гаристън.

Паям, Паршан: Млад притеглящ в Хромария, който се опитва да съблазни Лив Данавис заради облог. Проваля се впечатляващо.

Певарк: Доказал, че светът е кръгъл, 200 г. преди Гавин Гайл. По-късно линчуван заради твърдение, че светлината е липса на тъмнина.

Пип: Кандидат за Черната гвардия.

Плешивеца: Кандидат-черногвардеец, който има зъб на Кип.

Потс: Черногвардеец.

Пресър: Черногвардеец.

Привен: Той, Сухаря и Котурната са най-добрите стрелци, с които разполага командир Железни при подстъпа към Руишки нос.

Птолос, сатрапа: Сатрапа на Рутгар.

Пулор, Орея: Вж. Бялата.

Радос, Блажения сатрап: Сатрап на Рутгар, воювал срещу народа на Кървавата гора, макар да го превъзхождали две към едно. Прочува се с подпалването на моста Розанос зад армията си, за да предотврати отстъплението на армията.

Разперения дъб, Александър: Призма преди Гавин, вероятно пристрастен към мака. Прекарва повечето си време в криене в покоите си.

Расад, майстор Шаям: Напълно сляп във видимия спектър. Предполага се, че може да се ориентира с подчервено и парил; учил е учителя на Марта Мартаенс на парил.

Раткор, Улбеар: Покойният съпруг на Бялата, мъртъв от двайсет години. Изкусен играч на Деветте крале.

Риг: Потомствен черногвардеец; червено-оранжев бихром.

Руд: Кандидат-черногвардеец, набит крайбрежен париец, който носи готрата.

Сада Надвиолетова: Парийска представителка, свръхвиолетова притегляща, често накланящият везните глас на Спектъра.

Сайех, Мийна: Братовчедка на Самила Сайех. Само на седем години е убита в чистката на Гад Делмарта на кралската фамилия в Ру.

Сайех, Самила: Притегляща в армията на Гавин, аташийка, синя притегляща. Сражава се в отбраната на Гаристън под командването на Гавин Гайл.

Самит: Една от най-добрите приятелки на Карис, черногвардейка и телохранителка на Кип, една от най-силните жени в Черната гвардия.

Сансон: Селянче от Ректън.

Сатрап на Аташ: Вж. Аравайнд, лорд.

Светлоносеца: Противоречива фигура в пророчества и митология. Според повечето е от мъжки пол. Ще (или е) убие (убил) богове и крале. Има мистериозно потекло, гений е на магията, воин, който ще помете (е помел) всичко пред себе си, закрилник на бедните и унизените, велик още от младини, „Той, Който разбива“. Повечето пророчества са на стар парийски, а значенията са се променили така, че е трудно да се проследят. Съществуват три основни тези: Че Светлоносеца тепърва ще дойде; Че Светлоносеца вече е идвал и е бил Луцидоний (възглед, към който сега се придържа Хромарият, макар и да не го е поддържал винаги), и сред академиците, че Светлоносеца е метафора за това, което е най-добро за всички.

Сезилия: Слуга/телохранител на Третото око.

Селийн, лейди: Синьо-зелен бихром, тирейка. Ръководи Зелените в Гаристън, за да могат да разчистят ключовите напоителни канали.

Сендина: Фамилия от Ректън.

Силуз, Рея: Четвърти подсекретар на библиотеката на Хромария, слаба жълта притегляща. Познава Янус Бориг и насочва Кип да се срещне с нея.

Синеоките демони: Наемници, които се сражават за армията на Дазен.

Скиталеца: Легендарна фигура, герой в поемата на Гевисън „Последното пътуване на Скиталеца“.

Суорин: Фамилия от Ректън.

Сухаря: Черногвардеец и чудесен стрелец с лък.

Съветника: Легендарна фигура. Автор на „Съветник за кралете“, който препоръчвал такива жестоки методи на управление, че дори той не ги съблюдавал, когато управлявал.

Тазервалт: Принцеса на племето тлаглану в Пария. Омъжва се за Ханишу, дей на Агбалу.

Тайри: Парийска притегляща и защитник при Гаристън; сестра ѝ е Тала.

Тала (Младшата): Жълто-зелен бихром, наречена на героинята от Войната на Лъжепризмата. Превъзходен притеглящ, макар и все още не превъзходен боец.

Тала: Притегляща и воин във Войната на Лъжепризмата, защитничка на Гаристън. Ахейяд Ярководни е неин внук; сестра ѝ е Тайри.

Талим, Призма Сайид: За малко се провъзгласил за промахос, за да се противопостави на несъществуващата армада, за която твърдял, че чака отвъд портите; 47 г. по-рано.

Тамера: Кандидат-черногвардейка, син монохром.

Тана: Потомствен черногвардеец, новобранец.

Танер: Кандидат-черногвардеец.

Таркиан: Полихромен притеглящ.

Темиос, Далос-младши: Притеглящ, който се сражава във Войната на Лъжепризмата и в защитата на Гаристън под командването на Гавин Гайл.

Темпус, стражеви капитан: Черногвардеец, командващ Зелените по време на битката при Руишки нос.

Теп, Юсеф: Притеглящ, сражавал се във Войната на Лъжепризмата, известен още като Пурпурния мечок, защото е бихром в червеното и синьото. След войната двамата със Самила Сайех стават любовници, въпреки че воюват на противоположни страни.

Тизири: Ученик в Хромария, има родилен белег на половината лице.

Тизрик: Син на дея на Агбалу; проваля се на изпита за Черната гвардия, след като Кип му чупи носа, защото е побойник.

Тичащия вълк: Генерал на Гавин през войната на Лъжепризмата. Надвит три пъти от по-малки сили, командвани от Корван Данавис.

Толвер, Джия: Жълтият лукслорд на Спектъра, аборнейска притегляща, братовчедка на Арис Зелени була (Подчервения).

Топчията: Илитийски пират; първото му низше звание е артилерист на „Авед Барая“. След това става капитан.

Тревата, Еви: Притегляща и бранителка на Гаристън, зелено-жълт бихром от Кървавата гора, суперхромат.

Трепери-юмрук: Черногвардеец, по-малък брат на Железни, бивш дей на Агбалу.

Третото око: Ясновидка, водач на народа на Острова на чародея.

Тристаем: Автор на „За основите на разума“.

Тюфайюр: Кандидат-черногвардеец.

Уит, Рондар: Син притеглящ, става цветен бяс.

Улар: Кандидат-черногвардеец, партньор на Джун.

Файнър: Черногвардеец, видян в една от Картите.

Фарджад, Фарид: Благородник и съюзник на Дазен, след като Дазен му обещава аташийския трон през Войната на Лъжепризмата.

Фел: Черногвардейка, най-малката в частта. Притежава изключителна акробатичност.

Феркуди: „Дребосък“, кандидат-черногвардеец, синьо-зелен бихром, изключителен в борбата.

Философа: Основна фигура в основаването на моралната и естествена философия.

Фирос: Член на армията на Всецветни, седем стъпки висок, бие се с две брадви.

Фиск, треньор: Тренира „дребосъците“ или „изтърсаците“, новобранци кандидати за Черната гвардия; едва е надвил Карис по време на тяхното изпитание за влизане в гвардията.

Хам-халдита, Ката: Корехидор на Идос, син на аташийския сатрап.

Харл, Пан: „Дребосък“, кандидат-черногвардеец, предците му са роби от десет поколения.

Хезик: Черногвардеец. Майка му е командвала пиратски преследвач в Теснините. Може да стреля доста точно с оръдия.

Хелел, наставница: Маскирана като учител в Хромария, тя се опитва да убие Кип.

Хена, магистър: преподава конструиране на луксин в Хромария.

Холвар, Джин: Жена, влязла в Черната гвардия същата година като Карис, макар да е с няколко години по-млада.

Холдфаст: Загинал черногвардеец. Синът му е Круксър, а вдовицата му е Инана, също черногвардейка.

Хорас Далнозорки: Съюзник на Дазен, крал на Синеоките демони. Гавин Гайл убива Хорас след Войната на Лъжепризмата.

Черния, Карвър: Непритеглящ, както е традиционно за Черните, главен администратор на Седемте сатрапии. Въпреки че има глас в Спектъра, няма право да гласува.

Шарп, господин: Един от агентите на Андрос Гайл. Носи гердан от човешки зъби.

Шаям, лорд: Един от лордовете на въздуха, назначен да надзирава преразпределението на град Гаристън от Цветния принц.

Югертен: Дългурест новобранец, кандидат за Черната гвардия, монохромен син.

Юсем Диви: Притеглящ и защитник на Гаристън.

Речник:

Авед Барая: Означава „Дишащата огън“, легендарен кораб.

Авентейл: Направен обикновено от железни брънки, авентейлът се прикрепва към шлема и се спуска над врата, раменете и горната част на гърдите.

Агбалу: Парийски град.

Адски камък: Название, което суеверните използват за обсидиан, който е по-рядък от диаманти или рубини, тъй като малцина знаят къде е сътворен или изкопаван изчезналият от света обсидиан. Обсидианът е единственият камък, който може да изтегля луксин от притеглящ, ако докосне пряко кръвта му.

Адски хрътки: Кучета, напоени с червен луксин и достатъчно воля, та това да ги накара да тичат срещу врагове и след това да пламват.

Адски нокът: Загадъчно оръжие, познато също и като Ножа на Заслепителя. Бял е, прошарен с черно, и има седем безцветни скъпоценни камъка на острието.

Азулай: Крайбрежен град в Пария; там живее Нукаба.

Алкалдеса: Тирейски термин, близък до „кметица“.

Анат: Бог на гнева, свързан с подчервеното. Вж. Апендикс, За старите богове.

Ангар: Страна отвъд Седемте сатрапии и Портите на Вечния мрак; нейните опитни моряци понякога се спускат през Портите, за да навлязат в Лазурното море.

Аристея: Понятие, обхващащо гениалност, целенасоченост и изключителност.

Аслал: Столицата на Пария.

Атаган: Тесен леко извит напред меч с един ръб в повечето от дължината си.

Атасифуста: Най-дебелото дърво на света. Вярва се, че е изчезнало след Войната на Лъжепризмата. Мъзгата му има свойства, подобни на концентриран червен луксин: ако бъде оставена да съхне бавно, може да поддържа пламък стотици години, стига дървото да е достатъчно голямо. Самата дървесина е костенобяла и когато дърветата са млади, малко количество от нея може да поддържа един дом топъл месеци наред.

Атират: Бог на похотта. Вж. Апендикс, За Старите богове.

Бавен фитил: Шнур, често накиснат в селитра, който може да се запали и да възпламени изстрелващия механизъм в оръжие.

Бал на лукслордовете: Ежегодно събитие на открито в Кулата на Призмата.

Баланс: Основната работа на Призмата. Когато притегля на върха на Хромария, Призмата може да усети всички неравновесия на магията в света и може да притегли достатъчно от противоположния ѝ цвят (т.е. да балансира), за да попречи на неравновесието да стане по-лошо и да доведе до катастрофа. Преди да дойде Луцидоний е имало чести неравновесия, довели до бедствия и смъртта на стотици хиляди, дори милиони. Свръхвиолетът балансира подчервено, синьо балансира червено, зелено балансира оранжево. Жълтото, изглежда, съществува в естествено равновесие.

Белфегор: Бог на леността, свързан с жълтото. Вж. Апендикс, За Старите богове.

Бинокъл: Двутръбен далекоглед, който се използва да се наблюдават обекти от разстояние с двете очи.

Битката на Разцепената скала: Последната битка между Гавин и Дазен близо до малко тирейско градче на река Ъмбър.

Битката на Хребета на Айвор: Битка по време на Войната на Лъжепризмата, която Дазен печели основно заради гениалността на Корван Данавис.

Бихром: Притеглящи, които могат да притеглят два различни цвята.

Бич’хва: Скорпион, кама с извита дръжка и тънко извито острие. Понякога направена с нокът.

Блестящи: Вж. Обучаеми на Хромария, ученици.

Блиндаж: Защитна стена за откритите палуби на кораби по време на битка.

Блъндърбъс: Къси мускети с фуниевидни дула, които може да се зареждат с шрапнел. Полезни само на късо разстояние, например срещу тълпи.

Бранителката: Бранителката е колос над входа на залива на Гаристън. Държи копие в едната си ръка и факел в другата. Жълт притеглящ поддържа факела да гори с жълт луксин, като оставя бавно да се разтваря в светлина, действайки като фар. Вж. още Господарките.

Бунтът на Червена скала: Въстание в Аташ след края на Войната на Лъжепризмата. Без поддръжката на кралската фамилия (която е прочистена) въстанието е краткотрайно.

Бяла гвардия: Първоначално название на личната охрана на Всецветния.

Вариг & Грийн: Банка с клон на Големи Яспис.

Велик двор: Дворът при основата на кулите на Хромария.

Велика верига (на битието): Теологичен термин за реда на Сътворението. Първата брънка е самият Оролам, а всички други брънки на Сътворението произтичат от Него.

Велика зала на Травертиновия дворец: Чудото на Великата зала са нейните осем големи колони, разположени звездовидно около залата, всички направени от изчезналото дърво атасифуста. Тези дървета са дар от аташийски крал и казват, че са най-дебелите на света и че тяхната мъзга може да гори до 500 години след като са били отсечени.

Велика зала на Хромария: Разположена е под Кулата на Призмата. Веднъж седмично е място на преклонение и тогава огледалата от другите кули се обръщат, за да излъчват светлина в нея. Включва колони от бял мрамор и най-голямата гледка на цветно стъкло на света. През повечето време е пълна с чиновници, посланици и хора, които имат работа с Хромария.

Велика пустиня: Друго название за Пустошта на Тирея.

Велика река: Река между Рутгар и Кървава гора, място на гранични стълкновения между двете държави.

Вехеворал: Сърповиден меч с дълга като на брадва дръжка и острие, оформено като полумесец в края, с купообразно оформена страна, която е режещият ръб.

Вечерта на Слънцеднев: Вечер на празненства преди най-дългия ден на годината и Освобождаването на следващия ден.

Вечната нощ: Често пъти проклятие, отнася се за смъртта и ада. По-скоро метафизична и теологична, отколкото физическа реалност. Това, което завинаги ще обгърне или ще бъде обгърнато от празнота, пълен мрак, нощ в най-чистата ѝ, най-зла форма.

Вивург: Парийски град, приютяващ много бежанци от Кървавата гора след Кървавата война.

Воден пазар: Кръгло езеро, свързано с Кафявата река в центъра на селата и градовете на Тирея; водните пазари се прочистват редовно, за да се поддържа равна дълбочина, което позволява лесен достъп на кораби със стоките им. Обичайни за много тирейски градове. Най-големият воден пазар е в Гаристън.

Война на Лъжепризмата: Войната между Гавин и Дазен Гайл.

Войната на Дазен: Друго название на Войната на Лъжепризмата, използвано от победителите.

Волепрекършване: След като е в досег с незапечатан луксин, притеглящият може с волята си да прекърши волята на друг притеглящ над луксина и да си го присвои.

Ворил: Малък град на два дни път от Ру.

Въплъщаем: Термин за вкаран директно в тялото луксин.

Вярност към едного: Девизът на Данавис.

Гада: Игра с топка, включваща ритане и подаване на топка от увита кожа.

Галеас: Големи търговски кораби, задвижвани с гребла и платна; названието по-късно се използва за кораби, модифицирани за военни цели, което включва добавяне на кули и топове на носа и кърмата.

Ганджа (мъгла): Въздействаща на ума дрога, често пушена с лула; има сладникава миризма.

„Гаргантюа“: Флагманският кораб на пиратския крал Паш Векио.

Гаристън: Бившата столица на Тирея при устието на Кафявата река на Лазурното море. Призма Гавин Гайл издига стената Ярка вода, за да защити града, но защитата му се проваля и градът е завзет от лорд Всецветни, Койос Белодъб.

Гату: Парийско племе, презирано от други парийци заради начина, по който интегрират старите си религиозни обичаи в култа на Оролам. Формално вярата им е еретична, но Хромарият така и не е предприел нищо, за да премахне тази ерес, освен да я осъжда със сурови думи.

Гемшорн: Музикален инструмент, направен от бивен на джавелин, с пробити в него дупки за пръстите, за да се произвеждат различни ноти.

Големи Яспис (остров): Островът, на който е разположен град Големи Яспис, точно срещу Хромария; там са посолствата на всички сатрапии.

Готра: Парийски шал за глава, използван от много парийски мъже, за да демонстрират почитта си към Оролам. Повечето я носят, докато свети слънцето, но някои я носят и нощно време.

Господари на въздуха: Название, използвано от Всецветния за най-доверените му притеглящи синьо офицери.

Господарките (Дамите): Четири статуи, които оформят портите на град Гаристън; те са построени в крепостната стена, направени са от рядък парийски мрамор и са запечатани в почти невидим жълт луксин. Смята се, че изобразяват аспекти на богинята Анат, пощадени от Луцидоний, който е вярвал, че изобразяват нещо истинско. Господарките са Старицата, Любовницата, Майката и Бранителката.

Гранати, луксин: Взривове, направени от луксин, които може да се хвърлят по врага по дъги от луксин или с топове; често са пълни със заряд/шрапнел според вида на използваната граната. По-малки гранати понякога се носят в патрондаши.

Граната: Бутилка, пълна с черен барут и парче дърво, натикано отгоре, с парцал и малко черен барут за запалител.

Грехът на Вициан: Събитието, белязало края на близкия съюз между Рутгар и Кървавата гора.

Дават: Парийско бойно изкуство.

Дагну: Бог на лакомията, свързан с червеното. Вж. Апендикс, За Старите богове.

Данар, калаен: Стойност 8 редовни данара. Пръчка (стек) калаени данари обикновено е 25 монети, т.е. 200 данара.

Данар: Валута на Седемте сатрапии. С един данар в скъпа странноприемница на остров Яспис се купува чаша копи (кафе). Средният труженик заработва около данар на ден, докато един черноработник може да очаква да изкара половин данар дневно. Монетите имат изрязана в средата четвъртита дупка и често се носят на четвъртити пръчки, а също така може да се срежат наполовина, без да губят стойността си.

Дей/дея: Парийска титла, за мъж/жена съответно. Почти абсолютен управител на град и околната територия.

Деимахия: Войната на/срещу Боговете. Теологичен термин за битката на Луцидоний за суперхроматизъм срещу езическите богове на стария свят.

Демиург: Друг термин за Огледало; полутворец.

Джавелини: Копитни животни. Гигантските джавелини са редки. И двата вида имат бивни и са нощни.

Джамбу: Дърво, което ражда розов плод. Открито на Острова на ясновидците.

Долина Хас: Там Ур е заклещил Луцидоний.

Дребосъци (изтърсаци): Добродушно-насмешливо наименование за новобранците кандидати за Черната гвардия.

Дълъг лък: Оръжие, което позволява ефикасна (в бързина, разстояние и сила) стрелба; тисовите гори край Езерото на кратера осигуряват най-добрия наличен за това дървен материал.

Дървесни хора: Племе, обитаващо (обитавало) дълбоките лесове на сатрапията Кървава гора. Използват зооморфни фигури и явно могат да оформят живото дърво. Вероятно родствени с пигмеите.

Езерото на кратера: Голямо езеро в Южна Тирея, където е разположена бившата столица на Тирея Келфинг. Районът е прочут с горите си и производството на тисови лъкове.

Ергион: Аташийски укрепен със стена град, на ден път от Идос.

Ерлахий, елишама, елиада, елифалет: Парийска молитва.

Ефа: Мерна единица за зърно, приблизително 33 литра.

Железни клюнове: Название за напоени с луксин и воля птици, използвани за атака на противници от разстояние; след това се взривяват.

Залив Малки Яспис: Залив край остров Малки Яспис, защитен е от вълнолом.

Замък Ру: Някогашна гордост на Ру. Унищожен е от пожар по време на чистката на генерал Гад Делмарта на кралската фамилия във Войната на Призмите.

Запалител: Пръчка за държане на бавногорящ фитил; използва се при стрелба с оръдия, като позволява на топчията да стои извън обхвата на отката на оръдието.

Звездопазители: Известни също като „маймунките на кулите“. Роби (обикновено деца), които работят с въжетата, контролиращи огледалата на Големи Яспис, за да отразяват светлината из града за нуждите на притеглящите. Макар да се отнасят добре с тях като за роби, те прекарват дните си в работа на екипи по двама от сутрин до здрач, често без отдих, освен когато се сменят с партньора си.

Зелен блясък: Рядко виждан блясък при залез-слънце. Значението му е спорно. Някои вярват, че има теологично значение. Бялата го нарича Намигването на Оролам.

Зелени мост: На по-малко от левга нагоре по течението от Ректън. Сътворен е от Гавин Гайл за секунди, докато е отивал на битка със своя брат при Разцепената скала.

Зелени пристан: Столица на Кървавата гора.

Зелена гора: Общо название за Кървавата гора и Рутгар през стогодишния мир между двете държави, преди Грехът на Вициан да го прекрати.

Зигаро: Навит тютюн, удобна за пушене форма. Понякога се използва плъша трева за увиване и задържане на тютюна.

Златен стандарт: Точните стандартни тежести и мерки, направени от злато, спрямо които се преценяват всички мерни единици. Оригиналите се пазят в Хромария, а утвърдени копия се пазят във всички столични и главни градове за отсъждане при спорове. Търговци, заловени, че използват съкратени мерки и неточни тежести, се наказват сурово.

Злачните равнини: Преобладаващият географски белег на Рутгар. Злачните равнини са предпочитани от зелени притеглящи.

Зъбите на Атан: Планини източно от Тирея.

Идос: Аташийски град, управляван от съвет на Градските майки и корехидор.

Избраник на Оролам: Друго название за Призмата.

Искрици: Вж. Обучаеми на Хромария, ученици.

Искрящо наметало: Наметала, които правят носещия ги почти невидим освен в подчервено и свръхвиолетово.

Ка: Последователност от бойни движения за тренировка на баланс, гъвкавост и контрол. Често се прилагат съчетания от движения, които може да се използват в двубой. Форма на упражнение за съсредоточаване или медитация.

Кавендиш: Подобен на тютюн плодов пестил.

Казакдун: Легендарен град/земя в далечния изток отвъд Портите на Вечния мрак.

Калийн: Обръщение към момиче или робиня.

Ками-пистолети: Пистолети с кремъчно петле и прикрепено острие, позволяващи стрелба от разстояние и ръкопашен бой.

Карис Атириел: Пустинна принцеса, станала е Карис Заслепителката на сянката преди да се омъжи за Луцидоний.

Кат: Наркотик, който зацапва зъбите след дъвчене; използва се най-вече в Пария.

Катар: Меч, който вместо дръжка има кръстосана ръкохватка, като дръжката се протяга нагоре от двете страни на ръката до лакътя. С подсиления си връх и възможността дланта да се стегне в юмрук е изключително полезен за промушване през броня.

Квартал на посолствата: Квартал в Големи Яспис, най-близо до Стеблото на лилията и с това — най-близо до самия Хромарий; има пазари, кафенета, кръчми и публични домове.

Келфинг: Бивша столица на Тирея на брега на Езерото на кратера.

Кия: Боен вик, използван за подсилване движението на тялото.

Клюн: Изпъкващата част на носа на кораб.

Кока: Вид търговски кораб, обикновено малък.

Коланен нож: Достатъчно малък нож, за да се затъкне в колан; обикновено се използва за ядене, рядко за защита.

Коланен фланж: Сплескана кука, прикрепена към пистолет, за да може да се закрепва здраво за колан.

Копи (кафе): Наркотична напитка, горчива, с тъмен цвят и поднасяна гореща.

Корехидор: Тирейски термин от времето, когато Тирея е обхващала Източен Аташ; название за главен магистрат.

Короната на Старицата: Кула над западната порта на Гаристън.

Корпусотрошач: Луксинов диск, пълен с шрапнел; има детонатор и лепкава страна, тъй че може да се прилепи за корпуса на кораб и да се взриви, след като войниците са се отдръпнали от кораба.

Крис: Рифелован меч, парийски.

„Кръстопътят“: Кафене, ресторант, кръчма, най-скъпата странноприемница на Ясписите и, както се твърди, на долния етаж — също така скъп публичен дом. Разположена е в центъра на Квартала на посолствата за всички посланици, шпиони и търговци, опитващи се да се споразумеят с различни правителства. Близо е до Стеблото на лилията, в сградата на бившето посолство на Тирея.

Кулата на Призмата: Централната кула в Хромария. В нея живеят Призмата, Бялата и Свръхвиолетовите (понеже не са толкова много, че да им трябва собствена кула). Великата зала е разположена под кулата, а на върха има голям кристал за Призмата, когато балансира цветовете на света. Там се провежда ежегодният Бал на лукслордовете.

Кълверин: Вид далекобойно оръдие.

Кървави войни: Поредица битки след като Грехът на Вициан разделя предишните близки съюзници Кървавата гора и Рутгар. Войната изглежда нескончаема, докато Гавин Гайл не я прекратява след Войната на Лъжепризмата.

Кървавите равнини: Друго общо название за Рутгар и Кървавата гора, наречени така след като Грехът на Вициан е предизвикал Кървавите войни между тях.

Лаврион: Район в Източен Аташ, известен със сребърната си руда и големите робски мини. Продължителността на живота за робите миньори е ниска и заплахата да бъдат пратени в мините се използва за държането на робите изкъсо.

Лазурно море: Морето в центъра на Седемте сатрапии.

Левга: Шест хиляди седемдесет и шест разтега.

Лорд Призма: Обръщение към Призмата.

Лоци Дамната (Прокълнатите места): Храм на лъжливите богове. Напастта. Вярва се, че има магически сили, особено над притеглящи.

Луксиат: Жрец на Оролам. Луксиатите носят черно като признание, че се нуждаят от светлината на Оролам най-много от всички, поради което обикновено ги наричат „черни халати“.

Луксин: Материал, създаван с притегляне на светлина.

Лукслорд: Член на управляващия Спектър.

Луксори: Служители, овластени от Хромария да носят светлината на Оролам с почти всички необходими средства; в различни времена са преследвали притеглящи парил и цепещи светлината еретици, както и други. Тяхната теологична суровост и склонността им да убиват и изтезават са горещо обсъждани както от последователи на Оролам, така и от еретици.

Лъжепризма: Друго название за Дазен Гайл, който претендира, че е Призма, след като по-големият му брат е законно избран от Оролам и провъзгласен за Призма.

Любовницата: Статуя, която оформя източната речна порта на Гаристън. Изобразена е като трийсетинагодишна жена, лежаща на гръб, извит над реката, със стъпала на земята, коленете ѝ оформят кула на единия бряг, дланите са вплетени в косата ѝ, лактите се надигат и оформят кула на другия бряг. Облечена е само във воали. Преди Войната на Призмата от извитото ѝ на дъга тяло можело да се спуска портикул, като желязото било изковано така, че да прилича на продължение на булата ѝ. Блести като бронз при залез-слънце. Входът за града минава през порта в косата ѝ.

Магистър: Термин за учител по притегляне и религия в Хромария.

Магическа факла: Често използвана от притеглящи за достъп до светлина нощем. Гори с пълен спектър от цветове. Правят се и скъпи Оцветени магически факли, които, ако са изработени правилно, дават на притеглящия точен спектър на светлина, като притеглящият може да притегли мигновено без очила.

Майката: Статуя, която пази южната порта на Гаристън. Представлява бременно момиче с кама в едната ръка и копие в другата.

Малки Яспис: Островът, на който е разположен Хромарият.

Молох: Бог на алчността, свързан с оранжевия цвят. Вж. Апендикс, За Старите богове.

Монохроми: Притеглящи, които могат да притеглят само един цвят.

Мост Розанос: Мост на Великата река между Рутгар и Кървавата гора. Сатрап Радос го изгаря.

Мот: Бог на завистта, свързан със синьото. Вж. Апендикс, За старите богове.

Мунд: Лице, което не може да притегля. Обидно.

Мъждивци: Вж. Обучаеми на Хромария, ученически рангове.

Нао: Малък съд с тримачтов такелаж.

Напаст: Стар термин от Птарсу, може да е в единствено или множествено число, може да е означавал храм или свято място, макар парийците на Луцидоний да вярват, че са били изчадия. Парийците са възприели термина от Птарсу.

Неоковани: Название за поклонниците на Всецветни: притеглящи, които избират да нарушат Пакта (Договора) и да продължат да живеят дори след като разкъсат халото.

Норм: Название за непритеглящ. Обидно.

Нънки: Насмешливо име за черногвардейци новобранци.

Обединение: Термин за учредяването на Седемте сатрапии от Луцидоний и Карис Заслепителката на сянката 400 г. преди управлението на Гавин Гайл като Призма.

Обучаеми на Хромария: Училите или учещите в училището за притегляне Хромарий на остров Малки Яспис в Лазурното море.

Овърхил: Квартал в Големи Яспис.

Огледални мъже (Огледалци): Войници в армията на крал Гарадул, които носят огледална броня, за да се защитят от луксин. Огледалата карат луксина да се разпада, щом влезе в контакт с тях.

Огнекристал: Термин за трайно подчервено, макар че един огнекристал не изтрайва дълго, когато е изложен на въздух.

Огнено желе: Червен луксин, който при запалване поглъща предмета, на който е залепнал.

Огнеприятел: Название, което притеглящите подчервено използват помежду си.

Одес: Град в Аборнея, разположен в началото на Теснините.

Оралам: Друго название за парил, означаващо скрита светлина.

Орден на Разбитото око: Прочута гилдия на професионални убийци, специализирани в убиването на притеглящи. Били са изкоренявани и унищожавани поне три пъти. Смята се, че са се реформирали всеки път без никаква връзка с предишното си превъплъщение. Според някои притеглящи парил са работили с Ордена преди стотици години. Искрящите наметала са били гордостта на Ордена и винаги са действали на двойки.

Оръдейния остров: Малък остров с нищожен гарнизон между Големи Яспис и Малки Яспис.

Оръдие (топ): Оръжие, което изстрелва с помощта на барут снаряди на далечни разстояния.

Освободените: Притеглящите, които приемат Пакта на Хромария и избират да бъдат ритуално убити, преди да разкъсат халото и да полудеят. (Близостта на този термин със „Свободните“) е част от езиковата война между езичниците и Хромария, като езичниците се опитват да присвоят термини, които дълго време са имали други (извратени според тях) значения.

Освобождаване: Термин за ритуално премахване на тези, които скоро ще разкъсат халото от неизбежна лудост; изпълнява се от Призмата всяка година на Слънцеднев.

Острови Яспис/Ясписите: Острови в Лазурното море, на които е Хромарият.

Очни шапки (наочници): Специализиран вид очила, цветни лещи, които се залепват за кожата. Позволяват на притеглящите да виждат през предпочитания си цвят и да притеглят по-лесно.

Пакт (Договор): Идването на Луцидоний. Пактът е управлявал Седемте сатрапии. Същината му е, че притеглящите се съгласяват да служат на своята общност, получават всички облаги на статута си и понякога богатство в замяна на службата си и избират да умрат малко преди или след като разкъсат халото.

Палат Гайл: Фамилният палат на Гайл на Големи Яспис. Андрос Гайл рядко посещава дома си, докато Гавин е Призмата, а предпочита да пребивава в Хромария. Палатът Гайл е едно от малкото здания, построени независимо от действието на Хилядата звезди.

Паякова коприна: Друго название за парил.

Петасос: Широкопола рутгарска шапка, обикновено направена от слама.

Пилум: Балансирано копие за хвърляне, чиято дръжка се огъва, след като прониже щит, и това пречи на противника да използва оръжието срещу нападателя и го затруднява при боравенето с щита. Вече е все по-рядко и предимно церемониално.

Пистолети с колесен затвор: Пистолет с механизъм, който произвежда искра, която да запали заряда на огнестрелно оръжие; първият механичен опит за възпламеняване на барут. Някои версии са по-благонадеждни от кремъчния ударник и позволяват серийна стрелба.

Пламък на Ереб: Иглата, която получават всички черногвардейци. Символизира саможертва и вярна служба.

Планина Инура: Планина на Острова на ясновидците. В подножието ѝ живее Третото око.

Планини Карсос: Тирейски планини покрай Лазурното море.

Планини Шаразан: Непроходими планини южно от Тирея.

Плъша трева: Токсично растение, наркотично и отровно.

Покварен: Този, който е разкъсал халото; наричан също „бяс“.

Полихроми: Притеглящи, които притеглят повече от два цвята.

Портите на Вечния мрак: Проток, свързващ Лазурното море с океана. Уж бил затворен от Луцидоний, но се знае, че ангарски кораби са преминавали през него.

Почти полихроми: Онези, които могат да притеглят три цвята, но не могат да стабилизират третия цвят достатъчно, за да са истински полихроми.

Предвестник: Мечът на Корван Данавис. Наследява го от по-големите си братя.

Прекършения мъж: Статуя в тирейска портокалова горичка.

Призма: Има само една Призма на поколение. Призмата усеща баланса на световната магия, може да уравновесява магията и може да цепи светлината в себе си. Ролята му в голяма степен е церемониална и религиозна, не политическа, освен балансирането на световната магия, за да не възникват бесове и катастрофи.

Притеглящи воини: Притеглящи, чиято основна работа е да воюват за различните сатрапии или за Хромария.

Притеглящи шивачи: Професия, изчезнала по време на детството на братята Гайл. Тези шивачи са могли, с достатъчно воля, да сътворят достатъчно гъвкав луксин, за да бъде оформен като дреха и да го запечатат.

Притеглящи: Тези, които могат да оформят или впрягат светлина във физическата ѝ форма луксин.

Провидение: Вяра в грижата на Оролам за Седемте сатрапии и населението им.

Промахия: Институцията на лице, провъзгласено за промахос. Дава му голяма, почти абсолютна власт във военно време.

Промахос: Титла, давана на Призмата по време на война. Дава му абсолютна власт и може да бъде учредена по решение на целия Спектър. Наред с други пълномощия промахосът има правото да командва армии, да конфискува собственост и да издига хора от простолюдието в благородници. Древен термин, който означава „Този, който се сражава пред нас“.

Псантрия: Струнен музикален инструмент.

Разбитите земи (Напуканите): Земя в крайния запад на Аташ; коварният ѝ насечен терен се прекосява само от опитни търговци.

Разцепената скала: Близначни върхове един срещу друг, които са толкова еднакви, че сякаш някога са били част от една огромна скала, прерязана през средата. Също така мястото на битката между армиите на Гавин Гайл и Дазен Гайл.

Рака: Тежка обида с намек за морален, както и интелектуален идиотизъм.

Рат: Столица на Рутгар, разположена на Великата река при вливането ѝ в Лазурното море.

Раткаесон: Митичен град. Гавин Гайл използва рисунките му при планирането на стената Ярка вода.

Кафявата река: Жизнената кръв на Тирея. Преди Войната на Лъжепризмата тя е основен търговски път в цялата страна.

Ректън: Малък тирейски град на Кафявата река, близо до мястото на Битката на Разцепената скала. Важен търговски пост преди Войната на Лъжепризмата.

Ру: Столица на Аташ, някога прочута със своя Замък и все още прочута с Великата си пирамида.

Руишки нос: Полуостров, увенчан със скали, с изглед към аташийския град Ру и залива му. Форт над скалите на полуострова пази срещу нашественически армии.

Салве: Обичаен поздрав. Първоначално означава „Бъди здрав!“.

Сапфирен залив: Залив край Малки Яспис.

Сатрап/сатрапа: Титла на владетел на една от Седемте сатрапии.

Светлинна болест: Резултат от твърде много притегляне. Само Призмата никога не страда от светлинна болест.

Светлинна бомба: Оръжие, изработвано от жълти притеглящи. Не уврежда толкова, колкото зашеметява и отвлича жертвите си с ослепителната си светлина от изпаряващия се жълт луксин.

Светлинни кладенци: Дупки в кулите на Хромария, разположени така, че да пропускат с помощта на огледала светлина, която да стига във вътрешността на кулите късно през деня или на тъмната страна на кулите.

Светлонапаст: Вж. Напаст.

Светулки (блестящи): Вж. Обучаемите в Хромария, ученически рангове.

Свободните: Притеглящите, които отхвърлят Пакта на Хромария, за да се присъединят към армията на Всецветни. Избират накрая да разкъсат халото и да станат бесове. Наричани също Неокованите.

Сев: Сев е равен на 1/7 от Седем.

Седем: Единица мярка за тегло. Една седмица е равна на 1 кубик вода.

Синеоките демони: Прочута чета разбойници, чийто крал Гавин Гайл убива след Войната на Лъжепризмата.

Скалата на невестулката: Квартал в Големи Яспис, характерен с тесните си улици.

Слънцеднев: Свещен ден за поклонниците на Оролам, както и за езичниците, най-дългият ден на годината. За Седемте сатрапии Слънцеднев е денят, в който Призмата Освобождава притеглящите, които скоро ще разкъсат халото. Церемониите обикновено се извършват на Ясписите, когато всичките Хиляда звезди са насочени към Призмата, който може да попие и разцепи светлината, докато други изгарят или избухват от притегляне на толкова много сила.

Спектър: Термин за обхват на светлината (за повече информация виж Апендикс); съветът на Хромария, който е един клон на управлението на Хромария (виж Цветове).

Сребърни квинтари: Стойност 20 монети данар. Малко по-широки от калаения данар, но едва наполовина дебели; един стек (руло) сребърни данари обикновено побира 50 монети, т.е. 1000 данара.

Средилетие: Друго название за Слънцеднев, най-дългия ден в годината.

Стар свят: Светът преди Луцидоний да обедини Седемте сатрапии и да премахне култа към езическите богове.

Старицата: Огромна статуя, оформяща западната порта на Гаристън. Старицата е с корона и се подпира на тояга. Короната и тоягата са кули, от които стрелци могат да обстрелват нападатели. Вж. също Господарките.

Стеблото на лилията: Луксинов мост между Големи и Малки Яспис. Направен е от син и жълт луксин, така че изглежда зелен. Изграден е под линията на високото водно ниво и е прочут с издръжливостта си срещу вълни и бури.

Стената Ярка вода: Построяването ѝ е епичен подвиг. Тази стена е била изобретена от Ахейяд Ярка вода и построена от Призма Гавин Гайл при Гаристън само за няколко дни.

Стъклена лилия: Друго название за Малки Яспис или целия Хромарий като комплекс от сгради.

Стъпка: Променлива някога мерна единица, според дължината на стъпалото на настоящия Призма. По-късно стандартизирана на дванайсет палеца (дължината на стъпалото на Призма Сайид Талим).

Субхромати: Притеглящи, които са слепи за цветове, обикновено мъже. Един субхромат може да не загуби способността си — ако слепотата му не е в цветовете, които може да притегля. Сляп за червения и зелен цвят би могъл да е чудесен притеглящ на синьо или жълто. Вж. Апендикс.

Суперхромати: Изключително цветочувствителни хора. Луксинът, който запечатват, рядко се разваля. Много по-обичайни са сред жените притеглящи.

„Съветник за крале“: Ръкопис, известен с това, че препоръчва безскрупулно отношение към противниците. Дейрикско руническо писмо.

Танцът на Средилетие: Селски вариант на празнуването на Слънцеднев.

Теснините: Пролив между Аборнея и сушата на Рутгар. Аборнейците контролират търговията, като налагат високи такси на търговците, които плават между Пария и Рутгар.

Тиру: Парийско племе.

Тлаглану: Парийско племе, мразено от други парийци. Ханишу, дей на Агбалу, взима съпругата си, Тазервалт, от тях.

Тоби: Дълго до глезените облекло, обикновено с дълги ръкави.

Торикос: Град под мините Лаврион и реката към Идос, център за пристигане и заминаване на роби (средно трийсет хиляди) и за необходимите търговски стоки и продоволствие, както и за превоз на сребърната руда по реката.

Тоягата на Старицата: Кула над западната порта на Гаристън.

Травертинов палат: Едно от чудесата на Стария свят. Едновременно дворец и укрепление, построен от изваян травертин (зелен камък) и бял мрамор, прочут със закръглените си арки с форма на конска подкова, геометрични стенни фигури, парийски руни и шахматни шарки на подовете. Стените му са гравирани с кръстосваща се шарка така, че камъкът да изглежда като изтъкан. Палатът е останка от времето, когато половин Тирея е била парийска провинция.

Транслуцификация, принудена: Вж. Волеизтръгване.

Трънени конспирации: Серия интриги, възникнали след Войната на Лъжепризмата.

Тъмен: Вж. Обучаеми в Хромария, ученически рангове.

Тъмната гора: Район в Кървавата гора, обитаван от пигмеи. Почти унищожени от болест, донесена от нашественици. Затворени и често враждебни.

Тъмносвет: Друго название за парил.

Уидлинг: Малко крайбрежно село в Ру близо до Руишки нос.

Улица Корбайн: Улица в Големи Яспис, която води до Великия фонтан на Карис Заслепителката на сянката.

Умение, Воля, Извор и Търпение (Движение): Четирите съществени елемента за притегляне:

Умение: Най-надценяваният от всички елементи на притеглянето, добиван чрез практика.

Воля: С налагане на воля един притеглящ може да притегли и дори да компенсира некачествено притегляне, ако волята му е достатъчно силна.

Извор (Източник): В зависимост от това кои цветове може да използва един притеглящ, му трябва или светлина от този цвят, или предмети, които я отразяват. Само Призмата може просто да разцепи бялата светлина в себе си, за да притегли който и да е цвят.

Търпение (Кротост, Покой): Иронична употреба. Притеглянето изисква движение, макар че по-добри притеглящи могат с по-малко.

Ур: Племе, заклещило Луцидоний в долината Хас. Той ги победил въпреки огромното им превъзходство, главно заради героизма на Ел-Анат (който заради това станал Форушалзмариш или Блестящото копие) и Карис Атириел.

Ураган: Водно изригване.

Урум: Тризъб прибор за хранене.

Ученически рангове:

— тъмни

— мъждивци

— искрици

— светулки

— блестящи

Образователната система на Хромария няма възрастови ограничения, а придвижва обучаемия през всяка степен на обучение според способностите и знанията му. Така един тринайсетгодишен, който е умел в притеглянето, може да е светулка, или ученик трета година, а ученик на осемнайсет години, който едва е започнал работа над притеглянето, може да е мъждивец.

Факла: Червен бяс.

Ферилукс: Бог на гордостта, свързан със свръхвиолета. Вж. Апендикс, За Старите богове.

Фризен: Парче метал в кремъчните затвори, в което застъргва кремъкът. Металът е на панта, която при стрелба се отваря, та искрите да стигнат до барута.

Хабия: Дълго мъжко облекло.

Хилядата звезди: Огледалата на остров Големи Яспис, които позволяват светлината да стига до почти всяка част на града колкото може по-дълго през деня.

Хищници на Казакдун: Летящи влечуги от ангарски мит.

Хромарий: Управителното тяло на Седемте сатрапии; също название на училището, където се обучават притеглящи.

Цветен бяс: Притеглящ, който е разкъсал халото; често преобразуват телата си с чист луксин и отхвърлят Пакта между притеглящ и общество.

Цветове: Седмината членове на Спектъра. Всеки първоначално е представлявал определен цвят от седемте свещени цвята и е можел да притегля този цвят, и всяка сатрапия е имала по един представител в Спектъра. Тази практика се е изродила, понеже сатрапиите маневрират за власт. Така представителят на една сатрапия, макар и обикновено назначен на цвят, съответстващ на способностите му, може да бъде назначен за лукслорд Зелен, без да може да притегля зелено. По същия начин някои от сатрапиите може да загубят представител, а други да имат двама или дори трима представители в Спектъра едновременно, в зависимост от политическата ситуация. Постът е доживотен.

Цветови съчетатели: Пълноспектърни суперхромати. Понякога ги взимат на работа като градинари на сатрап.

Цветочувствителен: Вж. Суперхромат.

Черешови искрици: Притеглящи червено ученици втора година.

Черна гвардия: Охраната на Белите. Черната гвардия е учредена от Луцидоний както за да възпира Призмата от злоупотреба с власт, така и да охранява Призмата от външни заплахи.

Ярка вода: Течен жълт луксин.

Ясперити: Жителите на Големи Яспис.

Апендикс:

За монохромите, бихромите и полихромите

Повечето притеглящи са монохроми: могат да притеглят само един цвят. Притеглящите два цвята достатъчно добре, за да създадат устойчив луксин в два цвята, се наричат бихроми. Всеки, който може да притегли плътен луксин в три или повече цвята, се нарича полихром. Колкото повече цветове може да притегля един полихром, толкова по-мощен е и по-търсени са услугите му. Пълноспектърен полихром е полихром, който може да притегля всеки цвят в спектъра. Призмата винаги е пълноспектърен полихром.

Само способността да се притегля цвят обаче не е единственият определящ критерий за ценността или умението на притеглящия. Някои са по-бързи в притеглянето, някои са по-ефикасни, някои имат повече воля от други, някои са по-добри в сътворяването на траен луксин, някои са по-умни или по-изобретателни в това как и кога да се приложи луксин.

За несвързаните бихроми/полихроми

В светлинния континуум подчервено граничи с червено, червеното граничи с оранжево, оранжевото с жълто, жълтото със зелено, зеленото граничи със синьо, синьото граничи със свръхвиолет (или надвиолетово). Повечето бихроми и полихроми просто притеглят по-голям спектър на континуума от монохромите. Тоест един бихром най-вероятно ще притегля два съседни цвята (син и свръхвиолет, червен и подчервен, жълт и зелен и т.н.) Но някои притеглящи са несвързани бихроми. Както може да се разбере от името, те са притеглящи, чиито цветове не граничат един с друг. Юсеф Теп е прочут пример: притегля червено и синьо. Карис Белодъб е друг такъв пример: притегля зелено и червено. Неизвестно е как или защо се появяват несвързани бихроми. Знае се само, че са рядкост.

За извънспектърните цветове:

Съществува едно малко и спорно движение, което твърди, че има повече от седем цвята. Всъщност, тъй като цветовете съществуват в континуум, би могло да се твърди, че броят им е безкраен. Само че аргументът, че има повече от седем годни за притегляне цвята, е по-скоро теологично проблематичен за някои. Обичайно е прието, че има други резонантни точки извън седемте засега признати цвята, но тези точки са по-слаби и много по-рядко притегляни от основните седем. Между конкурентните има един цвят много под подчервения, наречен парил. Друг, също толкова много над свръхвиолетовия, е наречен чи.

Но ако цветовете трябва да се определят толкова широко, че да включват цветове, които може да притегля само един притеглящ на милион, не би ли трябвало жълтото да се раздвои на течно жълто и плътно жълто? Къде се вместват (митично) черният и белият луксин? Как би могло тези (не)цветове изобщо да се вместят в спектъра?

Споровете, макар и ожесточени, са академични.

За субхроматизма и суперхроматизма

Субхромат е този, който трудно прави разлика между поне два цвята. Разговорно такъв човек се нарича „сляп за цветове“. Не е задължително субхроматизмът да провали един притеглящ. Например един син притеглящ, който не може да различи червено от синьо, няма да бъде сериозно затруднен в работата си.

Суперхроматизъм е притежаването на по-голяма от обичайното способност да различаваш фините разновидности на един цвят. Суперхроматизъм в който и да е цвят води до по-стабилно притегляне, но е най-полезен в притеглянето на жълто. Само суперхроматични (жълти) притеглящи могат да се надяват да притеглят твърд жълт луксин.

За луксина (с раздели по физика, метафизика, въздействия върху личността, легендарни цветове и разговорни названия)

Основата на магията е светлината. Тези, които използват магия, се наричат притеглящи. Притеглящият има способността да преобразува цвят от светлината във физическа материя. Всеки цвят си има свои собствени свойства, но приложенията на тези градивни блокове са толкова безгранични, колкото е въображението и умението на притеглящия.

Магията в Седемте сатрапии действа, грубо казано, по начин, противоположен на този на горенето на свещ. Когато гори свещ, физическо вещество (например восък) се преобразува в светлина. При хроматургията светлината се преобразува във физическо вещество, луксин. Всеки цвят на луксина има свои собствени свойства. Ако е притеглен правилно, полученият луксин ще бъде плътен и издръжлив дни и дори години, в зависимост от цвета му.

Повечето притеглящи могат да използват само един цвят. Един притеглящ трябва да може да вижда светлината на своя цвят, за да може да го притегли (т.е. зелен притеглящ може да погледне трева и да може да притегли, но ако е в бяло варосана стая, не може). Всеки притеглящ обикновено носи очила, тъй че дори цветът му да не е наличен, все пак може да използва магия.

Физика

Луксинът има тегло. Ако притеглящ притегли над главата си кола със сено, първото, което ще направи тя, ще е да го премаже.

От най-тежкия до най-лекия: червен, оранжев, жълт, подчервен, зелен, син, свръхвиолетов, подчервен[1].

Луксинът има осезаемост.

Подчервен: Отново най-труден за описване поради своята запалимост; подчервеният често е описван като усещане за горещ вятър.

Червен: Кашест, лепкав, в зависимост от притеглянето може да е смолист и гъст като желе.

Оранжев: Мазен, хлъзгав, лигав на пипане.

Жълт: В течното си състояние, което е по-обичайно, е като мехуреста, пенеща се вода, хладен на допир, може би малко по-плътен от морска вода. В твърдото си състояние е гладък, неподатлив и невероятно корав.

Зелен: В зависимост от умението и целите на притеглящия зеленият варира от леко грапав при допир до усещането, че пипаш напукана дървесна кора. Той е гъвкав, жилав, често навежда на сравнения със зелени клони на живи дървета.

Син: Синият е гладък, макар че лошо притегленият син има грапавини и се цепи като слюда.

Свръхвиолетов: Мек като паяжина, фин като светлина до точката на невъзприемчивост.

Луксинът има миризма. Основната миризма на луксина е смолиста. Миризмите по-долу са приблизителни, защото всеки цвят мирише като себе си. Представете си, че се опитвате да опишете миризмата на портокал. Бихте казали цитрусова и остра, но това не е точно. Един портокал мирише като портокал. Описанията по-долу са приблизителни.

Подчервен: Въглен, пушек, изгоряло.

Червен: Листа на чай, тютюн, сухо.

Оранжев: Бадем.

Жълт: Евкалипт и мента.

Зелен: Кедър, смола.

Син: Минерал, тебешир, почти никакъв мирис.

Свръхвиолет: Смътно на канела.

Черен: Никаква миризма/или на гниеща плът.[2]

Бял: Мед, люляк.[3]

Метафизика

Всяко притегляне е приятно за притеглящия. Усещанията за еуфория и непобедимост са особено силни сред млади притеглящи и притеглящите за първи път. Като цяло с времето те отшумяват, макар че притеглящи, въздържали се за известно време от магия, често ги изпитват отново. За повечето притеглящи ефектът е подобен на изпиване на чаша копи (кафе). Някои притеглящи, колкото и да е странно, изглежда, имат алергични реакции към притеглянето. Отдавна се водят спорове за това доколко въздействията върху личността трябва да се описват като метафизични или физични.

Независимо от правилната категоризация на тези въздействия и доколко те са подходяща област за проучване за магистъра или луксиата, самите въздействия са безспорни.

Въздействия на луксина върху личността

Невежите преди Луцидоний са вярвали, че страстните мъже стават червени, а пресметливите жени стават жълти или сини. Всъщност причинността върви в обратната посока.

Всеки притеглящ има своята собствена вродена персоналност. Цветът, който притегля, му влияе и го насочва към по-долу описаните поведения. Една импулсивна личност, която притегля червено от години, ще става все „по-червена“, отколкото някоя естествено хладна и подредена личност, която притегля червено за същия период.

Цветът, който използва един притеглящ, с времето въздейства на неговата личност. Това обаче не го прави пленник на неговия цвят или безотговорен за действията си под влиянието му. Зелен, който мами жена си, е донжуан, макар да е зелен. Подчервен, който убива враг в изблик на гняв, си е убиец. Разбира се, една естествено сприхава жена, която също така е червена притегляща, ще е още по-податлива на въздействията на този цвят, но има много истории за пресметливи червени и пламенни, невъздържани сини.

Един цвят не е синоним на жена. Да се внимава в обобщенията. При тази уговорка обобщенията може да са полезни: група зелени притеглящи е по-вероятно да са диви и необуздани, отколкото група сини.

Предвид тези обобщения също така съществува добродетел и порок, обичайно свързани с всеки цвят. (Добродетелта е разбирана от ранните луксиати не като свобода от изкушението да си зъл по определен начин, а като овладяване на собствената си склонност към този вид зло. Така лакомията е противопоставена на умереността, алчността на добродетелността и пр.)

Подчервени притеглящи: Подчервените са страстни във всяко отношение, най-чисто емоционалните от всички притеглящи, най-бързо податливи на гняв или плач. Подчервените обичат музика, често са импулсивни, боят се от тъмното по-малко от всеки друг цвят и често страдат от безсъние. Емоционални, склонни към разсеяност, непредсказуеми, непостоянни, обичливи, с широки сърца. Подчервените мъже често са стерилни.

Свързан порок: Ярост.

Свързана добродетел: Търпение.

Червени притеглящи: Червените са свадливи, похотливи и обичат унищожението. Също така са топли, вдъхновяващи, разточителни, безпардонни, общителни и силни.

Свързан порок: Лакомия.

Свързана добродетел: Сдържаност.

Оранжеви притеглящи: Оранжевите често са артисти, великолепни в разбирането на чуждите чувства и мотивации. Някои използват това, за да предизвикат или надхвърлят очаквания. Чувствителни, манипулативни, идиосинкратични, непостоянни, харизматични, настойчиви.

Свързан порок: Алчност.

Свързана добродетел: Благотворителност.

Жълти притеглящи: Жълтите обикновено са прозорливи мислители, интелект и чувство са в съвършен баланс. Весели, мъдри, умни, уравновесени, наблюдателни, безстрастни, бдителни, жестоко искрени понякога, чудесни лъжци. Хора на мисълта, не на делото.

Свързан порок: Мързел.

Свързана добродетел: Усърдие.

Зелени притеглящи: Зелените са диви, волни, гъвкави, приспособими, подкрепящи, дружелюбни. Не уважават авторитета просто защото изобщо не го разпознават.

Свързан порок: Похот.

Свързана добродетел: Самообладание.

Сини притеглящи: Сините са подредени, любознателни, рационални, спокойни, хладни, безпристрастни, интелигентни, музикални. Структурата, правилата и йерархията са важни за сините. Сините често са математици и композитори. За сините идеите, идеологията и правилността често са по-важни от хората.

Свързан порок: Завист.

Свързана добродетел: Доброта.

Свръхвиолетови притеглящи: Свръхвиолетовите често имат отчужден поглед, безстрастни са, ценят иронията, сарказма и игрите на думи и често са хладни, гледат на хората като на ребуси, които трябва да решат, или шифри, които да се разбият. Ирационалността ги възмущава.

Свързан порок: Гордост.

Свързана добродетел: Смирение.

Легендарни цветове

Парил. Наричан също паяжинна коприна, той е невидим за всички освен за притеглящите парил. Пребивава толкова надолу в спектъра от подчервеното, колкото подчервеното от видимия спектър. Вярва се, че е непостижим, защото човешкото око не е създадено да го възприема. Цветът се приписва на тъмни притеглящи, нощни тъкачи и убийци, защото този спектър (уж) е достъпен дори нощем. Приложения неизвестни, но свързан с убийци. Отровен?

Черен. Унищожение, пустота, празнота, това, което не е пълно и не може да се запълни. Твърди се, че обсидианът е костите на черния луксин, след като умре.

Бял. Грубото слово на Оролам. Веществото на сътворението, от което е оформен всичкият луксин и всичкият живот. Земната форма на веществото (толкова далечна от оригиналната, колкото обсидианът от черния луксин) се описва като искряща слонова кост или чист бял опал, излъчващ светлина в целия спектър.

Разговорни названия

Учениците в Хромария се учат да наричат цветовете с точните им имена, но импулсът да се назовава, изглежда, е неудържим. В някои случаи названията се използват технически: огнено желе е по-гъсто, по-дълго горящо притеглено червено, което ще гори достатъчно дълго, за да направи едно тяло на пепел. В други случаи обаче назоваването става обратно на техническото определение: „ярка вода“ първо е било име за течен жълт луксин, но стената Ярка вода е плътен жълт луксин.

Няколко от по-обичайните разговорни имена:

Подчервено: Огнен кристал

Червено: Огнено желе, горящ клей

Оранжево: Норанджел

Жълто: Ярка вода

Зелено: Божи лес

Синьо: Ледено стъкло, стъкло

Свръхвиолет (надвиолетово): Небесна струна, душевна струна

Черно: Адски камък, нулев камък, нощна жила, въглекамък, хадон

Бяло: Вернозлак, звездокръв, анахром, луцитон

За Старите богове

Подчервено. Анат, богиня на гнева. За поклонниците ѝ казват, че имали ритуали, включващи жертвоприношения на бебета. Позната още като Господарката на пустинята, Огнената господарка. Центровете на култа ѝ са били в Тирея, най-южния дял на Пария и Южна Илита.

Червено. Дагну, бог на лакомията. Бил е почитан в Източен Аташ.

Оранжево. Молох, бог на алчността. Почитан някога в Западен Аташ.

Зелено. Атират, богиня на похотта. Центърът на култа ѝ е бил основно в Западен Рутгар и повечето от Кървавата гора.

Синьо. Мот, бог на завистта. Центърът на култа бил в Източен Рутгар, Североизточна Пария и Аборнея.

Свръхвиолет. Ферилукс, бог на гордостта. Центърът на култа му е бил в Южна Пария и Северна Илита.

За технологията и оръжията

Седемте сатрапии са в период на големи скокове в разбирателството. Мирът след Войната на Призмите и последвалото потискане на пиратството е позволил свободния приток на стоки и идеи из сатрапиите. Евтиното висококачествено желязо и стомана са достъпни във всяка сатрапия, което води до производството на висококачествени оръжия, издръжливи колелета за фургони и всичко останало. Въпреки че все още съществуват някои традиционни форми на оръжия като аташийската бич’хва или париращите парийски пръти, те вече се намират рядко, изработени от рог или втвърдено дърво. Луксинът често се използва за импровизирани оръжия, но склонността на повечето видове луксин да се разпадат след дълго излагане на светлина, както и оскъдният брой жълти притеглящи, които могат да правят плътно жълто (което не се разпада на светлина), означават, че металните оръжия преобладават сред обикновените войски.

Най-големите скокове са в подобрението на огнестрелните оръжия. В повечето случаи всеки мускет е производство на отделен ковач. Това означава, че всеки трябва да може да поправя сам огнестрелното си оръжие и че частите трябва да се изработват индивидуално. Дефектно чукче или запалител може да бъдат подменени с ново, но трябва да бъдат свалени и преработени в подходяща форма. Някои широкомащабни производства със стотици ковачи са се опитвали да се справят с този проблем в Рат, като ги изработват колкото може по-еднакви, но така произведените затвори обикновено са нискокачествени, заменят точност и издръжливост за заменяемост и лесен ремонт. Другаде, например в Илита, ковачите са тръгнали в другата посока, като изработват най-висококачествените индивидуални мускети на света. Наскоро са изобретили механизъм, който наричат „кремъчен затвор“. Вместо да се поставя бавно горящ фитил, за да възпламени барута в запалителното гнездо и след това в цевта на пушката, те са монтирали кремък, който остъргва фризен, за да хвърли искри. Този подход означава, че един мускет или пистолет е винаги готов за стрелба, без на войника да се налага първо да запалва фитил. На широкото му приложение пречи високата степен на пропусната стрелба — ако кремъкът не остърже фризена правилно или не хвърли искри съвършено, оръжието не стреля.

Дотук съчетанието на луксин с огнестрелни оръжия до голяма степен е неуспешно. Изхвърлянето на мускетни топчета жълт луксин е възможно, но наличието на твърде малко жълти притеглящи, способни да правят плътно жълто, го прави почти неприложимо. Мускетните топчета от син луксин често се пръскат от силата на барутния взрив. Един взривен снаряд, направен с напълване на топка жълт луксин с червен луксин (който трябва да пламне взривно от пръскането на жълтото, когато топката улучи целта), е демонстриран на Нукаба, но точният баланс между достатъчна дебелина на жълтото, за да не избухне вътре в дулото, и достатъчна тънкост, за да се пръсне, щом улучи целта, е толкова труден, че няколко ковачи са загинали при опит да го повторят. Това вероятно ще попречи на широкото му приложение.

Други експерименти несъмнено се провеждат из всичките Седем сатрапии и след като се въведат висококачествени, взаимозаменяеми и донякъде точни огнестрелни оръжия, стилът на воюване ще се промени завинаги. Засега един добре обучен стрелец с лък стреля по-далече, много по-бързо и по-точно.

1.

Гавин Гайл лежеше на гръб в тесния плъзгун — мъничък съд с ниски бордове. Легнал така, веднъж почти бе повярвал, че е едно цяло с морето. Сега небесният купол над него беше капак, а той — рак в котела с усилващата се горещина.

Два часа преди пладне тук, на южния край на Лазурното море, водите трябваше да са изумително синьо-зелени. Небето горе, безоблачно, трябваше да е прозрачен сапфир.

Ала той не можеше да го види. Откакто бе изгубил битката за Гаристън преди четири дни, наместо синьо виждаше сиво. Дори и толкова не можеше да види, ако не се съсредоточеше. Лишено от синева, морето приличаше на рядък сиво-зеленикав бульон.

Флотата му чакаше. Трудно е да се отпуснеш, когато хиляди хора чакат теб и само теб, но Гавин се нуждаеше от този малък покой.

Погледна към небесата, разпери ръце и пръстите му докоснаха вълните.

„Луцидоний, бил ли си наистина тук? Реален ли си бил изобщо? И с теб ли се случи това?“

Нещо изсъска във водата, звук като от лодка, цепеща през вълните.

Гавин се надигна. После седна.

На петдесет разтега зад него нещо изчезна под вълните, нещо толкова голямо, че надигна своя вълна. Можеше да е кит.

Само дето китовете обикновено излизат над повърхността, за да дишат. Нямаше никакви пръски във въздуха, никакво уушш! от издишването. А от петдесет разтега, за да чуе Гавин съсъка на морско същество, цепещо през вълните, трябваше да е голямо. Сърцето му скочи в гърлото.

Започна да всмуква светлина, за да нахвърли в ума си гребния апарат… и замръзна. Точно под мъничката му лодка нещо се движеше. Беше все едно да гледаш как пейзажът наоколо се е втурнал забързан назад, когато се возиш в карета, но Гавин не се возеше в карета. Лодката му изобщо не се движеше. Забързаното тяло бе огромно, многократно по-широко от плъзгуна, гънеше се и се полюшваше все по-близо до повърхността, все по-близо до мъничката му лодка. Морски демон.

И сияеше. Кротко, топло излъчване като самото слънце в тази хладна утрин.

Гавин никога не беше чел или чувал за такова нещо. Морските демони бяха чудовища, най-чистата, най-безумна форма на бяс, позната на човечеството. Горяха нажежени до червено, кипваха морята, оставяха пламъци подире си. Не бяха месоядни, доколкото можеше да се съди от старите книги, но свирепо пазеха територията си… и всеки натрапник, който нарушеше водите им, трябваше да бъде съкрушен. Натрапници като кораби.

Тази светлина бе много по-различна от яростта, описана в книгите. Беше кротко сияние. Морският демон не беше гневен унищожител, а гигант, прекосяващ моретата и оставящ след себе си само вълниста бразда, очертала преминаването му. Цветовете искряха сред вълните, ставаха по-ярки, щом туловището се издигаше по-близо.

Гърбът на морския демон се подаде на повърхността точно под лодката и преди тя да се хлъзне встрани от надигналата се вода, без изобщо да помисли, Гавин протегна ръка и докосна кожата му. Очакваше да е хлъзгава, но тя се оказа изненадващо груба, мускулеста, топла.

За един безкраен миг Гавин престана да го има. Нямаше никакъв Гавин Гайл, никакъв Дазен Гайл, никаква Върховна призма лукслорд, никакви лицемерни угодници, никакви лъжи, нито сатрапи, които да бъдат изнудвани, никакви съветници на Спектъра, които да бъдат манипулирани, никакви любовници, никакви кучи синове, никаква сила — освен силата пред очите му. Почувства се дребен, взрян в недостижима за ума необятност.

В хладния утринен бриз, стоплен от двете слънца, едно в небето, друго — под вълните, Гавин бе ведър и почти просветлен. Беше най-близкото до свещен миг, което бе изпитвал.

А след това осъзна, че морският демон плува към флотата му.

2.

Зеленият ад го зовеше към лудост. Мъртвецът се беше върнал в отразената стена, бляскав, ухилен, с лице, изцедено като на скелет от гънещите се стени на кръглата зелена клетка.

Ключът бе да не извлича. След шестнайсет години извличане само на синьо, на умствена промяна и телесно увреждане с онази противна лазурна ведрина, след като вече се бе измъкнал от синята клетка, Дазен не искаше нищо повече от това да се натъпче с някакъв друг цвят. Беше все едно да си ял овесена каша сутрин, обед и вечер шест хиляди дни и сега някой да ти предлага резенче бекон.

Той дори не обичаше бекон, докато бе свободен. Сега звучеше чудесно. Зачуди се дали треската не превръща мислите му в каша от чувства.

Странно как си го помисли това: „Докато бе свободен.“ Не „Докато беше Призма“.

Не беше сигурен дали е защото все още си казваше, че е Призмата, все едно дали беше в царствени одежди, или мръсни дрипи, или дали просто защото вече беше без значение.

Огледа се. Всичко беше зелено. Да отвори очи беше все едно да натопи ходилата си в зелено. Не, беше затънал до шията във вода и се опитваше да се изсуши. Никаква надежда нямаше за сухота. Трябваше да знае това и да го приеме. Единственият въпрос не беше дали ще си намокри косата — беше дали ще се удави.

Зеленото беше пълна необузданост, свобода. Онази логична част от същността на Дазен, която се бе наслаждавала в подредеността на синьото, знаеше, че засмукването на чиста необузданост, докато е затворен в тази клетка луксин, ще доведе до лудост. До няколко дни щеше да изтръгне с нокти собственото си гърло. Чиста необузданост тук щеше да означава смърт. Най-сетне щеше да изпълни намеренията на брат си за него.

Трябваше да е търпелив. Трябваше да мисли, а точно сега мисленето бе трудно.

Огледа тялото си бавно, грижливо. Дланите и коленете му бяха раздрани от пълзенето през тунела от адски камък. Отоците и синините от падането си през отвора в тази клетка можеше да пренебрегне. Бяха болезнени, но несъществени. Най-притеснителното бе възпаленият, инфектиран прорез през гърдите му. Прилошаваше му само като го погледнеше, с бликаща гной и закана за смърт.

Най-лошото бе треската, която покваряваше самата му кръв, правеше го глупав, неразумен, изцеждаше волята му.

Но Дазен бе избягал от синия затвор, а онзи затвор го бе променил. Брат му бе правил тези затвори бързо и може би беше вложил повечето си усилия в онзи първия, синия. А всеки затвор си има недостатък.

Синият затвор го бе превърнал в онзи съвършен мъж, който да го открие. Смърт или свобода.

В зелената стена мъртвецът каза:

— Обзалагаш ли се?

3.

Гавин всмука светлина и започна да прави гребния си апарат. Без да мисли, се опита да притегли синьо. Макар и чуплива, твърдата хлъзгава гладка структура на синьото бе идеална за части, които не понасят странични напрежения. В един напразен миг Гавин се опита да го наложи, после още веднъж. Беше Призма, превърната в плът. Той единствен от всички притеглящи можеше да разцепи светлината вътре в себе си. Синьото беше тук… — той знаеше, че е тук, и може би знаенето, че е тук, макар и да не можеше да го види, бе достатъчно.

В името на Оролам, щом можеш да намериш нощното си гърне посред нощ въпреки че не го виждаш, защо и това да не може да е същото?

Нищо. Никакъв приток на хармонична логика, никаква хладна рационалност, никаква зацапана в синьо кожа, никакво притегляне изобщо. За първи път, от малко момче, се почувства безпомощен. Като обикновен човек. Като селяк.

Изкрещя от гняв срещу безпомощността си. Все едно, твърде късно беше за ругатни. Чудовището плуваше твърде бързо.

Притегли и оформи лопатките и тръбите. Синьото вършеше по-добра работа за направа на дюзите за плъзгун, но и естествено гъвкавото зелено можеше да послужи, ако го направеше достатъчно дебело. Грубият зелен луксин беше по-тежък и създаваше повече триене, тъй че беше по-бавен, но Гавин нямаше нужното време, нито внимание, за да го направи от жълто. Ценни секунди изтекоха, докато приготви плъзгуна.

Най-после беше готов и започна да хвърля луксин в дюзите, да изтласква въздух и вода зад малкия си съд и да се тласка напред. Наведе се почти до носа, напрегнал рамене от усилието, но след това, щом набра скорост, усилието намаля и плъзгунът засъска по вълните.

Флотата се надигна в далечината — първо платната на най-високите кораби. С бързината, която беше набрал, Гавин скоро ги видя всичките. Бяха вече стотици: от малките платноходи до галеасите и тримачтовия кораб с четвъртити платна и с четирийсет и осем оръдия, който беше взел от губернатора на Рутгар за свой флагмански. Бяха напуснали Гаристън с над сто, но още стотици бяха излезли по-рано и се бяха присъединили към него след няколко дни за защита от пирати, от които гъмжеше в тези води. Последни видя големите баржи от луксин. Четирите големи открити съда не бяха кой знае колко пригодни за плаване, но пък той ги беше създал да поберат колкото се може повече бежанци. Иначе хиляди хора щяха да са загинали.

Но пък и сега щяха да загинат, ако Гавин не обърнеше морския демон.

Докато ускоряваше още, отново зърна морския демон — изгърбеното му туловище се подаде на шест стъпки над водата. Кожата му беше все така кротко сияеща и по волята на милостивата съдба демонът всъщност не цепеше право към флотата му. Най-вероятно щеше да мине на поне хиляда разтега пред най-предния кораб.

Но пък и самите кораби плаваха към вероятно пресечната точка и стесняваха пролуката. Морският демон обаче се движеше толкова бързо, че Гавин се надяваше това да е без значение. Представа нямаше колко остри са сетивата на морския демон, но ако не завиеше към флотата, като нищо можеше да се разминат.

Не можеше да свали ръцете си от дюзите на плъзгуна, без да загуби скъпоценна скорост, а и не знаеше как да подаде сигнал „Не правете нищо глупаво!“ на цялата флота едновременно. Караше право зад морския демон, вече все по-близо.

Беше сгрешил — морският демон щеше да мине може би на петстотин разтега от предния кораб. Лоша преценка… или пък съществото завиваше към флотата?

Видя как наблюдателите високо на мачтите махат трескаво на хората по палубите. Несъмнено викаха, макар Гавин да беше твърде далече, за да ги чуе. След малко профуча покрай тях и видя тичащи по палубите мъже.

Бедствието бе връхлетяло флотата много по-бързо, отколкото можеше да се очаква. При нормални обстоятелства можеше да се появят врагове на хоризонта и да ги подгонят. Бури можеше да задухат изневиделица за половин час… но това сега ставаше само за минути и хората на корабите виждаха две чудеса веднага едно след друго — лодка, фучаща по вълните по-бързо, отколкото някой би могъл да си представи, и пред нея огромната тъмна сянка, която можеше да е само морски демон.

„Само без глупости, Оролам да ви прокълне всички дано, без глупости или поне се уплашете толкова, че да не правите нищо. Моля ви!“

За зареждането на оръдия се искаше време, а не можеше да се оставят заредени, защото барутът щеше да се навлажни. Някой идиот можеше да стреля с мускет по преминаващото край тях туловище, но това щеше да е твърде дребна досада, та чудовището да я забележи.

Морският демон разплиска водите на четиристотин разтега пред флотата и продължи право напред.

Гавин чуваше виковете от корабите. Мъжът на мачтата на флагманския кораб се беше хванал за главата в неверие, но поне досега никой не бе направил нищо глупаво.

„Оролам, само още минута. Само…“

Сигнална мортира изтрещя в утрото и всички надежди на Гавин пльоснаха по корем в океана. Готов беше да се закълне, че всичкото викане по корабите изведнъж секна. И отново започна след миг, щом опитните моряци закрещяха на изпадналия в ужас капитан идиот, който навярно ги бе убил всичките.

Очите на Гавин не се откъсваха от морския демон. Дирята му — съскащи мехури и големи парцали пяна — вървеше право още сто разтега. Още сто. Може би не беше чул.

А след това морският демон се завъртя по-бързо, отколкото Гавин би повярвал, че е възможно.

Опашката му изригна от водата. Движеше се прекалено бързо, за да може Гавин да различи подробности, но гореше нажежена до червено, с гневния цвят на извадено от ковашка пещ желязо, и бе дълга поне трийсет разтега, а после плесна във водата и пред грохота ѝ изстрелът на сигналната мортира беше направо жалък.

Гигантски вълни се понесоха оттам, където удари опашката. Както бе заковал на място, Гавин едва успя да обърне плъзгуна, преди вълните да го връхлетят. Навлезе дълбоко в първата и припряно изхвърли напред зелен луксин, за да направи предницата на плъзгуна по-широка и по-дълга. Следващата вълна го понесе нагоре и го запокити във въздуха.

Носът на плъзгуна удари следващия талаз под твърде голям ъгъл и навлезе право във вълната. Връхлитащата стихия изтръгна Гавин от плъзгуна и той се гмурна във вълните.

Лазурното море бе като топла влажна уста. Лапна го, изстиска въздуха му, завъртя го на езика си, за да го обърка, престори се, че се кани да го глътне, и когато той започна да се бори, най-сетне го пусна.

Гавин изплува на повърхността. Нямаше време да оформи нов плъзгун, тъй че нахвърли по-малки перки около ръцете си, засмука толкова светлина, колкото можеше да побере, разпери ръце и се обърна към морския демон. Изхвърли луксин и той го тласна напред.

Напорът на вълните беше невероятен. Заличаваше гледката, заглушаваше звука, но Гавин не забави. С тяло, станало толкова кораво от годините боравене с плъзгун, че можеше за ден да прекоси морето, и с воля, станала непоклатима от годините съществуване като Призма, през които бе подчинявал света на желанията си, той тласна напред.

Усети как се хлъзна в дирята на морския демон: натискът внезапно намаля и скоростта му се удвои. Изпънал крака, Гавин се гмурна още по-надълбоко, след което се изстреля към повърхността.

Излетя във въздуха в точния миг.

Не би трябвало да може да види нищо, зяпнал за въздух и светлина. Но гледката под него замръзна и Гавин видя всичко. Главата на морския демон беше наполовина над водата, кръстовидната му уста бе стегната в ярост, увенчаното му с шипове чело можеше да разбие флагманския кораб на трески. Туловището му бе поне двайсет разтега на ширина и вече само на петдесет разтега от кораба.

На левия борд стояха мъже с готови за стрелба мускети. От затворите на няколко от тях вече се вдигаше дим. Други пламваха, щом кибритът запалеше барута в подсипа в мига преди да стрелят. Командир Железни и Карис стояха един до друг, напрегнати, неустрашими, блестящият луксин се оформяше в снаряди в ръцете им. На оръдейните палуби Гавин видя мъжете да тъпчат барут в дулата за залповете, които така и нямаше да изгърмят навреме.

Другите кораби се трупаха наоколо като хлапета около юмручен бой на мъже, моряците стояха на планширите със зяпнали уста. Някои зареждаха мускетите си.

Десетки мъже извръщаха погледи от връхлитащото чудовище, за да видят що за нова ужасия може да е това, което бе изскочило във въздуха… и зяпваха объркани. Наблюдателят на мачтата сочеше Гавин и викаше нещо.

А Гавин увисна във въздуха — бедствието и гибелта бяха само на секунди от съотечествениците му — и запокити всичко, което имаше, към морския демон.

Искряща многоцветна светлина блъвна от него и се понесе към съществото.

Гавин не видя какво направи тя, когато порази морския демон, нито дали изобщо го порази.

Имаше една стара парийска поговорка, която бе чувал, но така и не ѝ беше обръщал внимание: „Когато изпердашиш планина, и планината ще те изпердаши.“

Времето потече отново, неприятно бързо. Гавин се почувства все едно го шибнаха с кривак, по-голям от собственото му тяло. Беше запокитен назад, звезди се взривиха пред очите му, той задращи като котка, заизвива се, мъчеше се да се обърне… и пльосна във водата с разтърсващ костите удар на цели двайсет разтега.

Светлината е живот. Годините война бяха научили Гавин никога да не се оставя невъоръжен. Уязвимостта е прелюдия към смъртта. Той изплува на повърхността и мигновено притегли. През годините, прекарани в хиляди провали, докато усъвършенства плъзгуна си, беше усъвършенствал и начините да се измъква от водата и да сътвори лодка — нелека задача. Някои притеглящи винаги се ужасяваха да не паднат във водата и да не могат да се измъкнат.

След секунди Гавин стоеше на палубата на нов плъзгун и вече нахвърляше перките, докато се мъчеше да прецени случилото се.

Флагманският кораб продължаваше да плава напред, едното му перило беше разбито, а по левия борд имаше огромни драскотини. Морският демон явно се беше обърнал и само бе остъргал съда. Беше плеснал с опашката си отново обаче, докато беше завивал, защото няколко от малките платноходи наблизо вече потъваха и във водата скачаха мъже, а други кораби поемаха към тях, за да ги извадят от вълните.

Но къде, по дяволите, беше морският демон?

На палубите закрещяха мъже — викове не на ликуване, а на тревога. Сочеха…

По дяволите!

Гавин започна да хвърля светлина в дюзите колкото може по-бързо. Но плъзгунът винаги тръгваше бавно.

Гигантското димящо нажежено до червено чело изригна на повърхността няма и на двайсет разтега от него и започна бързо да се приближава. Гавин вече започваше да ускорява и улови ударната вълна, причинена от огромната напираща през водата глава. Челото беше като стена — покрита с шипове стена.

С помощта на надигащата се вълна Гавин започна да се отдалечава.

И тогава кръстовидната уста се отвори широко, в четири посоки, и морският демон започна да всмуква вода, вместо да я изтласква пред себе си. Ударната вълна рязко изчезна.

И Гавин се плъзна назад към устата.

Зейналата паст беше три-четири пъти по-широка и висока от ръста му. Морският демон гълташе водата и тялото му се гърчеше в ритъм — демонът гълташе и всмукваше водата и после я изхвърляше през хрилете си назад също както правеше плъзгунът на Гавин.

Ръцете му трепереха, раменете му изгаряха от усилието на мускулите да изтласка цялото си тяло, цялата си лодка напред. По-силно! По дяволите, по-силно!

Морският демон се надигаше, извиваше се в дъга, устата му бе точно зад Гавин. А после челюстта изтрещя и се затвори и съществото се хвърли нагоре във въздуха. Гавин стисна очи, изкрещя и натисна напред колкото може по-силно.

Хвърли поглед през рамо и видя невъзможното: морският демон беше скочил над водата. Напълно. Огромното туловище, рухващо отново във водата, бе като всичките седем кули на Хромария, паднали в морето наведнъж.

Но Гавин беше по-бърз, вече на пълна скорост. Изпълнен с яростната свобода на полета и искрящия блясък на живота, той се изсмя. Изсмя се с цяло гърло.

Морският демон го гонеше настървен, все още нажежен до червено, движеше се по-бързо отпреди. Но с плъзгуна на пълна скорост Гавин беше извън опасност. Закръжи в открито море, докато на все по-далечните кораби хората викаха възторжено.

Гавин продължи да подмамва чудовището часове наред в открито море, в широки кръгове, и накрая го остави далече зад себе си.

По залез-слънце, капнал от умора, се върна при флотата си. Бяха загубили два малки кораба, но нямаше загинали. Хората му — защото и да не бяха негови преди, вече им дължеше сърце и душа — го поздравиха като бог.

Гавин прие обожанието им с вяла усмивка, но чувството за свобода бе угаснало. Съжаляваше, че не може и той да ликува с тях. Съжаляваше, че не може да се напие, да танцува и да легне с първото хубаво момиче, което види. Съжаляваше, че не можеше да намери Карис някъде сред флотата и да се бие, или да се чука с нея, или едното и после — другото. Съжаляваше, че не може да разкаже историята и да я чуе преразказана от сто усти, и да се смее на смъртта, стигнала толкова близо до всички тях. Но хората му празнуваха, а той слезе под палубите. Сам. Махна вяло на Корван да го остави. Поклати глава на ококорения си син.

А накрая, в сумрачната си каюта, сам, Гавин заплака. Не за това, което е бил. А за това, в което знаеше, че трябва да се превърне.

4.

Карис не беше останала с гуляйджиите да празнува оцеляването им от срещата с морския демон. Събуди се преди разсъмване, изми се и седна да вчеше черната си коса, за да си остави време да помисли. Не помогна.

Тайната я дразнеше като разчесана пъпка. Върза черната като настроението си коса на конска опашка, както обикновено. Беше прекарала последните пет дни в сглобяването на късчетата: Гавин „се поболява“ след последната битка във войната срещу Дазен. Гавин прекъсва годежа им. Гавин, изумен при научаването за незаконния му син Кип. Гавин — променен.

След това беше похабила време в чудене как е могла да е толкова тъпа. Тя — и всички други — бе приписала промените на травмата от войната, травмата, че е убил собствения си брат. Призматичните му очи бяха доказателство — доказателството, че Гавин е Гавин. Гавин беше блестящ и доста добър лъжец, но не би трябвало да може да я заблуди. Познаваше го прекалено добре. По-важното — познаваше Дазен прекалено добре.

Това беше свършило.

Отиде на бака, както правеше всяка сутрин, и започна да се разкършва. Побъркваше се, ако не правеше пластична гимнастика всеки ден. Старшият ѝ командир Железни предвидливо ѝ беше донесъл два комплекта черно облекло и туниката, както и панталоните, бяха памучни и напоени с луксин — плътно прилепващи на места, гъвкави на други, скроени преди всичко за движение и на второ място — за да показват коравата физика на черногвардееца. Но макар пъшкането и потенето да си бяха част от живота ѝ, това не означаваше, че иска да я гледат на палубата.

— Може ли? — попита Железни зад гърба ѝ.

Командирът на Черната гвардия беше грамаден мъж. Добър водач. Умен, корав и адски застрашителен. Когато Карис кимна, той свали шарфа от главата си и го сгъна прилежно. Беше парийски религиозен обичай мъжете да покриват главите си в почит към Оролам. Но имаше изключения и като много парийци Железни вярваше, че предписанието е в сила след като слънцето се е издигнало високо над хоризонта.

Доскоро Железни сплиташе гъстата си черна коса, но след битката за Гаристън и смъртта на толкова много черногвардейци си беше обръснал главата в знак на траур. Друг парийски обичай. Шарфът, който бе покривал преди славата му, вече щеше да покрива скръбта му.

Оролам. Всичките мъртви черногвардейци, много от които убити едновременно от един взривил се снаряд, случаен изстрел, който изобщо не се интересуваше от елитните им умения в притегляне и бой. Колегите ѝ. Приятелите ѝ. В сърцето ѝ беше зейнала яма, поглъщаща всичко освен сълзите ѝ.

Железни застана до Карис, събра ръце, след което ги раздели в гард „ниско-високо“. Началото на Марш ка. Удобно начало, когато мускулите не са загрети и обхватът на ка не стига далече, тъй че движенията им можеха да се вместят в тясното пространство на бака. Ниско извиване, завъртане, изритване назад, превъртане, стъпване на другото стъпало, баланс — нелесна задача на люшкащата се палуба.

Железни поведе и Карис с удоволствие го остави да води. Моряците, назначени на третата вахта, ги поглеждаха крадешком, но двамата не се виждаха ясно в предутринната сивота и погледите им бяха ненатрапчиви.

Движенията бяха втора природа. Карис се съсредоточи върху тялото си, схващанията от спането на дървената палуба бързо се отпуснаха, по-старите се оказаха по-упорити: нараняването от тренировка, от което бедрото винаги я заболяваше, стягането в левия глезен — беше го изкълчила, докато се биеше срещу един зелен бяс с Гавин.

Не Гавин. Дазен. Оролам да го прокълне.

Железни премина в Корикс ка, ускори бързо ритъма, още, добър избор за това тясно пространство. И скоро Карис вече се съсредоточаваше върху това да придаде още малко дължина на въртящия си страничен ритник, да постигне пълно изпъване и височина на задния ритник. Не беше толкова висока като Железни, но той можеше да изпъне дългите си крайници в ритници и да мушка с ръце с невероятна скорост. Налагаше ѝ се да полага големи усилия, за да не изостава от наложената от него бързина.

Слънцето изгря и двамата спряха едва когато почти се отдели от линията на хоризонта.

Железни явно също беше искал да се натовари здраво. Докато Карис дишаше задъхана, опряла длани на бедрата си, той изтри чело, направи знака на Седемте към новоизгрялото слънце, промълви кратка молитва и сложи готрата на обръснатата си глава. И чак тогава ѝ каза:

— Искаш нещо.

Извади друго парче плат и ѝ го хвърли. Разбира се, беше донесъл две. Такъв си беше, съвестен. Жестът освен това ѝ подсказа, че не се е включил в сутрешната ѝ гимнастика случайно. Беше дошъл, за да говорят.

Типичният Железни. Идва да поговори и казва четири думи за цял час.

Все пак беше прав. Тъй че Карис отвърна:

— Лорд Призма ще напусне флотата. Или ще се опита да го направи без твое знание, или поне ще се опита да те убеди да не пращаш черногвардейци с него. Искам да пратиш мен.

— Той ли ти каза това?

— Нямаше нужда да ми го казва. Той е страхливец. Винаги бяга. — Карис мислеше, че е уталожила гнева си с гимнастиката, но ето, че си беше тук — горещ и чист, готов да я накара да избухне всеки момент.

— Страхливец? — Железни се облегна на парапета. Тя го погледна. — Хм. — Няма и на разтег от мястото, където стояха, перилото беше счупено. Счупено от развилнелия се морски демон.

От развилнелия се морски демон, който Гавин бе укротил.

— Последното не трябваше да го казвам — изсумтя тя.

— Ела тук — каза Железни сериозно. — Очи.

Хвана лицето ѝ в големите си длани и се взря в очите ѝ на усилващата се слънчева светлина, преценяващо, напрегнато. После каза:

— Карис, ти си най-бързият притеглящ, когото имам, но също така и най-прибързаният притеглящ. Неудържим гняв? Изричане на неща, които не мислиш? Това са признаците за червен или зелен, който умира. Половината ми черногвардейци са мъртви, ще разбиеш халото в…

— Надявам се да не ви прекъсвам — намеси се глас. Гавин.

Железни все още държеше лицето на Карис в дланите си, взрян в очите ѝ. Застанали на палубата в меката и топла утринна светлина, и двамата осъзнаха едновременно на какво може да прилича това.

Командир Железни пусна ръцете си и се покашля. Карис си помисли, че за първи път го вижда така смутен.

— Лорд Призма — каза Железни. — Окото на Оролам да ви благослови.

— Добро утро и на вас. Командире, искам да поговоря с теб след час. Доведи и Кип. Ще искам да се видя с него след разговора ни. Мисля, че е на първата баржа. — Бялата туника на Гавин, украсена със златно везмо, беше безупречно чиста — на кораб, посред бягане от битка, се бе намерил някой да изпере дрехите му. Но пък нещата просто действаха магически за Гавин, без дори да си прави труда. Беше вбесяващо. Лицето му обаче изглеждаше изпито — Гавин никога не спеше добре.

Железни сякаш понечи да каже нещо, но само кимна и се отдалечи.

Така Карис остана сама с Гавин за първи път, откакто бе изпаднала в истерия, след като научи, че е станал баща на копеле по време на годежа им. Беше скочила от лодката им тогава. За първи път се бяха озовали един срещу друг, откакто бе зашлевила усмихнатото му лице — в разгара на битката за Гаристън, пред очите на цялата армия.

Може би беше притеглила твърде много червено и зелено тогава. Гневът и импулсивността не трябваше да са най-изтъкнатите черти на един черногвардеец. Да не говорим за дама.

— Лорд Призма — каза тя, решена да е вежлива.

Той я погледна мълчаливо, с онази неспокойна разсъдливост в очите — преценяващи, винаги преценяващи. Гледаше я почти с тъга, погледът му докосваше косата ѝ, очите ѝ, спря се на устните ѝ, обходи бързо извивките на тялото ѝ и отново се върна на очите ѝ, може би пробяга за миг встрани от очите, където вече се появяваха бръчици.

После каза тихо:

— Карис, дори оцапана и плувнала в пот изглеждаш по-добре от повечето дами в най-изящния им тоалет на Слънцеднева.

Гавин беше красив, очарователен и своенравен във всеки смисъл на думата, но някои хора често забравяха, че е и хитър.

Не искаше да говори. Шикалкавеше. Искаше да я смути и да я накара да се защитава за нещо, което нямаше нищо общо с нищо. Кучи син! Беше потна, вмирисана, как можеше да ѝ поднася комплименти точно сега?

Как смееше да е мил, след като тя го бе зашлевила?

Как смееше така успешно да изиграе малкия си ход, макар тя да знаеше какво прави?

— Върви в ада — изсумтя тя и се отдалечи.

„Страхотно, Карис. Професионално, възпитано, като дама. Кучият му син!“

5.

Как можеше една жена да те накара да искаш да хвърлиш задника ѝ в океана и да я целуваш, докато не останеш без дъх, едновременно? Карис се отдалечи, а Гавин не можа да се сдържи и се загледа с възхищение във фигурата ѝ.

Проклета жена.

Забеляза, че някои от моряците също са се зазяпали е възхищение след нея. Покашля се, за да привлече вниманието им, и повдигна вежда. Намериха си бързо работа.

— Съвършено необходимо ли е това, лорд Призма? — попита някой зад гърба му.

Беше новият генерал на Гавин, мъжът, който беше действал с него преди шестнайсет години, когато беше най-ефикасният генерал на Дазен, Корван Данавис. Беше им се наложило да проявят много хитрост, за да накарат всички да повярват, че „врагът“ на Гавин вече е готов да изпълнява заповедите му.

— Под „това“ имаш предвид това ли? — Гавин посочи въжената стълба нагоре към наблюдателницата.

— Да.

Генерал Данавис беше от типа мъже, които се молят преди битка, просто за всеки случай, а след това влизаше в боя все едно не изпитваше абсолютно никакъв страх от смъртта. Гавин не смяташе, че изпитва страх така, както го преживяват другите хора — но абсолютно мразеше височините.

— Да — каза Гавин.

Закатери се по въжената стълба и когато стигна в наблюдателния кош, отново го порази една мисъл, която го спохождаше редовно: целият му живот се основаваше на магия. Изкачи се без страх толкова високо, защото знаеше, че ако падне, може да притегли достатъчно бързо, за да се задържи. Макар и да приличаше на безстрашие, не беше. Просто за него опасността почти никога не съществуваше — съвсем не като при повечето хора. Хората го виждаха да прави невероятни неща и си мислеха, че е невероятен. И бяха в пълно неведение.

Внезапно жегналият го страх бе толкова рязък, че за миг Гавин си помисли, че някой го е ударил с юмрук в корема. Пое си дълбоко дъх.

Корван идваше след него, впил поглед в коша, ръцете му се вкопчваха до побеляване във въжетата. Гавин мразеше да причинява това на приятеля си, но някои разговори просто не можеше да се излагат на риск да бъдат подслушани.

Помогна му да влезе в коша и го остави да си поеме дъх. Поне обезопасяващите перила тук горе бяха добри и високи, и здрави. Утринният вятър се усилваше и първата вахта беше навън, проверяваха въжета и възли, а капитанът ги наблюдаваше от кърмовата палуба.

— Изгубих синьото — каза Гавин. „Давай направо. После ще му мислиш.“

Изражението на Корван Данавис му подсказа, че той няма представа за какво му говори. Генералът поглади рижия мустак, който си пускаше пак. Беше известен с това, че му висяха мъниста от този мустак, по време на Войната.

— Кое синьо?

— Вече не мога да виждам синьо, Корван. Слънчева утрин е, гледам небето и морето — и не мога да видя синьо. Умирам и ми трябва помощта ти, за да реша какво да правя.

Корван беше един от най-умните мъже, когото Гавин познаваше, но изглеждаше объркан.

— Лорд Призма, такова нещо не е… Чакай, кажи ми едно по едно. Това по време на боя с морския демон ли се случи?

— Не.

Гавин се загледа над вълните. Люшкането на кораба му действаше успокоително, допълнено с хармоничната синева на небето и морето. Можеше да си спомни цвета толкова ясно, че бе готов да се закълне, че почти го вижда. Беше суперхромат, можеше да различава цветовете по-фино от другите хора. Познаваше синьото от най-светлите до най-тъмните му оттенъци, от почти лилавата му багра до най-зелените нюанси, синьо с всякаква наситеност, синьо във всякаква смесица.

— След битката — каза Гавин. — Когато отплавахме с бежанците. Събудих се на другия ден и дори известно време не забелязвах. Все едно да гледаш лицето на приятелка и да осъзнаеш, че не знаеш името ѝ, Корван. Синьото е тук. Близо. Все едно мога да го видя с крайчеца на окото си. Ако не се съсредоточа, дори не забелязвам, че го няма, само дето светът изглежда овехтял, плосък. Но ако се съсредоточа достатъчно, мога да видя сиво там, където би трябвало да е синьо. Съвсем правилният тон, наситеност и яркост, но… сиво.

Корван помълча дълго, присвил очи.

— Това не е нормално. Призмите би трябвало да оцеляват години, кратни на седем. Би трябвало да ти остават още пет.

— И аз не мисля, че е нормално. Но пък така и не бях ръкоположен за Призма. Може би това се случва, когато един естествен полихром не мине през церемонията на Спектъра.

— Не знам дали…

— Чувал ли си някога Призма да е ослепял, Корван? Изобщо?

Последният Призма преди Гавин — истинския Гавин — беше Александър Разперения дъб. Беше слаба Призма, повечето време се криеше в покоите си, сигурно пристрастен към мака. Матриархата Ирени Маларгос беше преди него. Тя беше оцеляла четиринайсет години. Гавин имаше съвсем бегъл спомен за нея от ритуалите на Слънцеднева, още като малко момче.

— Гавин, повечето Призми не изкарват шестнайсет години. Може би церемонията на Спектъра щеше да те е накарала да умреш по-рано. Ако беше умрял след седем години или след четиринайсет, изобщо нямаше да преживяваш това. Не можем да знаем.

Това беше един от проблемите с измамите. Не можеш да изтръгнеш информация за нещо, което е толкова ужасно тайно, че би трябвало вече да го знаеш. Истинският Гавин беше посветен като избраник за Призма още на тринайсет. Беше се заклел никога да не говори за това дори на някогашния си най-добър приятел — брат си Дазен.

Беше клетва, която, доколкото знаеше Гавин, беше зачел всеки член на Спектъра. Защото през шестнайсетте години, в които се бе превъплътил в ролята на брат си, никой не беше казал и дума за нея. Освен ако не бяха намеквали за нея косвено, разбира се… нещо, което той така и не бе засякъл и поради това не бе реагирал, а с това им бе показал, че цени тайната на церемонията високо и че те също трябва да я ценят.

С други думи, беше попаднал в капана на собствените си хитрини. Отново.

— Корван, не знам какво става. Може утре да се събудя и да не съм способен да притегля зелено, а на следващия ден да не мога да притегля жълто. Или може би просто съм загубил синьото, и толкова — но все пак съм го загубил. При най-добрия сценарий, ако успея да се задържа извън Хромария и отсъствам на всеки син ритуал, ми остава една година — до следващия Слънцеднев. Не мога да поддържам една измама по време на церемониите или да ги прескоча. Ако тогава не мога да притегля синьо, мъртъв съм.

Видя, че Корван осъзнава всички последствия. Приятелят му бавно издиша.

— Уф. Точно когато всичко тръгваше толкова добре. — Изсмя се. — Имаме си петдесет хиляди бежанци, които никой няма да иска. Храната ни е на изчерпване. Цветния принц току-що спечели важна победа и сега несъмнено ще привлече още хиляди еретици под знамената си, а ние губим най-голямата си придобивка.

— Не съм умрял все още — подметна Гавин с усмивка.

Корван също се усмихна, но изглеждаше натъжен.

— Не се безпокой. Аз съм последният човек, който би те отписал.

Гавин знаеше, че това е истина. Корван беше приел позор и изгнание, за да направи така, че поражението на Дазен да изглежда достоверно. Беше прекарал последните шестнайсет години в едно затънтено село, беден и неизвестен, за да държи под око незаконния син на истинския Гавин, Кип.

Друг проблем.

Корван погледна надолу, пребледнял от височината, и отново се вкопчи здраво в перилото.

— Какво ще правиш?

— Колкото повече време прекарвам с притеглящи, толкова по-вероятно е някой да забележи, че нещо не е наред. А ако се задържа много дълго в Хромария, Бялата ще ме помоли да балансирам. Ако синьото мине под червеното, може дори да не го разбера, да не говорим да възстановя баланса. И ще ме отстранят. Така че отивам в Азулай да видя Нукаба.

— Е, така поне ще се отървеш от Железни. Но защо ти е Нукаба?

— Защото освен че в столицата на парийците е най-голямата библиотека на света — където мога да проучвам, без целият Спектър веднага да разбере какво точно търся, — там се пазят устни предания, включително тайни и дори несъмнено еретични.

— Какво ще търсиш?

— Ако съм изгубил власт над синьото, Корван, това означава, че синьото е извън контрол.

Корван изглеждаше объркан за миг, а след това се стъписа.

— Не може да говориш сериозно. Никога не съм чувал сериозен учен да смята, че напастта е нещо повече от плашило, измислено от Хромария, за да оправдае действията на някои от ранните фанатици и луксори.

Напастта. Корван използваше стария термин на Птарсу правилно. Думата можеше да е в единствено или множествено число. Вероятно бе означавала храм или свещено място, но парийците на Луцидоний бяха повярвали, че са били изчадия. Бяха усвоили самата дума така, както бяха усвоили света.

— А ако грешат?

Корван помълча дълго. После каза:

— Значи ще се появиш на прага на Нукаба и ще заявиш: „Като глава на вашата вяра, моля, покажете ми еретичните си текстове и ми разкажете историите, които точно аз, а не кой да е, най-вероятно ще намеря за заслужаващи смърт.“ И очакваш да го направят? Е, все пак е някакъв план. Не добър, между другото.

— Мога да съм страхотно чаровен — отвърна Гавин.

Корван се усмихна, но не се върза на шегата.

— Знаеш ли… това, което направи вчера с морския демон, беше… изумително. Това, което направи в Гаристън, също беше изумително, нямам предвид издигането на стената Ярка вода. Гавин, тези хора ще те следват до края на земята. Ще разпространяват мълвата за това, което си направил, на всеки, когото срещнат. Ако се стигне до борба между теб и Спектъра…

— Спектърът вече има по-отстъпчиви кандидати на опашката да станат следващата Призма, Корван. Ако сега им се опълча, ще се окажа в също толкова лошо положение като Дазен преди седемнайсет години. Няма да подложа света отново на това изпитание. Хората може да ме обичат, но ако всичките им водачи се обединят срещу мен, няма да спечеля нищо освен смърт за своите приятели и съюзници. Вече го направих веднъж.

— И какво? Просто ще ни оставиш? Какво ще правиш с Кип? Той е свястно момче, но е наранен и мисля, че ти си единственото, което го крепи. Ако разбере, че не си този, който казваш, че си, ще се разстрои. Не може да се предвиди в какво би се превърнал. Не причинявай това на душата си, Гавин. Не го причинявай на света. Последното, което им трябва на Седемте сатрапии, е още един млад полихром Гайл, полудял от ярост и скръб. А аз? Какво да правя аз? Къде да оставя всички тези хора?

— Корван, Корван, Корван. Имам план. — Донякъде.

— Някак си се боях точно от това, приятелю. — Мачтата се люшна силно и Корван погледна към палубата долу и преглътна. — Предполагам, че не включва лесен начин да сляза долу, нали?

6.

Железни погледна писмото в ръката си и се намръщи. Обикновено мръщенето му пред Гавин бе само нервно потрепване на веждите, но този път лицето му се изкриви все едно че ядеше мръвка, опушена в дървотров.

— Искате от мен да занеса заповеди. До Бялата.

Гавин го беше повикал в спалната си каюта.

— Свързани със сина ми. Да.

Като Призма, Гавин нямаше никаква власт над Бялата, но тя трябваше да внимава да не го обиди. И двамата трябваше добре да подбират битките помежду си. Той смяташе, че тя няма да избере тази.

— Искате Кип да стане черногвардеец. — Железни успя да го каже спокойно. Беше командирът на Черната гвардия и формално само той решаваше кой да бъде включен в нея. — Лорд Призма, мъча се да намеря откъде да започна да ви обяснявам колко погрешно и пагубно може да се окаже това.

Навън беше слънчев ден, но лъскавото тъмно дърво на каютата попиваше светлината, караше Гавин да се съсредоточи, за да може да вижда изражението на командира.

— Надявам се, знаеш, че те уважавам, и то много.

Леко трепване на веждите. Неверие. Всъщност беше вярно, но Гавин си знаеше, че не е дал на Железни много основания да го повярва.

Гавин продължи:

— Но се намираме в положение, което изисква бързи действия. Бежанци. Огорчени сатрапи. Изгубен град. Бунт. Загря ли?

Лицето на Железни се вкамени.

Гавин трябваше да го направи по-добре. Казваш на човека, че го уважаваш, а след това се държиш с него като с идиот!

— Командире. Колко черногвардейци изгуби при Гаристън?

— Петдесет и двама. Плюс дванайсет ранени. Четиринайсет толкова близо до скъсване на халото, че ще се наложи да ги подменим.

Гавин помълча достатъчно дълго, за да изрази почит към загубата. Вече беше научил броя, разбира се. Знаеше лицата и имената на мъртвите. Черната гвардия беше личната гвардия на Призмата, но все пак не под неговата власт. Доста тънка разлика.

— Моля за извинение, че говоря толкова безцеремонно, но този брой трябва да се запълни.

— Три години най-малко, а качеството на Черната гвардия като цяло няма да се възстанови за още десет или повече. Ще трябва да повиша хора, които не са достатъчно подготвени. Няма да могат да обучават и подчинените си. Разбирате ли какво ни причиниха вашите действия? Убиха едно поколение и забавиха още две. Ще оставя Черната гвардия сянка на онова, което беше, когато я поех. — Железни продължаваше да говори спокойно, но гневът под спокойствието беше непогрешим. Нетипично за Железни.

Гавин не отвърна нищо. Това беше адът на водачеството: да видиш един човек като индивид, с надежди, семейство, любими хора, предпочитани храни, по-бодър сутринта или през нощта, падащ си по люти чушлета, танцуващи момичета и мръсни песни. И след час да го видиш като бройка и да си готов да го пожертваш. Онези трийсет и осем мъртви мъже и четиринайсет жени бяха спасили десетки хиляди хора и почти бяха спасили града. Гавин ги беше поставил на място, където знаеше, че може да загинат — и те бяха загинали. Щеше да го направи отново. Издържа погледа на Железни.

— Лорд Призма — каза командирът. Никакво разкаяние нямаше в гласа му, но Гавин не изискваше сляпо подчинение. А просто подчинение.

Погледна нагоре към откритото пространство над мертеците между спалната му каюта и следващата.

— Черната гвардия има нужда от новобранци. Есенният клас вероятно все още не е започнал и Кип е идеален. Видя го да притегля.

— Изисква твърде голямо физическо натоварване. Седем седмици адски тренировки и бой в края на всяка, за да се пресеят кандидатите. От четирийсет и девет до най-добрите седем. Изобщо няма да се справи, дори да не си беше изгорил ръката. Ако поотслабне, може би след година или…

— Ще се справи — каза Гавин. Не беше сигурен обаче.

Последва мълчание, докато Железни схване намека. След това — неверие.

— Искате да го въведа незаслужено?

— Трябва ли да отговоря на това?

— Ще го направите публично фаворит? Така ще го унищожите.

— Всички бездруго ще си мислят, че е покровителстван. — Гавин сви рамене и се постара да говори твърдо. — Ще служи на целта, за която е създаден, или ще се прекърши, докато я преследва, също като всеки от нас.

Командир Железни не отвърна. Разбираше силата на мълчанието.

— Ела с мен, командире — каза Гавин.

Излязоха на една от палубите. Вратата между стаите беше тънка и под тавана имаше открити пространства, навярно за да може капитанът да реве заповеди на секретарите си, чиито писалища бяха в малките каюти. Нещата не бяха станали точно както го искаше Гавин, но щеше да свърши работа. Кип трябваше да е чул всичко.

Сега Гавин можеше да каже няколко думи на Железни насаме, без Кип да чуе.

— Кип е мой син, командире. Признах го за свой, макар да можех просто да го оставя да умре, без никой да разбере. Няма да унищожа Кип. Той е дебел и е тромав, и е мощен полихром. Ще израсте бързо, когато стигне до Хромария. Може да стане за посмешище, но може да стане и велик. Стартът му закъснява. Синовете и дъщерите на сатрапите ще го сдъвчат на закуска. Искам да запълниш всеки час от времето му, да го възстановиш физически, да го направиш твърд духовно, да го накараш да научи и силата, и слабостите си. Когато си спечели уважението на черногвардейците, когато престане да се интересува какво мислят за него онези гадни отровни змии, ще го помоля да напусне Черната гвардия и да скочи в гнездото им.

— Подготвяте го да стане следващата Призма — каза Железни.

— Е, командире, Оролам сам избира Призмите си.

Беше шега, но Железни не се засмя.

— Несъмнено, лорд Призма.

Гавин непрекъснато забравяше, че Железни е религиозен.

— Няма да го щадя — каза Железни. — Ако ще се включва в моята Черна гвардия, трябва да си го заслужи.

— Точно това искам — отвърна Гавин.

— Той е полихром.

Полихромите по принцип не се пращаха на такава опасна служба.

— Няма да е първото изключение — каза Гавин. Щеше да е първото от много, много време.

Недоволно мълчание.

— И трябва някак да убедя Бялата да разреши това.

— Разчитам на теб. — Гавин се ухили.

Гневният поглед на Железни можеше да вгорчи и мед. Гавин се засмя, но отново го отчете. Железни го уважаваше, но чарът му изобщо не му действаше.

— Оставяте ни — каза бавно Железни. — След като заради вас бяха убити половината ми хора, се каните да напуснете, да ни оставите, нали?

Проклятие!

Железни прие мълчанието му за съгласие.

— Знайте следното, милорд. Няма да го позволя. Няма да направя нищичко за вас, ако не ме оставите да си върша работата. Ако правите работата ми безсмислена, защо трябва да помагам на вашата? Това ли наричате уважение?

„Аха. Отбележи си: чарът е по-неефикасен над хора, които имат сериозно основание да те сритат по задника.“

— Какво ще ме помолиш? — попита Гавин.

— Не моля. Настоявам. Взимате с вас един черногвардеец. По мой избор. Не знам какво сте намислили, но където може да отиде един, могат и двама. Забележете, че много бих предпочел да пътувате с цяло отделение, но съм благоразумен човек.

Всъщност беше много по-благоразумно, отколкото очакваше Гавин. Може пък Железни да не беше чак такъв хитрец. Да не би да се канеше сам да тръгне с него? Не, едва ли, Железни имаше страшно много работа, за да изгради отново Черната гвардия.

— Готово — заяви Гавин.

— Значи се споразумяхме — каза Железни. Протегна ръка и Гавин я пое. Беше стар парийски обичай при сключване на сделки, вече рядко прилаган. Но Железни погледна Гавин в очите, щом стисна ръката му. — Имам вече боец, който помоли за назначението.

„Невъзможно! Та аз изобщо не му бях казал, че заминавам!“

— Карис — каза Железни. Усмивката му приличаше на озъбване.

„Гаден хитрец!“

7.

Докато Железни и Гавин говореха на терасата на кърмата, Кип седеше в секретарската каюта и наместваше нервно превръзката на лявата си ръка. Беше седял с гръб до стената на спалната каюта на Призмата, но след като бе подслушал твърде много, тихо се беше преместил на един от секретарските столове, за да не изглежда, че е надавал ухо.

Черногвардеец? Той? Все едно беше спечелил състезание, в което дори не е знаел, че се състезава. Всъщност все още не беше мислил за бъдещето си. Беше си представял, че Хромарият ще глътне следващите няколко години от живота му и после ще се махне оттам. Но най-коравите хора, които познаваше, бяха черногвардейците: Карис и Железни.

Вратата на спалната каюта се отвори и Железни влезе. Хвърли рязък поглед на Кип. Неодобрителен поглед. И изведнъж Кип осъзна, че е натрапен на Железни — командирът не искаше Кип дебелака да се меша с черногвардейците му. Сърцето му се смъкна в петите толкова бързо, че остави димящ кратер в палубата.

— Призмата те вика. Веднага — каза Железни. И излезе.

Кип се надигна. Краката му бяха омекнали. Влезе в каютата.

Призмата Гавин Гайл, мъжът, който бе направил стената Ярка вода и се бе опълчил на морски демон, и бе потопил пирати, и бе съкрушил армии, и бе обуздал сатрапи — баща му — се усмихна.

— Как си, Кип? Направи нещо удивително онзи ден. Ела. Трябва да видя очите ти.

Кип изведнъж се почувства неловко. Излезе след Гавин на терасата на кърмата. На ярката утринна светлина Гавин се взря в ирисите му.

— Определено зелен пръстен. Поздравления. Никой повече няма да се усъмни, че не си притеглящ.

— Това е… страхотно.

Гавин се усмихна снизходително.

— Знам, че е нужно много време да свикнеш, и предполагам, че вече са ти казали това, но ти използва много магия в битката, Кип. Много. Вече не учим как се става голем, защото човек по принцип може да го направи само два-три пъти в живота си. Изгаря силата ти — и живота ти — невероятно бързо. Силата е опияняваща, но внимавай с това. Виждал си как действат някои от най-великите притеглящи и не можеш да си въобразяваш, че си в състояние да направиш всичко, каквото правят те. Но ето, че започнах да те поучавам. Извинявай.

— Не, всичко е наред. Нали… — „Нали това правят бащите.“ Не го каза. Преглътна буцата, заседнала в гърлото му.

Гавин се загледа над вълните към флотата си, изпънала платна след тях. Беше мрачен, замислен. Най-сетне заговори:

— Кип, не мога да съм достатъчно добър към теб. Не мога да ти отделя времето, което заслужаваш, което ти дължа. Не мога да ти кажа всички тайни, които бих искал да ти кажа. Не мога да те въведа в новия ти живот така, както ми се иска. Ти избра да се знае, че си мой син, и аз уважавам това. Така ще те знаят. Като мой син, трябва да ти възложа работа и трябва да ти кажа каква е тази работа сега, защото днес заминавам. Ще се отбивам в Хромария от време на време, но не често. Не и до следващата година.

Твърде много неща наведнъж. Всичко, което Кип знаеше, го беше превъртал твърде много пъти в главата си. През последните няколко месеца, откакто беше дете със самотна майка с помътен ум, беше изгубил селото си, майка си, живота си. Бяха го захвърлили в Хромария, сред най-добрите притеглящи и бойци на света.

И в същия ден, в който баща му го беше приел, признал го беше за свой син, вместо да е копеле, беше намерил бележка от майка си, в която тя твърдеше, че Гавин Гайл я е изнасилил. И искаше от Кип да го убие. Сигурно е била с размътен ум, когато я беше писала, разбира се. И това, че бе написано, не го правеше по-различно от всички други лъжи, които му беше казвала през годините.

„Казваше, че ме обича.“ Кип бързо отхвърли тази мисъл и целия кладенец от чувства, който отпушваше тя.

Нещо от това сигурно бе проличало на лицето му, защото Гавин каза:

— Кип, имаш право да си ядосан, но трябва да те помоля за нещо невъзможно. Ще те изпратя в Хромария. Очаквам да се справиш добре във всичките си класове, разбира се. Но честно казано, не ме интересува, стига да научиш колкото може повече и колкото може по-бързо. Това, което всъщност искам, е… — Замълча. — Това трябва да остане наша тайна, Кип. Оставям живота си в ръцете ти дори с това, че изобщо те моля да го направиш. А ти, разбира се, може да се провалиш или да предпочетеш да не го правиш, но…

Кип преглътна. Защо баща му толкова предпазливо заобикаляше темата за Черната гвардия?

— Плашиш ме повече с увъртането. Казвай направо.

— Първо, трябва да впечатлиш дядо си, докато мен ме няма. Той ще те повика. Няма да е приятно. Ще го броим за победа, ако успееш да не се подмокриш. — Усмихна се широко, с онази само негова усмивка, но веднага отново стана сериозен. — Дай най-доброто от себе си. Ако успееш да го впечатлиш, ще си направил повече от мен някога. Но каквото и да направиш, не го превръщай във враг.

— А това ще е невъзможно, така ли?

— Не… Е, може би… но започнах с лесната задача. Искам да унищожиш лукслорд Клитос Сини.

Кип примига. Това също не беше „влез в Черната гвардия“.

— Всъщност увъртането май не ме плаши повече от задачата. Как да го унищожа?

— Имам предвид да направиш каквото трябва, за да го принудиш да се оттегли от мястото си в Спектъра. Трябва ми това място, Кип.

— За какво?

— Не мога да ти кажа. Трябваше да попиташ какво имам предвид под „да направиш каквото трябва“.

— Добре де, питам — каза Кип. Беше се надявал да се окаже някаква шега, но усещането в стомаха му му подсказа, че не е.

— Ако не можеш да накараш Клитос да се оттегли по своя воля или с изнудване, убий го.

Мраз пробяга по гръбнака на Кип чак до раменете.

— Изборът е твой. Разчитам на теб за това. Това е война, Кип. Видя какво става, когато на власт е неподходящият човек. Губернаторът на Гаристън можеше да е подготвил града си. Знаеше какво предстои. Подготвянето на града можеше да го направи много непопулярен и щеше да му струва цяло състояние. Тъй че той предпочете да позволи всички да умрат. Един човек причини цялата онази касапница просто с бездействието си. Ако не бяхме отишли там, щеше да е много, много по-лошо. Това сега е същото. Нищо повече не мога да ти кажа.

Беше невъзможно. Но Кип се чувстваше спокоен. Точно сега невъзможността беше без значение. Щеше да мисли за това след като баща му замине.

— Той заслужава ли си го? — попита Кип.

Гавин си пое дъх.

— Бих искал да кажа „да“, за да го направя по-лесно за теб, но „заслужава си го“ е хлъзгаво понятие. Един страхливец, който дезертира от другарите си, заслужава ли да бъде застрелян от командирите си? Не. Но трябва да се направи, защото залогът е висок. Клитос Сини е страхливец, който вярва на лъжи. Ако един човек вярва на лъжи и ги повтаря, лъжец ли е? Може би не, но трябва да бъде спрян. Не вярвам, че Клитос е лош човек, Кип. Не вярвам, че заслужава да умре ей така или че аз самият бих го убил. Това е изпитание за теб. Влез, и позицията ти ще ти помогне да постигнеш останалото.

Да бе. Адски просто. Разбира се, за Гавин Гайл сигурно беше адски просто. За човек с неговата мощ нещата бяха толкова лесни, че навярно си мислеше, че са лесни и за другите.

— Какво се опитваме да направим? — попита Кип. — В крайна сметка, искам да кажа.

— Войната е разгарящ се пожар. И всяка стара вражда е сухо дърво, просещо за пламък. Когато се бих с брат си, към мен се присъединиха мъже, които ме мразеха, но повече мразеха съседите си, а след това съседите им взеха неговата страна. Убихме двеста хиляди души за по-малко от четири месеца, Кип. Имах възможност да спра тази война сега, в един град, с цената на няколко хиляди мъртви. Провалих се. Има сатрапии, които не биха имали нищо против да видят Аташ в пламъци, които не биха имали нищо против този пожар да стигне до Кървавата гора, които не искат синовете им да умрат, защитавайки Рутгар, които не искат да се наложи дъщерите им да бъдат Освободени, след като са бранили Пария, които не искат да вдигнат данъците си за илитийските езичници, които не искат да пратят зърното си на онези мръсни аборнейци.

Кип разбра.

— С което не остава никой.

— Опитваме се да спрем войната преди да погълне всички.

— Как се спира война? — попита Кип.

— Печелим я. Тъй че ти изпълни своята роля, а аз — моята.

— Колко време имам? — попита Кип. Частица от него се разбунтува. Не беше честно да се иска от момче да прави това. Не това трябваше да иска човек от своя син. Но Кип беше син само по милостта на баща си. Беше нежелано копеле и ако Гавин държеше момчето, което изобщо не бе познавал, на разстояние, как можеше Кип да го обвини?

— Зависи колко дълго Цветния принц ще ближе раните си в Гаристън. Сигурно ще е твърде много да се надяваме, че ще се задържи там през зимата, тъй че най-вероятно ще тръгне на запад. Предполагам, че Идос ще го задържи за няколко месеца. Загубата на Идос би трябвало да е достатъчна, за да раздвижи Спектъра. Ако не… шест месеца, Кип. Осем, ако имаме късмет. Ако не спасим град Ру, ще вземе пещерите им със селитра и железните мини и ще бъдем хвърлени във война, по-лоша от Войната на Лъжепризмата, и едва ли ще е толкова кратка.

Кип беше толкова дълбоко затънал във всички тези сложни неща, че не можеше дори да види повърхността.

— Защо аз? — попита той.

— Защото смелостта е мечът за един млад мъж. Дързостта е оръжие. И, за да бъда откровен, ако се провалиш по не особено импозантен начин, ще приличаш просто на едно незначително хлапе. Това би увредило репутацията ти, но не и моята. И няма да убие нито теб, нито мен. Добро оръжие си, защото външно приличаш на дете, кротко момченце, което не би наранило и муха.

„Кротко? Синоним за «дебеличко и мило». Следващото ще е «сладко»!“

— Толкова съм невзрачен, че съм съвършен?

— Именно.

— Мислил съм го преди, точно преди да избягам от Гаристън. — Кип си беше помислил, че никой няма да заподозре, че едно дете е дошло да шпионира Цветния принц и да спаси Лив. Беше свършило добре.

— Но сега си по-силен.

— Онова беше преди две седмици!

Гавин се засмя.

— Това не ти ли говори нещо? — настоя Кип.

Гавин се усмихна.

— Трябва и на теб да говори нещо.

— Какво?

Баща му стана сериозен.

— Че ти вярвам.

Кип не знаеше какво да направи, не и след като Гавин го поднесе така прямо. Не можеше да го отхвърли със смях, не можеше да го приеме за шега. Беше толкова явно искрено, че го стопли. Намръщи се.

— Ти май наистина си адски добър манипулатор.

Гавин го погали по главата.

— Почти толкова добър, колкото бих искал. — Усмихна се широко. — Знаеш ли, Кип, когато всичко това свърши… — Остави думите да заглъхнат, а с тях си отиде и веселието му.

— Но никога няма да свърши, нали? — попита Кип.

Призмата си пое дъх.

— Не така, както бих искал.

— И ще загубим ли? — попита Кип.

Гавин помълча дълго. Сви рамене и се подсмихна.

— Има рискове. — Обгърна с ръка широките му рамене, стисна и го пусна. — Но рисковете са затова — да им се опълчиш.

8.

Цялото снаряжение на Карис беше прибрано и готово. Гавин вероятно щеше да притегли друг плъзгун, вместо да вземе някой от корабите. Винаги беше нетърпелив. Тя провери отново багажа си, за да успокои нервите си. Мразеше да мисли, че е забравила нещо. Мразеше да не знае за какво се подготвя.

Разбира се, Гавин щеше да се появи, да каже: „Хайде да тръгваме!“ и да тръгне моментално. Сякаш след като беше измислил начин да прекоси цялото Лазурно море за един ден и да спести месец плаване, не му трябваше още поне час за стягане на багажа.

Защо все пак бе пожелала доброволно да се включи в това?

„Защото нямаш какво по-хубаво да правиш, освен да спасяваш света и да разкриеш рака в сърцето му.“

Това беше.

Гавин излезе на палубата и Карис отново се изуми от това как всички очи се извърнаха към него. Вярно, повечето хора на кораба бяха от простолюдието и биха се обърнали и за да видят управителя на Гаристън Красос, колкото и да го мразеха. А може би щяха да зяпнат също толкова раболепно всяка Призма, но едва ли. Титлата си е титла, но нещо в нея бе убедено, че Гавин щеше да привлече всеки поглед на палубата дори да беше юнга. Сега, след като отново бе спасил живота на всички, беше изненадана, че не избухнаха спонтанно в аплодисменти.

Моряците избухнаха в аплодисменти.

„Кучи син!“

Двама черногвардейци застанаха от двете му страни. Някой сигурно бе извикал, че се появява Призмата, защото след няколко мига на палубата започнаха да се трупат хора. Капитанът, як набит рутгарец, не направи никакъв опит да ги спре или да върне моряците си на работа. Едва не се изпотъпкаха, докато извираха от каютите долу — моряци, войници, търговци, благородници и селяци бежанци излизаха, за да видят своята Призма.

Беше с тях на борда през последната седмица и беше с тях в Гаристън преди това. Не че се беше променил. Някак си, докато преди беше важна личност, сега беше техен. Техният спасител. Това, че бе застанал срещу морски демон и бе спечелил, го правеше направо велик.

Ако Карис не бе видяла със собствените си очи как Гавин за малко щеше да бъде изяден, можеше да намери достатъчно цинизъм, за да помисли, че е нагласил сам всичко това.

Хората се струпаха нагъсто на палубата — всеки кораб беше пълен до пръсване, за да могат да измъкнат бежанците преди Цветния принц да завземе града — и всички си говореха, подхвърляха си глупости от рода на: „Виждаш ли го? Казва ли нещо?“

Гавин си проправи път към Карис, двамата черногвардейци бяха на крачка зад него. И те като нея оглеждаха тълпата за възможни заплахи. Гавин спря пред нея и каза:

— Милейди, бихте ли ме удостоили с честта да ме придружите на една малка експедиция?

Какво правиш, когато някой те помоли вежливо да направиш нещо, което вече си изкрънкала да ти позволят да направиш?

— С най-голямо… удоволствие — отвърна Карис.

— Чудесно. — Гавин се усмихна без капка ирония. Наистина имаше мила усмивка. „Гадняр с гадняр!“

Той вдигна ръце.

— Народе мой! — Имаше глас на командир, глас на оратор, с онази хитрина да можеш някак си да говориш толкова силно и ясно, че всички да те чуят, без да изглежда, че викаш. — Народе мой! Днес ви напускам, но само за малко. Отивам, за да намеря място за вас. Тръгвам пред вас. А сега ви моля да бъдете безстрашни и силни. Чакат ни дни, които ще подложат на изпитание всички нас. Има работа, която само вие можете да свършите, макар че ще помогна колкото мога. Оставям за командващ генерал Данавис. Той има пълното ми доверие. Ще ви води добре.

Вървеше по ръба и със сигурност го знаеше. Това, което описваше, без да го каже изрично, бе, че е техният промахос — титлата, която една Призма можеше да получи по време на война. Но промахията можеше да се учреди само по повелята на целия Спектър. Гавин беше промахос по време на войната с брат си и бе освободен от титлата след по-малко от половин година. Да си промахос означаваше всъщност да си император.

Беше едно от нещата, за защитата срещу които бе създадена Черната гвардия.

В същото време какво друго можеше да каже Гавин на всички тези хора? Че заминава и че се налага да се защитават сами? Те нямаха нищо. Бяха оставили всичко в Гаристън.

Гавин продължи да говори, а Карис продължи да оглежда тълпата. Железни ги беше научил на знаците, по които да разпознаят убиец, разбира се. Някой, който се поти обилно, помръдва нервно, някой, който държи ръцете си скрити, за да може да крие нещо. За Карис беше повече усет. Един убиец щеше да се чувства не на място. Някой, който не слуша, защото не го интересува какво се говори. Някой, който се интересува само от задачата си.

Осъзна две неща едновременно. Първо, самата тя правеше точно това. Второ, на палубата имаше най-малко петдесет черногвардейци. Да не говорим за почти двестата фанатични хора от простолюдието, готови да разкъсат всеки, който дръзне да посегне на тяхната Призма. Ако имаше момент, в който да не опитваш убийство, бе точно този.

Гавин притегли и сътвори стъпала от палубата до водата, а след това сътвори на водата кану с жълт корпус, чак до гребния механизъм за двама.

Дежурните черногвардейци бяха Аханен и Джур. Никой от двамата не изглеждаше доволен, но отдадоха чест на Карис и прехвърлиха защитата на нея. Живот, светлина, цел.

Гавин слезе по стъпалата и зае мястото си. Не подаде ръка на Карис, за да ѝ помогне да стъпи в кануто, и тя го оцени. В момента двамата не бяха някакви си лорд и лейди. Тя беше неговият защитник, и точка.

Щом обаче хвана греблата, каза:

— Без синьо този път, а?

Последния път, когато бяха плавали заедно, го беше обвинила, че използва син луксин за корпуса, защото синьото бе направо невидимо на фона на вълните и я беше изнервило.

Той изсумтя.

Не трябваше да му го казва. Той несъмнено бе направил кануто от жълто, за да е добър към нея. Беше се оплакала от това, което бе направил предния път, тъй че сега го бе направил различно. А тя му го беше хвърлила в лицето. „Браво, Карис.“

Загребаха в мълчание, на запад. Когато се отдалечиха на половин левга, Гавин даде знак, че трябва да спрат, и каза:

— Показах им на всички плъзгуна вчера, но станаха много неща. Много неща. — Сигурно и така можеше да се опише паниката на петдесет хиляди безпомощни хора, когато разберат, че са нападнати от морски демон, а след това видят как Призмата го примамва надалече самичък с помощта на магия, каквато никой от тях никога не е виждал. — Не исках днес да дам наръчник на всички притеглящи как да си го направят сами. Само защото една тайна рано или късно ще се разкрие още не значи, че трябва да я изкрещиш от покрива. — Замълча, осъзнал сякаш, че може би не Карис е подходящият човек, на когото да каже това.

— Е, и накъде отиваме? — попита Карис. Тя също не искаше да говорят за това сега.

— Казах на хората си, че ще отида да им подготвя място.

— Едно е да кажеш, друго е да го направиш.

Гавин отвори уста, но се поколеба. Облиза устни. Не каза каквото се канеше да каже.

— Права си. Въпросът е, че имам петдесет хиляди бежанци. Ако ги настаним в някое от малките крайбрежни тирейски градчета, ще затруднят местните и пак ще са под заплахата на Цветния принц. Ще са беззащитни и ще измрат от глад дори да не ги нападне. Работата е, че — най-вече по несправедливи причини — никой няма да иска да помогне на една пасмина тирейци.

— Тъй че си измислил по-сложно решение.

— Не сложно. Елегантно. Добре де, би могла да го наречеш и сложно. — Започна да притегля и оформя лопатките за плъзгуна. — Ще ги настаня на Острова на ясновидците.

Наистина беше луд.

— Целият остров е заобиколен от рифове. Никой не може да вкара кораби там.

— Аз мога.

— А как ще се отнесат ясновидците към това? — попита тя.

— Ще се изненадат, предполагам. Не съм им го казал още.

— О, чудесно.

— Кой знае? — каза Гавин. — Те са ясновидци. Може би са видели идването ми. — Усмивката му повехна в зноя на неодобрението ѝ.

Последния път, когато бяха плъзгали заедно, се бяха държали за ръце, Карис стискаше неговата, за да подава ритъма и така да гребат заедно. Този път той не протегна ръката си към нея. Добре. Спести ѝ труда да откаже.

Все пак влязоха в ритъм и започнаха да ускоряват. След половин час планините на Острова на ясновидците изникнаха пред очите им. Но бяха по-далече, отколкото изглеждаше, и отне още няколко часа, докато се приближат до острова. Дори тогава Гавин не подкара право към него, а зави на юг между острова и Тирея. Планината Карсос едва се очертаваше в далечината.

Най-сетне Гавин зави на север към един огромен залив — голям плитък полумесец, достатъчно голям, за да се вмести в него цялата му флота, но прекалено широк, поне според Карис, за да предложи защита от зимните бури, които щяха да забушуват между острова и континента до няколко месеца.

Нямаше никакви селища по брега, разбира се. Този остров беше табу. Забранен, свещен. Луцидоний го беше дал на ясновидците преди стотици години. И, разбира се, беше заобиколен от рифове, които щяха да унищожат всеки кораб с по-голямо газене от кану или плъзгун, а дори и те едва щяха да се справят тук при висока вълна.

Щом се приближиха — плъзгаха се само на педя над коралите, — Карис видя огромен кей, изпънат от пустинния бряг. Кей, който блестеше като злато… кей от плътен жълт луксин. Канеше се да попита Гавин за това — той ли го бе сътворил? Тук ли беше идвал през последните няколко дни? — когато видя още нещо.

На пясъчната ивица стояха поне двеста въоръжени мъже и жени.

— Гавин, тези хора май изглеждат ядосани.

Развеселен, той повдигна за миг вежди.

— Не толкова, колкото ще са след малко.

И най-невъзмутимо спря плъзгуна точно пред тълпата.

9.

— Командире, може ли да поговорим? — попита Кип.

След като Гавин и Карис заминаха, командир Железни и черногвардейците се преместиха на най-бързия галеас във флотата, взеха и Кип и поеха за Хромария.

Всички бяха заети непрекъснато, като черногвардейците взимаха пример от моряците на борда и се опитваха да научат занаята им. Командир Железни не искаше гвардейците му да седят бездейни при тази възможност да усвоят някакво ново умение, тъй че тутакси ги прати на работа. Отначало моряците недоволстваха, но скоро бяха спечелени от това колко бързо се учи Черната гвардия.

За тези, които не бяха дежурни, Железни разпореди бойни упражнения и пластична гимнастика на бака. На Кип му разрешиха само да гледа, пък и той предпочиташе да е настрана. Трябваха му няколко дни, докато разбере кога командирът ще има няколко свободни минути, за да може да го притесни.

Командирът го изгледа. Кимна. Тръгна към каютата, която делеше с капитана.

Кип уж беше събрал кураж, но щом влязоха в малката каюта и седнаха, усети, че куражът му се изцежда.

— Сър, аз… по време на битката при Гаристън аз… ами, някак си не изглежда реално, все едно че си спомням неща, които не са се случили наистина… но не това исках да… — Беше изглупял, пелтечеше. Сгъна превързаната си ръка. Болеше. — Убих краля… сатрапа… все едно. Когато го убих, Корван… искам да кажа, генерал Данавис, ми извика, каза, че съм оплескал всичко. Не че съм искал да не се подчинявам, просто не се… не знам, може би пък не съм искал. — Думите не излизаха както трябва. Чувстваше, че тъпче на едно място. Беше убил хора и отчасти му беше харесало. Все едно беше праснал в лицето някой от онези, които не искаха да го приемат на сериозно. Само че ги беше праснал в лицето буквално и когато помислеше за това, се чувстваше гадно. Но това беше много трудно да го каже. — Още не знам какво оплесках и каква е цената. Можеш ли да ми обясниш?

Командир Железни си пое дъх. Като че ли премисли. После каза само:

— Дай си ръката.

Кип подаде дясната си ръка. Какво ли искаше от него командирът?

Командир Железни го изгледа строго.

— О! — Кип подаде лявата си ръка. Командирът разви превръзката и огледа дланта му.

— Бях на четиринайсет, когато убих за първи път. Майка ми беше дея на Агбалу — областен управител — и кроеше да свали сатрапата на Пария и самата тя да стане сатрапа, макар че тогава не го знаех. Един ден минавах покрай покоите ѝ и я чух как извика. Бях притеглил за първи път преди две седмици. Влязох и видях убиеца. Дребен мъж, с черти на презряното племе гату, зацапани от дъвчене на кат зъби и с намазан с отрова нож крис. Помислих си, че мога да го спра навреме само ако притегля. Но притеглянето просто не стана като преди две седмици. Той прониза майка ми, скочи през прозореца, през който се беше вмъкнал, и се опита да избяга по покривите. Догоних го, пребих го с юмруци и го хвърлих от покрива.

Кип преглътна. Железни беше подгонил наемен убиец, с голи ръце, по покривите, и беше убил мъж, въоръжен с отровен меч… когато е бил на четиринайсет?

Железни замълча и пак огледа изгорената длан на Кип. Посочи му да му подаде мехлема, който му бяха дали лечителите, и го разтри по разранената кожа. Кип изсъска и стегна всеки мускул по тялото си, за да не извика.

— Трябва да мърдаш пръстите си — каза Железни. — По цял ден, непрекъснато. Ако не го правиш, ще се вкочанят и ще станат като птичи крак. Новата кожа ще стегне дланта и пръстите ти и ще трябва да я разцепваш, за да ги размърдаш. Изтърпи малко болка сега, за да не търпиш много по-късно.

Това беше „малка болка“, така ли?

Докато стягаше ръката на Кип в нова превръзка, командир Железни се върна на разказа си.

— Работата не е в това, че съм добър боец, Кип. Работата е, че направих грешки. Майка ми беше обучена в дават, бойното изкуство на племето ни. Не съвършено, но достатъчно. Ако не бях влязъл в стаята и тя не се беше притеснила за мен, можеше да се отбранява, докато дойдат стражите. А след като го догоних, не трябваше да го убия. Можеше да разкрият кой го е изпратил.

— Но ти си бил още момче — каза Кип. С превързаната отново и неподвижна ръка все едно се беше пъхнал в топло легло в студена сутрин.

— Както и ти — каза командирът. Кип понечи да възрази, но Железни не беше свършил. — Но това не е важно. Виждал съм зрели мъже и жени да правят по-лоши грешки в битка. Ако ни беше вродено да взимаме добри решения в боя, нямаше да е нужно да се тренираме за това.

— Наистина ли убих? Убих крал и все още не мога да разбера добро ли беше това, или не. — Мъката най-после изби на повърхността и очите на Кип се насълзиха. Той извърна лице, стисна зъби и примига. „Тъпак! Стегни се!“

— Не знам — отвърна Железни. — Но Цветния принц изложи на риск крал Гарадул преднамерено. Искаше да бъде убит. Може би го е замислил предварително. Със сигурност пленяването на Гарадул, вместо да бъде убит, щеше да го затрудни. Генерал Данавис е много, много добър в това, което прави. Разбра веднага. Повечето хора нямаше да го схванат. Особено петнайсетгодишни момчета, които никога не са влизали в битка.

— Но аз го пренебрегнах. Толкова много исках да убия краля, че нямаше да послушам никого. Нищо. — Кип беше сплескал главата на краля. С ръце. Още помнеше усещането, когато черепът изпращя, жвакащия мозък, бликналата кръв.

— Здраво беше стиснат в хватката на цвета си, Кип. Затова сгреши. Може би с прибързаността си предизвика по-лоша война. Може би генералът не беше прав. Може би крал Гарадул щеше да се окаже много по-лош от Цветния принц. Не знаем. Не можем да знаем. Случи се. Бъди по-добър следващия път. Аз това правя.

„Точно затова се учиш.“

— Разбрахте ли изобщо кой го е изпратил? — попита Кип.

— Убиеца ли? Сестра ми помисли, че го е разбрала. Хайде да идем да вечеряме. Жалко, че храната няма да е толкова, колкото ни се иска.

— Но тя отмъсти ли на убиеца? — попита Кип.

— Би могло да се каже.

— Какво му направи?

— Омъжи се за него.

10.

Топчията

Чук. Свръхвиолетово и синьо. Щом палецът докосна, все едно някой духна свещ. Светът помръкна. Очите — безпомощни. Но после, след миг, имаше слънце, заливаха го вълни, примигваше, люшкаше се. Призля му, докато виждаше как перспективата му се мени и в същото време усещаше тялото си напълно неподвижно.

Чук. Зеленото доведе до бързо уплътняване, осезанието за допир се възстанови. Плуваше. Силно тяло, жилаво, голо до кръста. Водата беше топла, осеяна с корабни отломки.

Чук. Жълто. Слухът е възстановен, виковете на мъже, други крещят от болка или от ужас. Но жълтото е нещо повече от това. То е логиката за човек и място. Но жълтото точно в този човек и в това място не е съвсем наред. Неверие. Призмата се бе появил отникъде. Избегна всичките му оръдейни изстрели. Дори когато Топчията започна да стреля по два наведнъж. Малката лодка, сътворена от Призмата, се движеше със скорост, за която нямаше изобщо да повярва, ако бе чул да го разправя някой друг. Зури щеше да му го изкара това през носа. Проклетият Гавин Гайл!

Но този ум блуждае. Тук има нещо…

Чук. Оранжево. Мирис на море и пушек, и на изгърмяния барут, и той вече може да усети другите мъже, плуващи във водата, а под тях и около тях… о, в името на всички адове! Акули. Много акули.

Пръстът му вече пада. Чук.

Червено и тъмночервено, и вкус на кръв в устата му, и е толкова много…

Номерът с акулите е в носа. Не по-различно от човек. Разкървавиш носа на наглеца и става разноглед. Лесно, нали? Лесно.

Топчията не е лесна плячка.

Морето е огледалото ми. Променчиво като мен. Побъркано като мен. Дълбоки течения, и чудовища се издигат от дълбините. Това, което други наричат морски пръски, за мен е тя, Зури, плюе в лицето ми, приятелски някак. За разлика от повечето от тази сган, аз мога да плувам. Просто не го обичам. Двамата със Зури се разбираме чудесно, на малко разстояние.

Сигурно е побесняла.

Акулата, която праща срещу мен, е тигрова. Добри ловци. Бързи. Любопитни като душещо чатала ти куче. Луди като прегладнял лотофаг. Обикновено — два пъти по-дълги от човешки ръст. Но морето ми показва респект, както се полага. Моята е по-голяма. Три пъти по-дълга от мен май. Трудно е да се разбере през водата, разбира се. Не искам да преувеличавам. Мразя преувеличаващите. Страшно ги мразя.

Аз съм Топчията и съм точен.

Парчета от корабокрушението са осеяли сапфирените води… а тигърката се връща. Зависи колко е упорита… Ще ми трябват няколко минути да доплувам до подходящо голямо…

— Ой, Зури! — викам, когато ми хрумва една мисъл. — Знам защо си бясна! — Малцина го знаят, но Лазурното море е наречено на Зури. Не заради цвета. Онези тъпи глупаци в Хромария си мислят, че всичко се върти около тях и цветовете им.

Тигровата акула кръжи около мен, тръбният ѝ плавник сече прелестни дъги по водната повърхност. Почти до отломките съм. Скочих пръв, видях, че пламъците са тръгнали към барутния склад. Но пък да си пръв означава и че акулите ще те забележат пръв, преди другите мръвки.

— Зури! Полека, Зури. Хайде, спри де!

Въртя се непрекъснато, да съм с лице към гадната риба. Акулите са страхливи — обичат да те дръпнат надолу отзад. Въртят се около тебе като реещи се ястреби, а после удрят толкова бързо, че направо да се насереш… Главата ѝ е все по-близо, тя завива… Сега!

Топчията е майстор в избора на точния момент. Няма по-добър. Трябва да е, когато морето се надига под краката ти и фитилът е в ръката ти, и дими, лъха горяща селитра в лицето ти като дъх на любовница, и вражеската корвета е почти до кораба ти, и ако залпът ти не улучи, ще те потопят и ще те скопят, и ще те продадат като роб на галера, след като са те направили дупе за всеки мераклия на борда.

Ритник, забиваш стъпало, втвърдено до кокал от цял живот бос, право в носа на тигровата акула. Виждам за миг как трепва мътната мембрана над очите ѝ, когато силата на удара ѝ почти ме изхвърля над водата.

Акулата потръпва замаяна. Чувствителен нос, казваше баща ми. Май беше прав.

Топчията не е лесна плячка.

— Зури! Мислиш, че аз направих това? Не съм аз! Призмата беше! Гавин Гайл! Онова проклето момче гръмна кораба, не аз! Иди си го хвани, тъпа талпо! — Зури мрази, когато оцапаш лицето ѝ с взривен кораб, а съм го правил не веднъж и дваж.

Акулата се отдалечава. За секунда си помислям, че съм в безопасност, че Зури ще е благоразумна. Други мръвки има там. После обаче акулата завива и пак плува към мен.

Това е гняв. Това е самата Зури. Зури мачка всички, които ѝ се опълчат, с груба сила.

— Зури! Недей!

Все още имам пистолет. Изгубих мускета си, когато гръмна в ръцете ми при битката с Призмата и неговите черногвардейци… което е вбесяващо, невъзможно, никога не съм слагал двоен заряд в мускет през живота си. Но за това ще се тревожим по-късно. Пистолетът дори може да работи все още, въпреки че се гмурнах във водата. От години се мъча да направя непромокаем пистолет. Нищо не може да подейства срещу пълно потапяне във вода обаче, а и стрелянето във вода бездруго е глупава работа. Морската кожа на Зури пази рожбичките ѝ. Тъй че вадя ножа си, острието е педя и половина.

— Проклета да си, Зури, съжалявам, казах ти!

Морските демони са синове на Зури. Убих един преди години. Още не ми е простила. И няма да ми прости, докато не пожертвам нещо наистина скъпо.

Тигровата акула идва право към мен. Никакви хитрости. Обаче този път съм хванал ритъма ѝ.

Петите ми отново удрят мекия ѝ нос. Този път съм по-подготвен и макар да усещам удара чак в коленете си, все пак успявам да я изритам хубавичко, без да се оставя да ме изхвърли толкова във въздуха. Мушкам към окото, не улучвам и забивам ножа в хрилете ѝ. Издърпвам го с пурпурна струя след острието — като пламък от оръдейно дуло.

Смъртоносен удар, но смъртта на акулите не идва бързо. Проклятие. Би трябвало да е бърза.

Кръвта зацапва водата под високо издигналото се слънце и акулата завива настрани. Плувам все едно побесняла богиня ме гони по петите. Стигам до лодката точно когато се появяват няколко по-малки акули.

Чудо е, че лодката е оцеляла… чудо, само леко зацапано от факта, че няма гребла. Качвам се и виждам, че и други мъже плуват към лодчицата. Първият е париец с около шест зъба някъде. Викат му Конър Мошеника, и с право.

Отнякъде е докопал две гребла. Не изглежда доволен, че аз вече съм в лодката.

— Мокър си май — викам му. Нямам гребла, но не плувам с акули. А акулите не ядат гребла.

— Първи помощник — вика ми Конър. — Ти си капитанът. И ни трябва екипаж. Приемаш или не. Щото вятърът и вълната няма да те избутат оттук до брега.

Хитър е. Винаги съм го мразил това у Мошеника. Опасен е. Ама не чак колкото мене.

— Подай ми греблата тогаз, че да ти помогна, помощник — викам му.

— Върви в пъкъла.

— Това беше заповед, помощник.

— Върви в пъкъла — повтаря Конър, забравил за акулите.

И аз се предавам. А аз никога не се предавам.

Конър държи да задържи греблата, докато го издърпвам в лодката… което е добре. Ръцете му са заети, докато забивам ножа в гърба му и го приковавам за планшира.

Докато мъжете във водата псуват, изненадани от внезапната ми измяна, изтръгвам греблата от пръстите на Конър. Вече е мъртъв, ама ги стиска яко. Налага се да го шибна с дръжката на пистолета по ръцете, за да ги пусне, и греблата падат в лодката.

Задържам се прав без усилие, въпреки че лодчицата подскача като тапа във вълните. Държа пистолета, размахвам го небрежно, докато говоря на плуващите отчаяно мъже, току-що видели как съм убил Конър.

— Аз съм Топчията! — крещя, повече на Зури, отколкото на мъжете във водата. — Правил съм неща, за които сатрапи и Призми могат само да сънуват. Аз съм Топчията на легендарния „Авед Барая“! Аз съм убиецът на морски демони! Убиецът на акули! Пират! Дявол! А сега съм капитан. Капитан Топчията търси екипаж — казвам накрая на плуващите уплашени мъже, обкръжени от акули. Изтръгвам ножа от планшира и трупът на Конър се свлича във водата. — Трябва да сте готови да изпълнявате заповеди!

11.

— Надявам се да си отпочинал, малки Гайл — каза ниската стегната черногвардейка Самит. Стоеше до него в края на колоната черногвардейци. Галеасът току-що бе пристанал на Големи Яспис и черногвардейците слязоха първи. — Чака те дълъг ден.

Отпочинал? Кип се беше мъчил да измисли как да скрие голямата си тайна, наследството си, последния и единствен дар, който му беше дала майка му. Имаше си голям украсен със скъпоценни камъни кинжал, за който не знаеше никой, и си имаше голяма украсена лъскава кутия за него. Можеше да сложи кинжала в кутията, но някакво параноидно ъгълче на мозъка му бе убедено, че първото, за което някой ще полита, щом види кутията, ще е дали би я отворил.

Как можеше да откаже?

Тъй че късно през нощта беше седял на малкия си нар в тъмното и се мъчеше да не събуди черногвардейците, спящи по другите нарове. Беше намерил връв и връзваше кинжала на гърба си, процес, който отне цели десет минути с превързаната му ръка. Върхът висеше до задника му, под дрехите, задържан от колана.

Не беше страхотно решение, но беше най-доброто, което можеше да измисли. След тази нощ му трябваше точно един дълъг ден. Все пак успя да се усмихне унило на Самит. Беше мила въпреки кривия ѝ, неведнъж чупен нос и липсващите предни зъби. Беше ниска и стабилна като вълнолом.

Бяха от последните, включили се в колоната, и щом се строиха, черногвардейците поеха в бавен бяг.

Кип мислеше, че няма да е толкова изумен втория път, когато види Хромария. Грешеше. Изуми го дори остров Големи Яспис, целият покрит от град. Целият град беше от многоцветни куполи над окъпани в бяло четвъртити здания. Всяка пресечка бе украсена с кула, на чийто връх имаше огледало, излъскано и нагласено така, че да може да насочва слънчева и дори лунна светлина към всяка част на града. Хилядата звезди ги наричаха. Улиците бяха изпънати в прави линии с математическа точност, тъй че да прекъсват колкото може по-малко лъчи светлина.

Самит го видя, че оглежда съоръженията, и каза:

— Казват, че на Големи Яспис няма никаква тъмнина. — Ухили се с щърбавата си уста. — Не е съвсем вярно, но тук е по-вярно, отколкото навсякъде другаде по света.

Кип кимна мълчаливо, за да си спести дъха за бягането. Само от това, че се извърна да я погледне за миг, едва не се сблъска с един луксиат в черен халат.

Улиците бяха пълни с хиляди хора — не за пазарен ден или заради някакъв определен свят ден, осъзна Кип. Това беше обичайно за Големи Яспис. А самите хора бяха от всичките Седем сатрапии. От червенокоси и бледолики диваци от недрата на Кървавата гора до облечените с вълнени дрехи тъмни илитийци, светлокожи рутгарци с широките им сламени шапки, да ги пазят от слънцето, и аборнейски мъже и жени, буквално неразличими едни от други в коприните и с обиците си.

Но независимо от произхода им между всичките тези хора по улиците имаше нещо общо: страхопочитанието им към Черната гвардия, с която подтичваше Кип. Хората се отдръпваха почтително от пътя им, а черногвардейците го приемаха като нещо, което им се дължи.

Отначало Кип се стараеше да не му личи, че не е на място сред всичките тези атлети с корави мускули, но скоро започна да се старае просто да не изостава.

— Не се тревожи — подхвърли Самит. Най-дразнещото беше, че макар тялото ѝ да бе толкова широко, колкото и високо, тя дори не се беше задъхала. — Ако не можеш да издържиш, имаме заповед да те носим.

„Да ме носят?“ Ужасът от представата за това се оказа достатъчен, за да го накара да продължи. А и ако го понесяха, щяха да открият кинжала.

Най-сетне прекосиха Стеблото на лилията — прозрачния, покрит със синьо-жълт луксин мост между остров Малки Яспис и остров Големи Яспис.

Щом черногвардейците навлязоха в големия двор между шестте външни кули на Хромария, Железни даде някакъв сигнал, който Кип не видя, и бойците се разпръснаха в шест различни посоки. Кип се наведе с ръце на коленете и се помъчи да си оправи дъха. Потръпна, преглътна ругатнята и премести тежестта от лявата си ръка.

— Скритите оръжия са най-полезни, когато можеш да ги извадиш бързо — подхвърли Самит.

Кип се изправи рязко. Разбира се. Навеждането беше очертало кинжала под дрехите му, а заради работата си точно черногвардейците трябваше да са най-добрите в забелязването на скрити оръжия.

„Страхотно, Кип. Превъзходно. Не можа да го скриеш тоя нож и за един час!“

Все пак тя не каза нищо повече.

Кип погледна след разпръсващите се черногвардейци. Железни също беше изчезнал някъде.

— Ъъ… а аз какво трябва да правя?

— Ще те заведа в новата ти квартира, а после — на уроците ти — каза Самит.

Стомахът му се сви. Цял клас, пълен с хора, които се познаваха, щеше да го зяпне, щом влезеше. Щяха да го учат на неща, за които не знаеше нищо, и щеше да изглежда пълен тъпак. Преглътна.

„Виждал съм морски демон, изправял съм се срещу цветни бесове, бил съм се в битка и съм убивал… а съм изнервен, че ще съм новото момче.“ Направи гримаса, но и това не го накара да се почувства по-добре.

Влезе след Самит в централната кула и после в асансьора.

— Знаеш ли разположението? — попита тя.

— Командирът ме заведе направо на Изпитанието. Не го знам.

— Нямаме време днес, за жалост. Обичам да гледам как новобранците се стряскат. — Ухили се, но приятелски. — Накратко, всяка кула приютява своя цвят притеглящи и повечето тренировъчни съоръжения за тях, макар че някои спални, кабинети, складове и библиотеки са общи. В основата на всяка кула има по-специализирани помещения: под синята кула са топилните и стъклените пещи, под зелената са градините и менажериите, под червената е залата за веселие и оранжериите, под жълтата е болницата и дисциплинарните зони, под подчервената са кухните и хранилищата за продоволствие, под кулата на Призмата е голямата зала. Запомни ли?

Кип се надяваше, че се шегува. Усмихна се колебливо, щом излязоха на празно ниво, не много нависоко. Тя тръгна по коридора и отвори вратата на едно спално помещение.

— Избери си легло.

Само празни постели, изпънати от стена до стена. Откъм краката на всяка имаше ракла за лични вещи.

— Има ли някаква йерархия кой кое легло да заеме? — попита Кип.

— Няма никаква йерархия кой кое легло да заеме — отвърна тя почти дума по дума.

— Лъжеш ли?

— Да.

— Кое е най-лошото легло в стаята?

— В дъното. Най-далече от вратата.

Кип тръгна към последното легло, но се сети за нещо и спря.

— Всъщност нямам никакъв багаж.

Имаше само едно наметало, красивата кутия за ножа и ножа.

Самит се покашля.

— Какво?

— Не можеш да влезеш в класната стая въоръжен.

„По дяволите!“

— Освен това ще те заведа при шивачите да ти направят хромарийско облекло.

Какво да направи? Да остави безценния си кинжал в спалнята? Самит знаеше само, че е нож. Току-що бяха напуснали военна зона, тъй че това не беше изненада. Но ако ѝ го покажеше, тя със сигурност щеше да докладва. Трябваше да го направи безинтересен дори за нея.

— Ще… мм… трябва да си сваля ризата, за да сваля ножа. Може ли, ъъ, да се обърнеш? — помоли Кип.

Тя му обърна гръб, без дори да се изсмее.

Кип тръгна бързо към постелята си, съблече си ризата и развърза кинжала. Навлече отново ризата и непохватно ската наметалото си. Отвори раклата. Вътре имаше сгънато одеяло, тънко. Пъхна наметалото и кутията в раклата.

— Готови ли сме вече? — попита Самит.

— Ъъ, не! Само минутка.

Огледа леглата. Бяха поне шейсет. Незаетите легла — най-близо до него — бяха неоправени и раклите бяха под тях. Заетите бяха оправени и раклите бяха откъм краката.

Нямаше никакви скришни места.

Пъхна кинжала под дюшека. После бързо оправи леглото, като се постара да заглади гънките така, че издутината да не се набива на очи. След това тръгна към Самит.

— Просто за да знаеш — каза тя. — Най-добрият начин да ти откраднат нещо е като го скриеш под дюшека. Точно там гледат първо крадците.

„Наистина съм тъпак! Трябваше да кажа на баща ми за кинжала. Дори да ми го беше взел, щеше да е по-добре, отколкото да го открадне някой тъпанар. По дяволите, майко, не можа ли да ми завещаеш медальон?“

Върна се при постелята си, извади кинжала и се огледа. Мина пет реда до едно от незаетите легла, отвори раклата под леглото и пъхна ножа под одеялото. По-добре от нищо. Натика раклата под леглото и изсумтя:

— Страхотно. Какво следва?

Следваха шивачките, където трябваше да се съблече, за да му вземат мерки. Едната беше хубавичка и когато клекна пред него, както стоеше по долни гащи, той можеше да гледа направо в деколтето ѝ. Следващия половин час зяпаше към тавана и се молеше. И точно когато най-после си тръгна, като благодареше наум на Оролам, че тялото му не е направило нещо, което да го посрами, другата шивачка се покашля, подаде му чисто бельо и му каза съзаклятнически:

— Можеш да ги миеш от време на време. И подмишниците също.

Едва не умря от срам.

Накараха го да се измие със сюнгер — той махна ядосано на роба, който понечи да му помогне — и да се преоблече в новата си бяла туника и новите бели гащи, а един роб от кулата отнесе старите му дрехи. После отидоха да се запишат при някакъв служител, който го накара да си напише името на куп формуляри, а след това Самит го заведе до трапезарията, където хапнаха много малко и набързо, а след това му показа къде са тоалетните на всеки етаж на кулите.

След което го заведе за първия му урок.

— Мога да вляза с теб или да изчакам навън — каза му. — Ти решаваш.

— Навън. Моля те, навън.

Вече беше достатъчно притеснен от това, че си има телохранител. При това жена. Надникна в учебната зала, мъчеше се да прикрие нервността си, докато покрай него се стичаха други ученици. Беше гладен. Всичко бе готов да даде за един пай!

— Нещо, което трябва, ъъ, да знам?

— Не. Нали си дошъл да учиш.

„Аа, значи бих могъл дори да надмина очакванията?“

12.

— Всеки път, когато притеглиш, ускоряваш смъртта си — каза магистър Кадах. Все още не беше на средна възраст, но вече изглеждаше сбръчкана, сива като мишка, със смъкнати рамене, с коса, която не беше виждала четка или гребен от седмици, зелени очила на златна верижка около шията и тънка палка от зелен луксин в ръката. — Твоята смърт е без значение, но това, че ще лишиш сатрапа си от скъп инструмент, не е. Твоята смърт е без значение, но това, че ще лишиш общността си от нужното ѝ, за да оцелее, не е. Ние, които притегляме, сме роби. Роби на Оролам, на светлината, на Призмата, на сатрапите и на нашите градове.

Направо чудесно. Кип се стараеше да запази лицето си безизразно — все пак това бяха първите му уроци в Хромария.

— Лъжите първо, уроците после — подхвърли момчето зад него.

— Какво? — попита Кип и погледна през рамо. Момчето, странно, носеше прозрачни очила с дебели махагонови рамки пред гъстите си черни вежди. От лещите едното му око изглеждаше по-голямо от другото. Но по-интригуващи от рутгарската му външност — къдрава светлокафява коса, чип нос, смугла кожа, кафяви очи — бяха самите механични очила. Две цветни лещи, жълта и синя, стояха на панти, готови да щракнат над прозрачните лещи за миг.

Момчето се ухили, като го видя как зяпна.

— Мое изобретение са.

— Гениално. Никога не съм…

Нещо изплющя по чина на Кип със звук като от изстрел на мускет и Кип едва не подскочи. Погледна зелената пръчка луксин в ръката на учителката. Беше я стоварила точно до пръстите му.

— Господин Гайл — каза тя.

Каза го така, че всички в класа, които не знаеха кой е, да разберат, че наистина е Гайл и че тя го знае.

„Сега ще обясни, че не я интересува.“

— Смятате ли се за по-добър от останалите в класа, господин Гайл?

Изкушението бе силно, но Кип си имаше заповеди. Трябваше да се справи добре с ученето. Ако го изгонеха, нямаше как да го постигне.

— Не, магистър — отвърна той. Като че ли дори май го каза искрено.

Учителката не беше с внушителна фигура, нито много висока, нито едра, но се извиси над Кип. Той се отдръпна толкова назад, колкото позволяваше чинът.

— Разбираме ли се помежду си, младежо? — попита тя.

Въпросът беше странен, след като не бе отправила никаква изрична заплаха, но не се и налагаше.

— Да, магистър — отвърна Кип.

— Дисципули[4], сигурна съм, че сте забелязали новия си съученик. — От думите ѝ не стана ясно дали намеква, че е дебел. Последваха няколко нервни хихикания. — Името му е Кит Гайл и…

— Кип — прекъсна я Кип. — Не съм чак кит, а просто съм дебел и… — Разбра, че е грешка, веднага щом думите излязоха от устата му.

— И устат. Като всички мизерни тирейци. Изпъни си ръката, Кип.

Той протегна ръката си, без да разбира съвсем защо трябва да го прави, докато тя не го перна със зелената пръчка по кокалчетата.

Дъхът му секна.

— Никога не прекъсвай учител, Кип. Дори ако си Гайл.

Той погледна кокалчетата си. Очакваше, че ще са разкървавени. Не бяха. Магистър Кадах знаеше точно колко силно да удря. Добре поне, че беше ударила кокалчетата на дясната му ръка. На разранената лява щеше да е много по-лошо.

Магистър Кадах тръгна обратно към предната част на стаята и замърмори:

— Кип. Нелепо име. Но пък как може да се очаква, че ще нарече копелето си една неграмотна мърла?

Беше капан. Кип знаеше, че е капан. Зейнал беше пред краката му. „Тя те мрази и има план, Кип. Просто си дръж устата затворена, Кип.“

Вдигна ръката си. Беше най-добрият компромис, който мозъкът му можа да направи с устата му.

Тя не му извика. Той задържа лявата си ръка вдигната. Както беше увита в белия бинт, нямаше как да не я види. Можеше да прилича на знаме за поражение, ако не беше толкова явен бунт.

— Както би трябвало да помните от вчерашната ни лекция, притеглянето е процесът на превръщане на светлината във физическа субстанция, луксин. — Видя, че ръката на Кип все още е вдигната, и за миг стисна устни, но не го скастри. — Всеки цвят на светлината може да се преобразува в различен цвят луксин, всеки от които си има своя миризма, тежест, плътност, сила.

В името на брадата на Оролам, на това ли щеше да ги учи? Толкова ли бяха назад? Какво хабене на…

— Кип, времето ли ти губим? — попита тя рязко. — Отегчаваме ли те?

„Капан, Кип. Не го прави, Кип.“

— Не, очите ми лъщят така непрекъснато. Понеже майка ми пушеше ганджа.

Тя вдигна рязко вежди.

— Имам го това състояние — каза Кип. „Престани, Кип. Спри.“

— Виждате ли, не само че съм дебел и устат, но съм и бавен… разбирате, умствено… тъй че когато се съсредоточа върху едно нещо, не мога да мина на следващата тема, преди да получа отговор на всичките си въпроси. Може би не съм достатъчно напреднал за този клас. Може би трябва да се преместя другаде.

— Разбирам — каза тя. Той знаеше, че няма да му разреши да отиде в друг клас. Не знаеше дори дали има друг клас. — Е, господин Гайл, това е подготвителен клас и се гордеем с това, че не оставяме и най-бавните говеда в стадото, а вие очевидно наистина искате да кажете нещо, нали?

— Да, магистър. — Мразеше я. Едва я познаваше, а му се искаше да я зашлеви през грозното лице.

Тя се усмихна. Страшно неприятна усмивка. Дребна жена, толкова доволна, че е господарката в сферата си, толкова горда, че може да тормози цял клас деца.

— Ще направя сделка с теб, Кип: ти казваш каквото искаш, но ако преценя, че е неуместно, ще те перна отново по пръстите. Виждате ли, ученици, това ще бъде един хубав нагледен урок. Аналог на притеглянето — винаги има цена и вие трябва да решите дали сте готови да я платите. Е, Кип?

— Вие нарекохте майка ми неграмотна и това е горе-долу толкова вярно, колкото ако аз ви нарека добро човешко същество. — Сърцето му се надигна, запуши гърлото му. — Майка ми продаде душата си на ганджата. Тя лъжеше, мамеше и крадеше, мисля, че продаде тялото си като курва няколко пъти, но не беше неграмотна. Тъй че ако ще обиждате майка ми, за да изглеждам жалък, има много верни неща, които можете да кажете. Но това не е едно от тях. — „Кучко.“

Класът беше зяпнал Кип. Той не знаеше дали току-що е опровергал стотина слуха, или ги е породил. Може би и двете, но бе запазил спокоен тон и не беше нарекъл учителката си лъжкиня или нещо по-лошо. Беше донякъде победа. Донякъде.

— Приключи ли? — попита учителката.

А сега — цената за победата.

— Да — каза Кип.

Постави ръката си на чина, за да я удари — лявата си ръка, в превръзката.

„Глупаво, Кип. Ти просто я предизвикваш. Търсиш си го.“

Прас! Кип подскочи, щом пръчката шибна по чина толкова силно, че повърхността подскочи… само на два пръста от ръката му.

— Ученици, понякога с притеглянето е като в живота: не ти се налага да платиш цената за неправилното си поведение — каза магистър Кадах. — Особено ако си Гайл. Кип, не ми харесва поведението ти. Излез и изчакай в коридора.

Кип стана и излезе в коридора, проследен от двайсет чифта очи. Съучениците му бяха от всичките Седем сатрапии: тъмнокожи парийци, момичетата със свободно падащи коси, момчетата с готри на главите. Аташийци с маслинова кожа и светли сапфирени очи. И много рутгарци, с малки носове, тънки устни и по-светлокожи, един дори русокос. Кип беше единственият тиреец, макар да приличаше повече на мелез: къдрава коса като на париец, но без стройната гъвкава фигура; очите сини като на аташиец, но кожата по-тъмна от техния маслинен тен, нос като нос. Имаше дори няколко лунички, все едно беше отчасти горянин от Кървавата гора.

„Ще те мразят заради мен — беше казал баща му. И след това — широката, чаровна усмивка на Гайл. — Но не се безпокой, след време ще те мразят и заради самия теб.“

Беше първият ден, тъй че Кип предполагаше, че засега го мразят заради Гавин Гайл.

Самит я нямаше. Сигурно черногвардейците работеха на смени. Сигурно си беше помислила, че ще изкара една лекция, без да се въвлече в неприятности.

Опаа.

„Давай — каза си той, щом седна на пода в коридора на Хромария, — съжалявай се. Най-могъщият човек на света те призна за свой незаконен син. Спаси живота ти много пъти и ти даде право на избор. Можеше да влезеш в Хромария анонимен. Ти избра това.“

Само че Кип си беше мислил, че ще има поне един приятел тук. Лив беше тук — преди Гаристън. Беше се държала мило с него, макар да го приемаше като малко братче. Но вече я нямаше, воюваше на страната на Цветния принц, предпочела да вярва на утешителни лъжи. Кип я мразеше за това, презираше я, че бе потърсила лесния изход… но тя му липсваше най-много.

Седеше до вратата и се мъчеше да подслуша лекцията на магистър Кадах, мъчеше се да мисли за магия, за да не мисли за нищо друго. Учителката казваше нещо за свойствата на зеления луксин. Кип си помисли дали да не притегли малко точно тук, в коридора. Но щеше да е лоша идея. Зеленото правеше човек див, караше го да не се съобразява с никаква власт. Моментът не беше подходящ. Но се усмихна, щом си помисли за това.

— Ти ли си Кип? — прекъсна фантазиите му нечий глас и Кип вдигна глава.

До него стоеше дребен гладко обръснат много тъмен париец с твърд бял шарф и тънък памучен робски халат.

— Ъъ, да. — Кип се надигна. Топката страх, смъкнала се в стомаха му, му подсказа кой е изпратил роба.

Мъжът го изгледа продължително, явно за да го прецени, но не позволи присъдата да се изпише на лицето му. Главният роб и дясна ръка на Андрос Гайл се казваше Гринуди — Гавин му го беше казал.

— Лукслорд Гайл иска да се явиш при него — каза Гринуди.

Лукслорд Гайл или лорд Андрос Гайл, един от най-богатите хора на света, с имения из цял Рутгар, Кървавата гора и Пария. На управителния съвет, известен като Спектъра, той беше Червеният. Баща на две Призми, Гавин и бунтовника, който едва не бе унищожил света, Дазен. Според Кип Андрос Гайл беше единственият човек на света, от когото Гавин Гайл се страхуваше.

И беше дядо на Кип.

А Кип беше копеле, петно върху фамилната чест. И Фелия Гайл, бабата на Кип и единственото лице, което можеше да смекчи тиранията на Андрос Гайл, вече бе мъртва.

Но преди Кип да налети с лицето напред в тази стена, имаше друг проблем. Не можеше да напусне коридора, без да даде на магистър Кадах нови поводи да го мрази, а не можеше да прояви непочитание към Андрос Гайл, като го накара да чака.

— Ъъ, ще кажеш ли на учителката ми, че ме викат? — попита Кип.

Гринуди го изгледа безизразно.

Кип се почувства глупаво. Сякаш не можеше да направи една крачка, да надникне вътре и да каже: „Викат ме.“ Отвори уста да се обясни, но си спомни заповедта на Гавин: помни кой си.

Щеше да се извини, да каже „моля“, но спря.

След още миг на преценка Гринуди отстъпи. Почука на вратата и влезе в класната стая.

— Лукслорд Гайл иска Кип да се яви при него.

Не даде възможност на магистър Кадах да отговори, макар че Кип бе готов да даде лявото си око, за да види изражението ѝ. Гринуди беше роб, но роб, упълномощен да върши работата си от един от най-могъщите хора на света. Каквото и да отвърнеше учителката, щеше да е без значение. Гринуди знаеше кой е.

Същинският въпрос беше кой е Кип? Гринуди го беше споменал само с първото име. Не беше „Лукслорд Гайл иска да види внук си“.

Какво беше казал Гайл?

„Ще го броим за победа, ако успееш да не се подмокриш.“

Кип се покашля.

— Ъъ, имаш ли нещо против пътьом да се отбием в тоалетните?

13.

Щом излезе от плъзгуна и стъпи на Острова на ясновидците, Гавин се усмихна. Карис беше извадила атагана си и бе насочила пистолета си към най-близкия мъж.

Хората стояха в безредна тълпа, но бяха въоръжени с мечове, мускети и копия. Малко общи неща имаше между тях: бяха дошли от всичките Седем сатрапии, светлокожи и тъмни, мръсни и чисти, облечени в коприна и във вълна. Няколко имаха трето око, нарисувано на челата им с въглен. Някои от третите очи бяха нарисувани изящно, а други — грубо и накриво.

Общото между всичките тези мъже и жени беше едно: всеки от тях бе намерил достатъчно религиозна преданост, за да прекоси рифовете с малка лодка и да дойде тук — и всичките бяха притеглящи.

Една жена излезе напред. Беше джудже, висока едва над кръста на Гавин, с къси ръце и крака, с торс като на жена на среден ръст. На челото ѝ беше татуирано пламтящо око.

— Няма да притегляте тук — каза тя.

— Аз ще реша това — отсече Гавин.

Вместо да се ядоса, тя се усмихна.

— Предречено е.

Ясновидци. Чудесно.

— Някой предсказал ли е, че щях да кажа това? — попита Гавин.

— Не. Само че ще се държиш като задник.

Гавин се засмя.

— Тук май ще ми хареса.

— Идвате с нас — заяви тя.

— Тъй ли? — попита Гавин.

— Това не е покана.

— Е — отвърна Гавин. — Когато нямаш сила да наложиш подчинение, по дефиниция отправяш покана. Как се казваш?

— Каелия. Когато се уморя, ще ме носиш — каза тя невъзмутимо.

— С удоволствие.

Изщракването на ударник ги прекъсна. Карис насочи пистолета си право в третото око на Каелия. Мъжете пък насочиха мускетите си към нея.

— Опитате ли нещо, ще ти пръсна черепа — каза Карис.

— Бялата Черна гвардия. Казаха ни, че ще си убедителна.

Карис пусна ударника на пистолета си, прибра го и затъкна атагана си в ножницата.

— Премислих — каза Гавин. — Кого ме водите да видя и колко далече е тя?

„Тя“ беше предположение. Гавин всъщност малко знаеше за религиозната вяра на ясновидците. Смяташе, че тук не съществува единна вяра, но знаеше, че изправени пред биологични факти, културите си правят собствени интерпретации. Женските притеглящи обикновено притегляха по-успешно, защото повечето можеха да виждат цветовете по-точно, и обикновено живееха по-дълго от мъжките притеглящи. Културите, които бяха решили, че това означава предпочитание на Оролам към жените, едва ли биха допуснали, че ще бъдат управлявани от мъж.

— Третото око обитава в подножието на връх Инура.

Гавин посочи към най-високия планински връх. Беше обрасъл със зеленина, тоест не толкова висок, че по него да не растат дървета, но все пак си беше доста вървене.

— Какво е това, пет часа вървене оттук?

— Шест.

— Предполагам, че нямате коне? — попита Гавин.

— Имаме, но човек върви пеш, за да види Третото око. Това е поклонничество. Дава на човек време да подготви душата си за срещата.

— Аха. Е, когато Третото око дойде да ме види, може да язди. Искам като дойде тук да е в добро настроение.

Каелия сякаш задъвка бузите си отвътре.

— Така беше предречено.

— Предрекла е, че няма да ида ли? — попита Гавин.

— Не, пак за задника.

Мъжете наоколо се изсмяха.

— Щом казваш. Знаеш ли, имам работа. И то точно тук.

Каелия огледа своите двеста въоръжени мъже.

— Бих могла да настоя. Тези мъже не са просто въоръжени, те са и притеглящи.

— Аз съм Призмата — отвърна Гавин все едно тя все още не схващаше. — Мислиш ли, че двеста мъже могат да ми попречат да направя каквото Пожелая?

Каелия се поколеба.

— Мисля, че търсиш ненужен конфликт.

Карис само изсумтя.

Понякога Гавин си мислеше, че светът е пълен с малоумни. Силата можеше да е нож, но понякога трябваше да е сопа. Човек като командир Железни можеше да говори кротко, защото вдъхваше страхопочитание на хората с физическото си присъствие. Гавин трябваше да чертае линии и да ги налага, защото не се доверяваше на други да го направят вместо него. Трябваше да го прави, защото ако се позволеше на други да основават решенията си на допускането, че е слаб, щеше да е нужна груба сила, за да ги разубеди. Възпирането е по-евтино от поправката.

Но това, което каза за Пожелаването, не беше подхвърлено току-така. Притеглящите винаги налагаха волята си на света. Сред най-мощните притеглящи винаги имаше немалко луди кучи синове и тъпи кучки. И понеже всичко зависеше от тях, ги търпяха. Самия Гавин — най-вече.

Но колкото повече сила имаш, толкова по-трудно е да разбереш какво има извън силата ти.

А имаше удоволствие в това да видиш как други правят каквото ти искаш. Гавин го усети сега, когато Каелия строи хората си и тръгнаха. Гавин можеше да си каже, че беше важно да наложи властта си енергично заради това, което трябваше да направи, и да подготви ясновидците за още по-горчивото хапче, което щеше да им даде да преглътнат. Беше вярно, но и той трябваше да внимава.

Още преди да се отдалечат, Гавин пое обратно към брега.

— Имаме една седмица — заговори на Карис. — Този залив е прекалено широк и ще трябва да изградим вълноломи от тук до ето там и после до ей там. Ще трябва да разчистя рифовете. Мисля да ги разчистя зигзагообразно, тъй че ако дойдат нашественически кораби, ще заседнат, но ние ще сме отбелязали безопасния път, за да могат местните да насочват трафика. Подвижни шамандури? Също така не съм решил колко широк трябва да е безопасният проход. Ако е много тесен, пречиш на продоволствието да стигне до града и просто става прекалено скъпо тук да живеят много хора, но ако е много широк, рифовете вече няма да са препятствие. Тъй че съображенията ти са повече от добре дошли. Освен това ще ми трябва помощта ти да определим най-главните неща, които трябва да построя, за да дам на хората си добър старт. Прочистваме ли джунглата… и ако да, как? Трябва ли да построим стена срещу местните животни, срещу местните хора? Трябва ли да се опитаме да построим някакви къщи, или това ще е твърде много работа?

Карис го гледаше.

— Знаеш ли, всеки път, когато си помисля, че те познавам… Ти наистина го правиш това, нали? Основаваш град. Замисляш го като главен център.

— Не и през живота ми. — Гавин се усмихна.

— Знаеш ли, ако продължиш да променяш всичко, което докоснеш, нищо няма да е същото след пет години.

Пет години. Очакваше се това да е остатъкът от срока му като Призма. Но той вече умираше и много скоро Карис щеше да го забележи.

— Да — отвърна ѝ. — Надявам се да не е.

Пет години и още пет велики цели. Само дето разполагаше само с една година.

14.

Единственото нещо, което му трябваше на това помещение, за да бъде още по-зловещо, бяха увиснали паяжини. Кип зяпна в катранения мрак на стаята на лорд Андрос Гайл без особена радост.

— Пропускаш светлина — каза Гринуди. — Да убиеш милорд ли се опитваш?

— Не, не, аз… — Винаги се извиняваше. — Влизам.

Пристъпи напред през няколкото пласта тежки завеси, които не даваха на светлината да проникне в стаята.

Въздухът беше застоял, неподвижен и горещ. Вонеше на старец. И беше невероятно тъмно. Кип започна мигновено да се поти.

— Ела тук — каза хриплив глас. Беше тих, гробовен, все едно лорд Гайл не беше говорил от дни.

Кип заситни напред, сигурен, че ще се спъне и ще се изложи. Беше като в бърлога на дракон.

Нещо докосна лицето му и той трепна. Не беше паяжина, а лек като перце допир. Кип спря. Беше очаквал някак си, че Андрос Гайл е инвалид, седнал на стол с колелца може би, като тъмно огледало на Бялата. Но този мъж стоеше прав.

Дланта беше корава, макар не чак мазолеста. Пробяга по топчестото лице на Кип, опипа косата му, извивката на носа му, притисна устните му, мина по мъха на брадата му. Кип потръпна от ужас при мисълта за пъпчиците, които имаше под поникващата брада.

— Значи ти си копелето — каза Андрос Гайл.

— Да, милорд.

Изневиделица нещо едва не му откъсна главата. Кип се натресе в стената толкова силно, че сигурно щеше да си счупи нещо, ако тя не беше покрита с дебели гоблени. Падна на застлания с килим под. Бузите му пламтяха, ушите му кънтяха.

— Това е за съществуването ти. Никога повече не позори тази фамилия.

Кип се надигна колебливо, твърде изненадан, за да се ядоса дори. Не знаеше какво бе очаквал, но удар в тъмното определено не беше.

— Извинявам се, че се родих, милорд.

— И трябва.

Последва мълчание. Тъмнината беше потискаща. „Каквото и да правиш, не го превръщай във враг“, беше казал Гавин. Можеше ли да стане още по-топло тук?

— Махай се — каза накрая Андрос Гайл. — Махай се веднага.

Кип напусна с ясното чувство, че се е провалил.

15.

Цветния принц разтърка слепоочията си. Лив Данавис не можеше да откъсне очи от него. Никой не можеше. Мъжът беше направо изваян от чист луксин. Сини плочки покриваха ръцете му от лактите надолу и оформяха увенчани с шипове ръкавици за юмруците му. Изтъкан син луксин очертаваше повечето от кожата му, с жълто, стичащо се на реки под повърхността, което непрекъснато допълваше останалото. Гъвкав зелен луксин образуваше ставите му. Само лицето му беше човешко, и то не съвсем. Кожата му беше шуплеста от белези от изгорено, а очите му — с толкова разкъсано хало, че сякаш липсваше — бяха вихрушка от всевъзможни цветове, не просто ирисите му, но и бялото също. Точно сега в склерите се вихреше синьо, после — жълто, щом седна на големия стол в залата за аудиенции на Травертиновия дворец, за да реши как да подели града, който току-що бе завзел… и го завари почти празен.

— Искам дванайсетте лордове на въздуха да надзирават разпределението на града. Лорд Шаям ще ръководи. Първо, плячката. Избягалите от Гаристън не взеха със себе си почти нищо — всичко е тук. Част от него ще отпътува с армията, но останалото не бива да се оставя да изгние. Продайте каквото може да се продаде и разпределете останалото възможно най-равностойно между останалите жители на Гаристън. Дванайсетте лордове трябва да решат на кои от новите заселници да се дадат имоти под наем. За по-богатите райони и домове ще трябва да се вземе такса веднага. По-бедните да започнат да плащат след половин година.

— Лейди Селийн — продължи той. Селийн бе синьо-зелен бихром и все още не беше разкъсала халото. Беше тирейка, с вълниста тъмна коса и мургава кожа, удивителна и странна, с твърде раздалечени очи и малка уста. — Вие командвате всички зелени, докато напуснем града. Шест седмици. През това време очаквам да прочистите ключовите напоителни канали и да поправите шлюзовете на реката. Искам следващата пролет този град да процъфти. Първите есенни дъждове може да дойдат всеки момент. Посъветвайте се с лорд Шаям. Ще трябва да се внесат нови растения, може би почва също така. Направете каквото можете с наличната работна сила за времето, което имаме.

Лейди Селийн приклекна в дълбок реверанс и напусна мигновено.

И така продължи цяла сутрин. Лив седеше между петима съветници отляво на Цветния принц. Освен тези съветници никой друг не беше допуснат в голямата зала. Принцът искаше малко хора да знаят за плановете му. Лив нямаше представа защо е сред привилегированите малцина. Тя беше дъщерята на генерал Корван Данавис и Цветния принц не криеше надеждата си, че може да привлече на своя страна стария враг на Гавин, но според Лив беше нещо повече от това. Тя беше сменила страната преди битката за Гаристън, дори се биеше за армията, която се опитваше да си върне града — но го беше направила в замяна на това, че Цветния принц бе спасил нейни приятели. Не заслужаваше чак такова доверие.

Всичко това ѝ се струваше удивително. Принцът току привикваше куриери, които да му дадат повече информация по някакъв въпрос. Изобщо не го интересуваха предишните закони и малко се съобразяваше с това как са били нещата традиционно, но проявяваше остър интерес към търговията, данъците и земеделието и всички неща, които трябваше да осигури за хората си и за армията.

Издигна един от най-надарените си млади командири в генерал и му възложи да подсигури пътищата и реките на Тирея. Искаше търговията да може да тече невъзпрепятствано по Кафявата река и разбойниците да бъдат стъпкани безмилостно.

Лив знаеше, че това всъщност е просто замяна на много разбойници с един. Хората на принца несъмнено щяха да събират данъци точно както разбойниците налагаха такси за преминаване. Но ако го правеха честно и не убиваха селяните и търговците заради стоките им, страната все пак щеше да е по-добре.

Принцът изпрати зелени и жълти да прочистят самата река. Дори да беше лош човек, беше лош човек, който мислеше с перспектива, защото макар Лив да не разбираше всичко, което разпореждаше, ѝ беше ясно, че жертва голям брой от своите притеглящи и бойци за благото на Тирея. В дългосрочен план, подсказваше циничната ѝ надвиолетова природа, това щеше да го облагодетелства. Армия в поход не произвежда собствената си храна, а не може винаги да се разчита на плячка, за да се плаща на хората, тъй че ако имаше силна икономическа база, това щеше да усили мощта на принца… по-късно.

— Лорд Ариас — каза Цветния принц, — искам да изберете сто от жреците ви, достатъчно млади, за да са ревностни, достатъчно възрастни, за да са умели, и ги изпратете до всяка сатрапия да разпространят добрата вест за идващата свобода. Съсредоточете се върху градовете. Пратете местни хора, където е възможно. Уведомете ги срещу каква съпротива ще се изправят. Очаквайте мъченици в каузата на Дазен и започнете да подготвяте нова вълна фанатични последователи. Искам редовни донесения и пратете хора, които могат да се оправят с тях. Ще се договорим с Ордена на Разбитото око, където гонението е прекалено голямо, нали?

Лорд Ариас се поклони. Беше аташиец, с типично яркосините очи на народа му, маслинена кожа и сплетена с мъниста брада.

— Как бихте пожелали да действаме на Големи Яспис и в самия Хромарий, принце?

— Хромария оставете на мира. Други ще се оправят с това. В Големи Яспис трябва да действаме много внимателно. Искам нашите хора там да бъдат повече очи и уши, отколкото усти, разбрано? Най-добрите ви хора само на Големи Яспис. Искам ги да мърморят в кръчмите и на пазарите или да се присъединяват към тези, които вече недоволстват, да нашепват, че нашата кауза може би има някакво основание. Открийте тези, които недоволстват и които бихме могли да привлечем, но много внимателно. Там не са глупаци. Очаквайте Хромарият да се опита да внедри шпиони.

— Ще упълномощите ли Ордена там? — попита лорд Ариас.

— Най-добрите хора на Ордена вече са там или на път за там — каза принцът. — Но очаквам от вас да ги използвате като игла, не като сопа, разбрано? Ако действията ни бъдат разкрити прекалено рано, цялото начинание е обречено. Съдбата на революцията е във вашите ръце.

Лорд Ариас поглади брадата си и жълтите мъниста изтракаха.

— При това положение базата на операциите ми трябва да е в Големи Яспис.

— Съгласен.

— И ми трябват средства.

— Където, съвсем предсказуемо, се натъкваме на проблеми. Мога да ви дам десет хиляди данара. Знам, че е нищожна част от това, което ще ви трябва, но имам хора, които трябва да бъдат изхранени. Бъдете изобретателен.

— Петнайсет хиляди — заяви лорд Ариас. — Само купуването на къща на Големи Яспис…

— Договорихме се. Ще ви пратя повече след три месеца, ако мога.

Повечето останали неща бяха по-досадни: заповеди как и къде да се разположи на лагер армията, искания на пари за храна и ново облекло, и нови обуща, и нови коне, и нови волове, и пари, дължими на ковачи и миньори, и чужди лордове, и банкери, които искаха да им се изплатят заемите. Други идваха да молят да им се разреши да притиснат местните и цивилните за работа в прочистването на пътища, потушаване на пожари и възстановяване на мостове.

От съветниците единствено Лив не бе помолена да даде съвет за каквото и да било. Най-често питаха за мнение ковчежничката — жена с огромни корективни лещи на очите и малко сметало, с което непрекъснато тракаше. Според Лив само се преструваше, че прави нещо. След известно време обаче, когато жената докладва цял куп начини принцът да преструктурира дълговете си така, че да увеличи прихода си, Лив осъзна, че дребничката жена наистина пресмята непрекъснато.

Накрая принцът помоли един от съветниците да му каже каква друга работа ги чака и прецени, че всичко може да се отложи за утре. Освободи останалите си съветници и покани Лив да тръгне с него.

Качиха се на горния етаж и излязоха на големия балкон.

— Е, Аливиана Данавис, какво видя днес?

— Милорд? — Тя сви рамене. — Видях, че управлението е много по-сложно, отколкото си бях представяла.

— Днес направих повече за Гаристън — и повече за Тирея, — отколкото е направил Хромарият за шестнайсет години. Не че всички ще ми благодарят за това. Принудителният труд за почистването на града няма да е популярен, но е по-добре, отколкото да се позволи стоките да изгният или да бъдат разграбени от плячкаджии и банди.

— Да, милорд.

Той извади тънка пура от увит лист тютюн, докосна я с пръст, пълен с подчервено, да я запали и дръпна дълбоко.

Тя го погледна с любопитство.

— Преобразуването ми от плът в луксин не беше съвършено — каза той. — Справил съм се по-добре от когото и да е от векове, но все още правя грешки. Болезнени грешки. Разбира се, това, че започнах от овъглена черупка, не направи нещата по-лесни.

— Какво ви сполетя? — попита Лив.

— Ще ти кажа някой друг път, може би. Искам да мислиш за бъдещето, Аливиана. Искам да мечтаеш. — Загледа се над залива. Беше задръстен със смет, кейовете — осеяни с отломки. Въздъхна. — Това е градът, който завзех. Перлата на пустинята, която Хромарият направи всичко възможно да унищожи.

— Баща ми се опитваше да го защити — каза Лив.

— Баща ти е велик мъж и не се съмнявам, че точно това си мислеше, че прави. Но баща ти повярва на лъжите на Хромария.

— Мисля, че беше изнуден — каза Лив и се почувства празна отвътре. Призмата, на когото толкова се беше възхищавала, я беше използвал, за да изнуди баща ѝ да му помогне. Дори не знаеше как, но това беше единственото, което можеше да си представи, че е накарало баща ѝ да се бие за своя заклет враг.

— Надявам се да е истина.

— Кое? — попита Лив.

— Защото ако е така, не е твърде късно за него, и с радост бих искал да го видя на наша страна. Той е опасен мъж. Добър мъж. Гениален. Ще го разберем. Но се страхувам, Лив, че е слушал лъжите им толкова дълго, че цялата му система на разбиране е покварена. Би могъл да види няколко плевела на повърхността и да ги отхвърли, но ако самата душа е омърсена, как може да види истината? Точно затова младите са надеждата ни.

Слънцето залязваше и от Лазурното море се бе надигнал свеж бриз. Цветния принц дръпна дълбоко от пурата и сякаш попи с наслада по-червената светлина.

— Лив, искам да мислиш за един свят без Хромария. Свят, където една жена може да почита който бог намери за добре. Където да си притеглящ не е смъртна присъда, отложена с десет години. Свят, в който едно случайно раждане не поставя глупаци на тронове, а където способностите на човек и усилията му са всичко, което предопределя успеха му. Никакви господари освен тези, чиято природа го налага. Никакви роби — изобщо. Робството е проклятието на Хромария. В нашия нов свят една жена няма да бъде презряна, защото произлиза от Тирея… не, нито ще бъде знак за чест. Аз не се боря, за да направя Тирея господстваща. В нашия нов свят това просто ще е без значение. Твоята коса, очи, това, което те отделя от другите, ще те прави просто интересна. Ще бъдем светлина за света. Ще отворим Портите на Вечния мрак, които Луцидоний е затворил и с това е прекъснал проходите през планините Шаразан. Ще посрещнем с добре дошли всички.

— Във всяко село и град ще се учи магия и ще открием, че много, много повече хора имат дарби, които могат да се използват, за да подобрят живота си и живота на тези около тях — продължи той. — Няма да е в покварените ръце на управители и сатрапи. Докато се учим, мисля, че ще открием, че всеки, всеки е целунат от светлината. Някой ден всеки ще притегля. Помисли какви гении на магията има дори днес там, някъде навън — гении, които биха могли да променят света! Но точно сега може би са тирейци и не могат да си позволят да идат до Хромария. Или са парийци и деят им не харесва фамилиите им. Или илитийци и са затънали в суеверието, че магията била зло. Помисли за незасетите поля. Помисли за децата, които гладуват за хляба, който нямат, защото нямат притеглящите, които да наторят нивите. С кръв са оцапани ръцете на Хромария — и никой от тях не го разбира! Това е тиха смърт, бавна отрова. Хромарият е изцедил живота от сатрапиите капка по капка. Това е нашата борба, Аливиана. За друго бъдеще. И няма да е лесна. Твърде много хора печелят твърде много от сегашната поквара, за да отстъпят лесно. И те ще пращат хора да умират за тях. И това разбива сърцето ми. Ще жертват същите хора, които ние искаме да освободим. Но ние ще ги спрем. Ще се погрижим да не могат да го направят отново, та неродените още поколения да получат един по-добър свят от този, който имаме ние.

— Всичко, което казвате, звучи добре, но доказателството е в яденето, нали? — каза Лив.

Той се усмихна широко.

— Да! Точно това искам от теб, Лив. Притегли. Точно сега. Свръхвиолетово. И мисли. И ми кажи какво мислиш. Няма да бъдеш наказана. Каквото и да е.

И тя го направи. Попи в себе си онази чужда, невидима светлина и я остави да потече през нея, усети как прочисти всички емоции от нея до свръхрационалност и почти безтелесен разум.

— Вие сте практичен човек — заговори тя с равен глас. Интонацията беше ненужно украшение, когато си обзет от свръхвиолета. — Може би романтичен също така. Странно съчетание. Цял ден сте изпълнявали задачи и се чудя дали аз не съм просто последната в списъка. Не мога да преценя дали това е прелюдията към съблазняване, или просто обичате жените да ви се възхищават. — Отчасти се уплаши от това, което каза — каква дързост! Но вместо да се изчерви, се потопи още по-дълбоко в безпристрастността на свръхвиолета.

Принцът отвърна лукаво:

— Рядкост са мъжете, които не биха се замаяли от жени, които са замаяни от тях.

— Значи съм банално права за второто. — Радваше се на вниманието ѝ, на усилващото ѝ се възхищение, но почти не я беше докосвал, дори когато имаше поводи за това. Не се наведе към нея, докато говореха. Беше увлечен интелектуално, но не телесно. — Но това не е съблазняване.

Той не изглеждаше съвсем доволен.

— Уви, огънят, който ми взе толкова много, ме лиши и от по-простите наслади на плътта. Не че ги презирам. Но никакви лудории на зелен не са за мен.

Поради обездвижването, причинено от белезите от изгоряло по лицето му, и обездвижването от луксините, които сплиташе в кожата си, не можеше да се долови нищо освен най-откритите изражения на лицето му, но това не означаваше, че не изпитва чувства дълбоко в душата си, напомни си тя. В очите му се вихреха цветове, но Лив си помисли, че те са само частичен признак за емоциите му, когато почувства нещо силно. Но пък можеше да гледа на тях като на шифър.

Свръхвиолетът обичаше шифрите. Обичаше да ги разбива.

— Знаеш ли кой бях? — попита я Цветния принц.

— Не.

— И няма да ти кажа. Знаеш ли защо?

— Защото не искате да го знам? — подхвърли тя рисковано.

— Не. Защото свръхвиолетовите обичат да изравят тайни. И ако не те отпратя да изровиш нещо, което няма значение за мен, би могла да се окажеш достатъчно умна, за да изровиш нещо, което не искам да се знае.

— Зловещо — отрони тя преценяващо.

От него изригна луксин и я порази в гърдите. Тя се олюля и свръхвиолетът се изплъзна от хватката ѝ. Усети как нещо я стегна за шията.

Изрита, щом осъзна, че са я вдигнали от пода. Не, не беше просто вдигната от пода, беше надвиснала от ръба на терасата, юмрук от луксин беше обхванал цялата ѝ глава и я държеше във въздуха. Вкопчи се в юмрука и се помъчи да се издърпа, помъчи се да вдиша, да отслаби хватката му… в паника, без дори да съзнава, че отслабването ѝ е последното нещо, което трябва да иска. Паднеше ли от такава височина, щеше да умре. Главата ѝ се сгорещи, всички вени се издуха, очите ѝ сякаш щяха да избухнат.

Очите на Цветния принц бяха яркочервени и грееха като въглени. Той примига. Жълто изби на повърхността и тя усети как я люшна назад на терасата и я пусна.

Падна и закашля задавена.

— Аз… Хромарият е демонизирал това, което правим — изхриптя принцът. — Буквално. Превърнали са ни в дяволи и няма да търпя тези, които наричат доброто зло и злото добро. Реагирах… лошо.

Лив трепереше и това я притесни. Насмалко да се разплаче и се ядоса на себе си. Беше Данавис. Беше храбра и силна и нямаше да се прекърши като малко момиченце. Беше жена, седемнайсетгодишна. Достатъчно голяма, за да има деца. Нямаше да се прекърши.

Изправи се и приклекна в реверанс, като се олюля съвсем леко.

— Моля за извинение, милорд. Не исках да ви обидя.

Той се загледа над залива, отпуснал ръце на перилото. Беше изпуснал пурата си. Запали нова.

— Не се притеснявай за треперенето. Това е реакция на тялото. Виждал съм и най-безстрашните ветерани да треперят. Смущението ти от това го прави да изглежда като слабост. Пренебрегваш го. Отминава.

Лив си придаде спокойно изражение и притегли свръхвиолет. Помогна. Скръсти ръце, уж против вечерния студ, но всъщност да скрие треперенето.

— Е, милорд?

Той кривна глава.

— Какво „Е“?

— Имате план за мен.

— Разбира се, че имам.

— И няма да ми кажете какъв е.

— Умно момиче. Ще ти назнача учител, който да отговори на почти всичките ти въпроси.

— Освен на онзи?

Той се усмихна широко.

— Ще има и други пропуски.

— Кой е този учител?

— Ще разбереш, когато го видиш. Сега си върви. Чакат ме по-мрачни задачи, преди светлината да угасне.

16.

Когато Кип излезе, Железни стоеше пред покоите на Андрос Гайл. Както винаги беше грамаден и застрашителен, но Кип започваше да опознава командира на Черната гвардия и видя, че на лицето на Железни се чете по-скоро любопитство, отколкото нещо друго.

— Виждал съм от тази врата да излизат сатрапи, които изглеждат по-зле — каза Железни.

— Нима? — попита Кип. Чувстваше се напълно съкрушен.

— Не. Опитвах се да те ободря. — Железни тръгна по коридора и Кип закрачи до него. — Кип, каня те да се обучаваш за Черната гвардия.

„О! Защото баща ми го поиска. Не заради мои заслуги.“

Уж само си помисли тези думи, но когато „заслуги“ излезе от устата му, осъзна, че езикът му отново го е предал.

Железни спря, обърна се към Кип и изръмжа:

— Подслушвал си?

Кип преглътна. Кимна. „Не го направих нарочно!“

Но този път думите не изскочиха от устата му. Обвиненията замряха в огнената пещ на неодобрението на Железни.

— Тогава знай, че трябва да те въведа в службата до четири месеца. От теб зависи колко притеснения ще създадеш и на двама ни.

Все едно някой беше стегнал гърдите му с верига, пуснал го беше в морето и му беше казал да се прибере с плуване. Железни тръгна отново и не спря, нито забави след като напуснаха кулата на Призмата, прекосиха просторния двор между седемте големи кули на Хромария и стигнаха до широко стълбище, което се губеше надолу под земята.

Докато слизаха, Кип доби представа колко внушителен е Хромарият. Не бяха само огромните кули, витите мостове, които свързваха кулите във въздуха, и просторният двор, пълен с хиляди хора, тръгнали по всевъзможни работи от Седемте сатрапии. Всичко това продължаваше и под земята, за да се събере в една огромна зала.

Таванът беше на цели двайсет разтега над пода. Корените на всяка от седемте кули стигаха дотук, и още повече входове. Здания и складове, спални, ханове и дори няколко дома изпълваха залата и се изпъваха от пода до тавана. Някои бяха съградени от камък, други от луксин. Ярки цветове бушуваха навсякъде и макар всичко да беше под земята, не беше нито тъмно, нито сумрачно. Кристали искряха във всевъзможни цветове като факли, притегляха слънчева светлина отгоре и я разливаха щедро из залата. Огромни перки, монтирани на тавана, засмукваха и издухваха въздуха навън, като отпращаха из цялата зона постоянен лек полъх. В центъра имаше просторен салон и терени за упражнения встрани от него.

— В началото на всеки нов клас има лотария. Някои числа са случайни, но наследници и завършилите точно под чертата от предишния тренировъчен клас влизат в състезанието последни. Голямо предимство. Биеш се за мястото си, но трябва да се биеш само три пъти. Тъй че ако се биеш за десето място, може да се наложи да се биеш с десети, единайсети и дванайсети. Това обаче е само началният момент, лесно е да се придвижиш нагоре през следващите седмици и още по-лесно е да тръгнеш надолу. Толкова мога да направя за баща ти. Трябва да избереш последен. Не избирай много високо, иначе ще платиш за това с кръв, но не слизай и много ниско. Всеки месец отрязваме най-долните седем.

Железни вървеше устремено, безразличен към подземното великолепие. Кип го следваше напрегнат. Стисна изгорената си ръка. Изпъна я и направи гримаса от острата болка, която го прониза.

Спряха пред четирийсет и девет младежи и девойки. Всички бяха облечени в широки жълто-кафяви ризи и гащи. И всички носеха поне една лента с цвета, който притеглят, на дясната или лявата си ръка. Макар Кип да знаеше, че жените превъзхождат съществено на брой мъжете в Хромария, в този клас на кандидат-черногвардейци имаше само осем момичета.

Всички бяха по-големи от Кип, на по шестнайсет, дори осемнайсет години. Всички имаха на лявата страна на гърдите номера, изписани на древното парийско писмо, тъй че Кип не можеше да ги разчете. Но пък като че ли бяха строени по тези номера, седем редици по седем.

От всичко най-много го порази погледът в очите на новите му съученици. Едва поглеждаха към него. Погледите им бяха вперени в Железни като в бог. Учителят на класа не изглеждаше по-малко впечатлен от тях. Беше мускулест нисък мъж с обръсната глава, облечен в черна униформа без ръкави, под която изпъкваха огромни бицепси.

Железни махна с ръка, строят се разпадна и за няколко мига учениците се престроиха в голям кръг. Не беше безупречно и неколцина се сбутаха, докато се преместят от едно място на друго, но беше доста впечатляващо за съвсем нов клас.

— Кип. — Железни му махна с ръка да пристъпи в кръга.

„О, не!“

Кип пристъпи.

— Това е Кип Гайл. Включва се в класа. Както знаете, това означава, че един от вас, недорасляци, ще напусне. Черната гвардия е елит. При нас за баласт няма място. Тъй че, Кип, избирай. Боевете са пет минути или докато единият състезател не извика за милост, или не бъде поразен. Както при всички изпитания, нанасянето на трайно поражение на противника води до изгонването от класа.

Кип знаеше, че ще загуби. Дори не знаеше правилата. Единствените боеве през целия му живот се свеждаха общо взето до млатенето с Овенир в селото им. И до губене, винаги губене. Най-голямото му умение беше да понася пердаха.

— Имаш ли някакви въпроси, или си готов да избереш мястото си? — попита Железни.

— Значи, ако загубиш, разменяш ли си мястото с този, който те е надвил, или просто се местиш едно място по-надолу?

— Това не е аритметика, Кип.

Но си беше точно аритметика.

Железни направи гримаса.

— Преместваш се едно надолу.

Кип зарея мътен поглед в далечината.

— Виждам болка в бъдещето си.

Насочи самонадеяно двата си показалеца като пистолети към високия строен млад париец, който май носеше на гърдите си номер „едно“. Никой не се изсмя. Може би щяха да се смеят, след като го скъсат от бой.

Младежът пристъпи в кръга. Изглеждаше притеснен… за Кип.

— Правила на двубоя, командире?

— Без очила — каза Железни.

Кип и Номер едно свалиха очилата си. Младежът беше зелено-син бихром.

Железни се покашля и добави:

— И без мръсни номера, Круксър[5].

„Круксър? Името му е Круксър?“

— Да, сър — каза Круксър. — Сър, а превързаната му ръка? Мога ли да я блокирам?

— Не се цели в нея. Но ако пострада — пострада.

По-високият младеж кимна бързо и застана срещу Кип. Кип видя как по лицата на другите ученици пробяга неверие, когато го погледнаха. Сигурно не ги впечатляваше особено. Никой не вярваше, че може да спечели. По дяволите, той самият не вярваше, че може да спечели. „Загуби с достойнство, Кип. Загуби така, че да те уважават затова, че си смел.

Смел ли? Аз съм идиот.“

Круксър вдигна очи и направи „триъгълника“: палец до дясното око, среден пръст до лявото око, показалец до челото. После допря трите до устата, сърцето и ръцете си. Тройката и четворката, съвършеното седем. Религиозен младеж. Дано да помнеше добродетелта на милостта.

Круксър се обърна и поздрави Кип, като опря юмруци до сърцето си и се поклони леко. Кип отвърна на поздрава.

— Започни — каза Железни.

Високият младеж се задвижи… бързо. Озова се върху Кип преди той да успее да реагира. Блъсна го и заплете крака си в крака му, блокира замахващия му юмрук и го подсече. Кип падна тежко, сграбчи го и се помъчи да го смъкне със себе си. Стройното момче се остави да падне. Дългите му крайници се увиха около Кип и той замахна с лакът, но Круксър беше толкова близо, че Кип не успя да вложи в замаха почти никаква сила.

След това, неясно как, Круксър го превъртя и краката му се стегнаха в ножица около главата на Кип. Стегнаха още по-силно и… мрак.

Кип нямаше представа колко дълго е бил в несвяст. Примига. Явно не беше кой знае колко дълго — всички все още стояха наоколо.

— Една загуба — каза Железни. — Имаш десет секунди до следващия рунд.

Кип се изправи с усилие. Няколко съученици тупаха Круксър по гърба и го поздравяваха за спечелената без никакво усилие победа. Кип не можеше да намери в себе си никакво лошо чувство към момчето. Беше го победил без злоба и без да му причини ненужна болка.

Второто момче беше набито и синеоко като Кип, може би само наполовина париец, защото кожата му не беше много по-тъмна от тази на Кип. Поклони му се. Кип отвърна на поклона, зачуден каква ли нова болка му предстои да изтърпи.

Двамата с Номер две закръжиха един срещу друг предпазливо, но момчето непрекъснато поглеждаше нагоре и настрани от Кип. Отначало Кип не разбра защо, но след това видя очите му. Имаше малки синкави резки, които се появяваха и изчезваха в бялото. И надолу, в тялото му. Събираха се в юмруците му. Ако момчето не беше толкова светлокожо, Кип изобщо нямаше да го забележи. Това беше един от недостатъците на по-светлокожите. Точно затова уж Черната гвардия трябваше да са черни.

Но понеже не носеха очила, момчето можеше да притегли само малки глътки синя светлина наведнъж. Трябваше да отклони погледа си от Кип, да погледне към някой от сините кристали горе, да вземе каквото може и отново да погледне към него. Без сините очила процесът се забавяше.

А бавното кръжене на Кип даваше на момчето всичкото време, което му трябваше.

„О, по дяволите!“ — каза си Кип. И нападна.

Замахна с юмрук и момчето го блокира. Удари го в рамото с другата си ръка… и раните от изгорялото се разкъсаха и се отвориха. Все едно си беше пъхнал ръката в жарава.

Юмрук се натресе в корема му и още един забърса ръката му, докато се присвиваше. Кип се олюля назад и това омекоти удара в носа му.

Все пак очите му се напълниха със сълзи. Той примига и залитна, изненадан, че момчето го беше оставило, вместо да продължи да го притиска.

И в този момент осъзна защо го прави.

В ръцете на момчето се оформяше синя тояга — изпъваше се бавно напред като разтопено стъкло.

Кип посегна, сграбчи я и щом пръстите му затънаха в кристализиращата маса, изведнъж се усети толкова свързан с нея, колкото ако я беше притеглил сам.

Можеше да усети другото момче през отворения луксин, волята му, толкова съсредоточена допреди миг, а сега разбита и смутена от нахлуването на Кип. Кип издърпа тоягата от ръцете на момчето и я запечати.

Синият луксин се беше огънал от боричкането на двамата, но все пак бе висок колкото тях и удобно дебел. Кип сграбчи тоягата с лявата си ръка, като пренебрегна болката, и замахна с другия край към коленете на момчето.

Тоягата изпращя и стъписаното момче падна на земята. Дори не се беше опитало да се задвижи, просто стоеше като тъп вол. Свлече се, а Кип го прекрачи и опря края на тоягата в гърлото му.

— Край! — извика Железни.

Кип се отдръпна. Притеглянето на син луксин правеше човек по-податлив на заповеди, отколкото при зеления.

Момчето на земята простена замаяно.

— Командире, сър? — попита Круксър. — Какво беше това?

Железни се беше намръщил.

— Нещо, което ще учим чак след година. Кип, кой ти показа това?

Кип вдигна безпомощно ръце.

— Налагане на воля или прекършване на воля — каза Железни. — Треньор Фиск?

Мускулестият учител пристъпи напред.

— Техническият термин е принудителна транслуцификация. Луксинът няма памет. Не съществува твой луксин или мой луксин. Когато притеглящ осъществи физически контакт с луксин от цвят, който може да притегля, би могъл да го използва. Това, което стана тук преди малко, бяха двама притеглящи, които се сразиха воля срещу воля, и Кип прекърши волята на Гразнър.

Момчето, което Кип току-що бе надвил, рече:

— Ама… ама аз не знаех какво прави той!

— Той също не знаеше какво правиш ти. Нали, Кип? — каза треньорът.

— Ъъ, не, сър.

— Просто извади късмет, че не те направиха на кръгъл идиот, Граз — каза треньор Фиск.

Едно от момчетата в кръга прошепна:

— Е, чак кръгъл… Обаче идиот? Ами…

Няколко души се изкискаха. Двама-трима поне проявиха благоприличие да го прикрият с кашляне.

— Е, Адрастея, искаш ли да се пребориш с Кип? — попита Железни.

— О, по дяволите — измърмори момчето. Тъкмо то беше подхвърлило шегата за Гразнър.

— Сър, мислех, че ако спечеля, съм приключил — каза Кип.

— И защо мислиш така? Победата е само началото.

Кип преглътна.

Адрастея също не изглеждаше ужасно доволен, че ще се бие с Кип. От всички бойци само той не носеше лента, показваща кой цвят притегля.

Имаше права, дълга до раменете коса, вързана отзад със златно шалче. Аташийска кожа и изумително сини очи. Нисък и слаб, но облечен в безформена риза и торбести гащи. Изглеждаше някъде на тринайсет. Странна прическа, но пък и Кип не беше светски човек. Може би дългата коса беше на мода сега. Странно име също така и доста пълни устни.

— О! Ти си момиче! — възкликна Кип. Думите сами се изплъзнаха от езика му.

Класът задюдюка. Железни се почеса по тила.

Кип не се беше опитал да обиди Адрастея, но успя. Неприятно.

— Никаква милост, дебелако — каза Адрастея. Кип вече беше сигурен, че е на неговата възраст. Петнайсет, може би шестнайсет, дребничка, слаба. Хубавичка, но не чак красавица.

Надяваше се поне да не го смаже.

— Готови — каза треньор Фиск. — Същите правила като преди… и никакво налагане на воля. Това не би трябвало да е проблем за теб, Тея, нали?

Адрастея погледна с гримаса треньора. После се обърна към Кип и го удостои с много пренебрежителен поклон.

Кип върна поклона.

— Съжалявам, не исках да…

— Спести си го, Лой Гайл — прекъсна го тя.

Няколко от учениците се изсмяха.

— О, схванах. Ревнуваш, защото имам по-големи цици от твоите — каза Кип. Прикри жегналото го самоунижение със снизходителна усмивка.

— Мога да си те представя гол — подхвърли тя. — И не завиждам. — Изсумтя с отвращение.

„А?“

Но не му остана време да помисли какво точно има предвид Тея, защото тя го нападна.

Не беше в стойка „готовност за бой“, защото изобщо не беше готов, точка. Най-малкото за стъпалото ѝ, което излетя от пода към слепоочието му за едно мигване на окото.

Каква гъвкавост! Какво изящество!

Какво изумително усещане, когато от лицето му плисна кръв!

Кип вече гледаше странично на света. Лежеше на пода, без да е проумял цялата част с падането. Както винаги, когато изядеше бой, направи бърза оценка. Точно колко зле беше? Не чак толкова зле. Беше си прехапал бузата и езика, по дяволите, но общо взето беше паднал заради изненадата.

Когато едно момиченце те изрита в тъпата глава, така става.

Тя се появи в полезрението му, все още в бойна стойка, близо до главата му. Проснат по гръб, той я попита:

— Само това ли можеш?

Това я ядоса и тя пристъпи към него.

Кип се претъркаля бързо към нея, с надеждата да я хване за краката и да я спъне.

Тя опита да го прескочи, но Кип сграбчи едното ѝ стъпало и я дръпна.

Адрастея задраска като котка и се заизвива, но не можа да се измъкне. Тупна силно на една страна и изписка.

Кип опита да я затисне… можеше да използва тежестта си, за да спечели някак.

Беше почти върху нея, когато малкото ѝ юмруче го улучи точно в гърлото. Кип се закашля и рухна.

След миг лежеше по очи на пода, а тя беше отгоре му, едната ѝ ръка бе увита около врата му.

Някой викаше, но Кип чуваше само рева на кръвта в ушите си.

А после Адрастея го пусна и той видя как стъпалата ѝ ритат във въздуха — Железни я бе вдигнал от него с една ръка и я държеше като коте.

— Казах, СТИГА! — изрева той и я пусна да стъпи на земята.

Стъписана, Адрастея се смълча. После клюмна. Всички в класа се бяха отдръпнали, ококорени и притихнали.

— Кип! — изрева Железни.

Кип преглътна.

— Да, сър?

Надигна се с усилие и се обърна към Железни.

— Всички новобранци си имат партньор. Ти току-що намери своя.

17.

На вечеря Кип си взе храната и седна сам в края на една от дългите маси. Не могат да те отхвърлят, ако не се опитваш да се вместиш.

Адрастея дойде, седна срещу него и каза:

— От мен се очаква да те шпионирам.

— Мм, хубава ли е наденицата?

— Не е лоша. Трябва да видиш какво получават пълните черногвардейци.

— Добре де, хубава ли е? — повтори Кип.

— Фантастична — отвърна тя. — Сериозно говоря.

— Ти май обичаш да си хапваш, а? — попита Кип.

— Имах предвид шпионирането, умнико.

— Знам. — „Умник“? След няколкото прекарани дни с моряци и войници беше забавно да чуе някой да говори със сарказъм.

— О. — Тя се изчерви. Наведе поглед към храната си.

— Защо някой ще иска да ме шпионира? — попита Кип.

— Защото си Гайл. — Тя сви рамене, все едно това обясняваше всичко. Е, сигурно го обясняваше.

— А за кого шпионираш?

— За спонсора ми, разбира се.

— Е, досетих се. — Кип нямаше представа. — Но кой е спонсорът ти?

— Това е малко личен въпрос, нали? — отвърна тя.

— Ти трябва да ме шпионираш, но аз не мога да задам някои малко лични въпроси, така ли? — попита невярващо Кип.

Тя се засмя.

— Всъщност не е личен въпрос, Кип. Просто те изпитвах.

„Аха. И аз се провалих.“

— Това означава ли, че ще ми кажеш? — попита Кип обнадеждено.

— Какво да ти кажа? — „Прави се на тъпа.“

— Ама ти наистина си невъзможна!

Тя се ухили.

— Спонсорът ми е лейди Лукреция Верангети от Смусато Верангети.

— Ти си от Илита? Не приличаш на илитийка. А и мислех, че илитийците не обичат притеглянето. Нали сте еретици и така нататък.

Тя го изгледа рязко.

— Ти май наистина не можеш да си държиш устата затворена, а?

— Пробвам — отвърна Кип. Какво толкова беше казал?

— Ами пробвай по-често.

Кип не знаеше какво да отговори. Бавно отряза парче от наденичката. Пръстите му зарастваха, тъй че сгъването и хващането не бяха много болезнени. Изпъването обаче беше убийствено. Пък и използването на лявата ръка в боя не беше оправило нещата.

— Знаеш ли какво — каза той. — Защо не ми разкажеш за себе си? Поне ще ни спестиш няколко секунди заяждания.

— Няма много за разказване — отвърна Адрастея. Още не беше изяла нито хапка от вечерята си. — Татко е моряк на търговски кораб. Прави курсове с подправки и коприна и все го няма. Майка е пивоварка в Одес. Искаше аз да поема казаните. Но ето ме тук.

— Одес не е ли в Аборнея? — попита Кип. Майка му не го беше научила много на география, но знаеше, че Аборнея и Одес са в различни сатрапии.

— В началото на Теснините. Един от най-големите градове на света.

— И как стана така, че спонсорът ти е илитийка?

— Защото тя ме купи последна.

Купи? Кип се постара да не издаде изненадата си.

Адрастея потупа с пръст върха на ухото си. Беше срязан отвесно.

— Не виждаш ли това?

— О! — Беше робиня… А той беше глупав.

Но тя не му се подигра. Каза:

— Казват, че сред учениците на Хромария няма роби и няма свободни. Казват всякакви неща, разбира се, но ако успееш да влезеш в Черната гвардия, всъщност е вярно. — Не го каза с горчивина обаче. Само сви рамене. Тук беше важно кой си и нищо друго нямаше значение.

— Защо тогава се опитваш да влезеш в Черната гвардия?

— Ти майтапиш ли се? — попита тя.

Изражението на Кип трябва да беше достатъчно красноречиво, защото тя въздъхна.

— Знаеш ли защо почти всеки в нашата тренировъчна група е по-голям от теб, Кип?

— Виждаш ли тъпото ми изражение? Приеми, че се отнася за всичко — отвърна Кип.

Тя се усмихна за миг.

— Получаването на място в Черната гвардия е най-желаната служба, за която повечето от нас могат да мечтаят. В нашата тренировъчна група има само четирима по наследство: деца на черногвардейци. Круксър, Риг, Ейрам и Тана. Мога да ти гарантирам, че всички те са тренирали бойни изкуства, откакто са проходили. Ако си роб и издържиш изпита, ставаш свободен… макар че все пак трябва да се закълнеш в служба на Черната гвардия. Ако си собственикът на този роб, Хромарият ти плаща цяло състояние за прехвърлянето на собствеността ти. През годините Верангети са вкарали десетки черногвардейци. Това е един от най-доходните им бизнеси. Аз влязох малко по страничен начин. Фамилията, която притежаваше майка ми и мен, имаха дъщеря на моята възраст. Искаха да може да се защитава сама. Мен ме обучаваха с нея, за да си има партньор за упражненията. Когато разбраха, че мога да притеглям, ме продадоха на лейди Верангети. Тя нареди да се обучавам през последната година, целодневно, всеки ден, с най-различни най-добри майстори, за да мога да вляза.

Цял живот, преживян като собственост, прекаран в тренировка за това?

— Значи ми казваш да не се чувствам зле, че ме напердаши момиче.

— Внимавай, шишко.

Той се ухили малко със закъснение, понеже не разбра веднага, че се шегува.

Лицето ѝ помръкна.

— Извинявай, не беше… не съобразих, че си чувстви… съжалявам.

Последва неловко мълчание.

— Чух, че почти си преминал Изпитанието — каза тя.

— Почти. — Кип Почти. Поредното напомняне за провала. Но явно не беше упрек.

— Всъщност имам един специален талант — каза той.

— Какъв?

Кип сниши глас.

— Тайна. Не бива да я казваш на никого. Изключително ценен талант.

— Добре — рече тя и се наведе към него.

Той се озърна наляво и надясно, уж притеснен, и прошепна:

— Почистване на блюда.

Пълно объркване. Виждаше я как мисли: „Добре ли чух?“ Посочи опразненото си блюдо.

Тя се разсмя.

— Това отива направо при спонсора ми!

Беше прелестна. Проклятие, колко беше хубава! Усмивката ѝ го прониза в гърдите и размъти онова глупаво, ужасно, нелепо място, което имаше там Лив. Кип въздъхна.

— Знам, че се държиш мило с мен само защото така ти наредиха, но те харесвам.

Нещо в очите ѝ умря. Тя извърна поглед настрани. Кип видя как вълна от чувства се надигна на устните ѝ — преминаха през четири изражения за секунда. Тя примига рязко, изправи се и си тръгна.

„Е, Кип, миличкият ми, как беше първият ти ден?

Накарах учителя си да ме намрази. Един старец ми удари шамар и ме наби малко момиче. Казах на класа си, че си била курва. Унищожих нечия мечта за влизане в Черната гвардия. И разплаках едно хубаво момиче. Иначе беше страхотно!

И ръката ме боли.“

Притисна я върху масата и се опита да я раздвижи, както уж трябваше да прави непрекъснато. Отне му дъха. Спря мигновено. Задъхан. Трябваше да се съсредоточи, за да не позволи на сълзите да избият.

Стана и излезе от трапезарията. Черногвардеецът му го последва. Беше висок и слаб, ирисите му плуваха в червено зад червените очила с четвъртити лещи, с пистолет, затъкнат зад гърба, атаган на едното бедро, кейтар на другото. Не беше от черногвардейците, дошли от Тирея.

Още дори не се беше стъмнило, но Кип отиде в спалните. Беше му все едно. Рухна на леглото си, без дори да издърпа одеялото, за да се завие. Беше свършил.

Но денят все още не беше свършил с него.

Нещо го смушка.

— Какво правиш в леглото ми? — попита ядосан глас.

„Нима?“

Кип дори не отвори очи.

— Пърдя в него, за да ти го стопля.

— Разкарай се. — Този път онова нещо го убоде в рамото. Не го заболя много. Кип наблюдаваше с присвити очи, видя движението и се стегна за него. — Аз искам да спя в това легло тази нощ.

— Малко е тесничко, но предполагам, че можем да се сгушим — каза Кип и се надигна.

Кавгаджията беше едър, но отпуснат на вид. От онези момчета, които добиват ръста и теглото си рано и всъщност не забелязват кога всички останали са ги догонили.

— Разкарай се от леглото ми, шишко — настоя побойникът.

Кип разтърка очи. Другите момчета в спалното наблюдаваха; преструваха се, че си приготвят леглата и събличат туниките си.

— Проблемът на побойника — каза Кип. — Никога не знаеш колко кораво е новото момче. Бас слагам, че те плаши малко, нали?

— Какво? Разкарай се, дебелак!

Кип се надигна уморено. Побойникът беше с късо подстригана кафява коса, масивна челюст, голям нос, едро месесто тяло.

— Смяташ, че никога не съм виждал побойник ли? Че никога не са ме тормозили? И двамата знаем как става. Аз ще кажа например: „Не ме удряй.“ А после, понеже ти си побойник, ще трябва да ме удариш. А след това…

„Или пък мога да прескоча цялата тази глупост.“

Кип замахна с юмрук към носа на побойника с цялата си сила… и дори го улучи. Изпращя крайно задоволително. Побойникът падна на пода, зашеметен. Кръвта му придаде мустаците и брадата, които възрастта още не му беше дала.

— Как се казваш? — попита Кип момчето в краката си.

— Елио — изфъфли то със запушен нос и все още зашеметено. Надигна се на четири крака, или по-скоро на три, понеже едната му ръка бе заета.

— Елио ли?

Елио понечи да се изправи.

— Ще те убия, жалък дребен…

Бойните порядки диктуваха Кип да го остави да стане, преди да се сбият.

Кип го шибна с юмрук в лицето и го просна по очи на пода. Скочи върху него, изкара му дъха и стисна ръката му за китката. Седна отгоре му.

Изведнъж стана хладен и сдържан.

— Ще ти скъсам задника от бой, повръщня малка. Ще те накарам да съжалиш за деня, в който си се родил. — Явно се беше съвзел от стъписването си значи. — Пусни ми ръката!

Елио се дръпна рязко и се опита да отхвърли Кип, но Кип просто изви напред, докато момчето не изрева и не спря да се бори. Кип познаваше хватките за китката добре, въпреки че винаги се беше оказвал от другата страна. У дома Овенир често натискаше лицето му в земята и го караше да се разреве, разгневен и унизен. Караше го да целува прахта и да казва гадни неща за негово забавление, преди да го остави да се вдигне.

Побойникът не спря.

— Ще те убия, дебело малко копеленце. Не можеш да ме държиш вечно и само да се измъкна, ще трябва да си пазиш гърба. Другия път няма да се отървеш с едно ахмашко забиване.

Кип изведнъж осъзна, че е яхнал тигър. Тук нямаше спечелване. Беше в силна позиция, тъй че щеше да изглежда лошият, ако я използваше в свое предимство. Нормалният ход на нещата беше да даде на Елио ултиматум — нещо като: „Извини се!“, или нещо също толкова глупаво. Елио щеше да откаже и Кип щеше да е уязвен. Ако го оставеше да стане, Елио щеше да опита пак утре… и сигурно щеше да го размаже от бой. Ако продължеше да го изтезава и му изкълчеше ръката, поражението нямаше да е трайно, но много от момчетата нямаше да знаят това и дори Елио да се предадеше, Кип щеше да изглежда като жестоко копеле за всеки в спалното. Или още по-лошо, някой щеше да се намеси преди Елио да се е предал и Кип щеше да изглежда жесток и слаб.

За да спечели време, Кип каза:

— Елио, може и да не ми личи, но съм по-корав от теб, по-зъл съм от теб, по-умен съм от теб и винаги ще бъда пред теб.

— Млъкни, лайнар — изръмжа Елио, усетил слабост в колебанието на Кип. — Почнахме да се молим вече, а?

На Кип изведнъж взе да му писва от всичко това. Какво беше казал Железни? „Печеленето е само началото?“

— Елио, ще ти дам още една възможност да се извиниш. Но ти няма да се извиниш. Прекалено си глупав, а на мен вече съвсем ми писна да играя тази игра. Но искам да запомниш нещо, преди да идеш до лазарета: това е за мен да бъда милостив.

И както държеше китката на Елио в ключ, удари рязко надолу с лявата си ръка, с всичка сила.

Ръката на Елио се счупи с пукот. Всички в помещението ахнаха. От кожата щръкна окървавена кост. Елио изпищя. Тънък и пронизителен звук, не какъвто би очаквал изобщо човек.

Кип го пусна. Пред очите на четирийсет облещени момчета Елио изпълзя настрани, плувнал в кръв и разплакан. Изправи се, залитна и се измъкна от спалното, свил до гърдите си счупената си ръка. Никое от момчетата не му се притече на помощ. Никой от управата изобщо не дойде.

Докато Елио залиташе навън през вратата, Кип видя, че черногвардеецът му — тънкият и висок млад мъж — стои в тъмния ъгъл, облегнат на стената. Беше наблюдавал всичко, готов несъмнено да се задейства, ако животът на Кип се окаже застрашен. Иначе нямаше да се намеси. Просто наблюдаваше, с блеснали очи и безизразно лице.

С привидно равнодушие Кип легна отново в леглото си и се престори че заспа мигновено. „Просто ме оставете на мира.“ Обърна гръб на момчетата, които си шепнеха изумени и преповтаряха историята, която нямаше нужда да се повтаря. Всички го бяха видели.

Сънят му беше лъжа. Най-сетне момчетата загасиха свещите си. В тъмното Кип превъртя отново в ума си битката при Гаристън.

Мъжът, когото бе хвърлил в лагерния огън, кожата, която се късаше от лицето му като на пиле, залепнало за тиган. Очите на мъже, лица, изкривени от гняв, докато се опитваха да го убият, вдигаха оръжията си, докато Кип пропадаше през отвора в стената. Падаше, падаше. Крака, ритащи към него от сто посоки.

Вкусът на барут във въздуха.

Радостта да замахнеш с меч и да го забиеш в човек, разцепващата се плът, острието се изтръгва от плътта му, пуска на воля кръв и душа. Обкръжен от войници с мускети. Кип изстрелва топчетата на мускетите им обратно в лицата им.

Очна ябълка, синя като морето, паднала на паважа, главата е издухана нанякъде и никой не може да я намери. Зяпнала Кип. Обвиняващо. Убиец.

„Какво направи?“

Беше губил битки от Овенир, селския побойник. Мислеха, че Овенир ще го вземат насила в армията на крал Гарадул. При Гаристън Кип беше убил войници — момчета — не по-големи от Овенир. Момчета, които сигурно бяха взети насила да служат. Невинни, които вършеха виновна работа.

Понякога, докато беше момче, му се искаше да убие Овенир. Тогава, когато все още не знаеше какво означава това. Когато все още не знаеше колко лесно е това.

„В що за чудовище съм се превърнал?“

18.

Гавин постави големия колкото юмрук заряд в тръбата и започна да навива тънък пръст от зелен луксин и да го натиска под вълните. През последните два дни беше станал доста добър в това, но все още не можеше да разчита на зарядите. Бяха от усукани пластове жълт и червен луксин, увити около въздушен мехур, номерът беше най-вътрешният пласт да се изработи неправилно… по най-точния „неправилен“ начин. Луксиновият мехур се разпадаше и излагаше на въздуха нестабилния жълт луксин. Този нестабилен луксин лумваше на светлината и възпламеняваше червения. Следващите пластове правеха същото и предизвикваха достатъчно мощен взрив, за да се разчистят рифовете.

Но да боравиш с взривове, които съзнателно си направил нестабилни, беше напрегната работа. Понякога зарядите гръмваха още щом докоснеха подводната скала. Друг път изгърмяваха едва след няколко минути или изобщо не гърмяха.

Карис управляваше лодката, кога с помощта на дълъг прът, кога с гребане.

Този път взривът дойде преди Гавин да е издърпал наместващата тръба. Тръбата изхвърча от ръцете му и морето под лодката им подскочи. Гавин се беше стегнал за вълната, но изхвърчалата нагоре във въздуха тръба го извади от равновесие и той залитна назад.

Обикновено падането във водата щеше да е чудесно, но в момента тя беше пълна с остри като бръснач парчета корал, кипнали към повърхността от взрива.

Карис успя да го сграбчи за колана и го дръпна. Той се люшна рязко назад и падна върху нея. Засмя се.

— Добър улов!

Погледът ѝ беше толкова напрегнат, че си помисли, че сърцето му ще спре.

— Махни се!… — изсъска тя. Тялото ѝ се беше вкаменило. Сигурно бе изтълкувал погрешно погледа ѝ. За един нищожен миг бе готов да се закълне, че…

— Извинявай — каза ѝ и се надигна от нея. — Добър улов — повтори. Наистина ли се беше вкопчила така в него само за миг? Наистина ли тялото ѝ се беше надигнало към него, за да задържи допира само за още миг?

Слънцето печеше залива и така беше от два дни. Гавин веднага беше смъкнал ризата си, за да се разхлади, и след потенето през първия ден Карис бе последвала примера му и бе останала само по плътно прилепналата си долна черногвардейска риза. Гледката, докато лежеше на гръб, с оголения ѝ стегнат корем, краката ѝ от двете му страни, кожата, лъснала от златното слънце и капчици пот… дъхът му секна, мислите се разбягаха. Опита се да не погледне гърдите ѝ… Не успя.

За миг, но тя забеляза.

Гавин почти можеше да чуе гласа на затворения си брат, внезапен и рязък: „Значи, и това си готов да понесеш, а, братко? Да правиш любов с нея, все едно че съм аз? Искаш да чуеш как крещи името ми, когато е в пристъпа на страстта?“

Ако беше някоя друга жена, щеше да е довел мига до кулминацията му: щеше да я е целунал веднага и да я остави тя да реши. Искаше ли да откаже? Чудесно, да върви по дяволите. Или, по-вероятно, щеше да каже „да“ и той щеше да я люби, и да я остави с усмивка на лицето… но да я напусне. Поне щеше да е направил нещо.

Карис беше единствената жена, която го парализираше.

Помнеше как лежеше до нея в стаята ѝ в къщата на баща ѝ, толкова отдавна. Помнеше как бе целувал тези гърди, как беше галил тялото ѝ, как ѝ говореше, докато настъпваше зората. Бяха се любили няколко пъти през нощта, жаждата и страстта бяха надвили неловкостта и неопитността. Трябваше да си отиде преди слугинята ѝ да дойде, за да я събуди на заранта.

И двамата знаеха, че любовта им е обречена, още тогава, още като деца, каквито бяха.

— Ще дойда за теб — беше обещал Дазен.

Беше се върнал, както се бе заклел, а тя беше заминала… отведена от баща ѝ, макар той да не го знаеше тогава. Беше помислил, че го е предала… а братята ѝ му бяха устроили засада. И той бе разпалил пожара, който уби всички: братя, слуги, роби, деца, богатства, надежда.

— Причинил съм ти много злини — каза Гавин сега. Стана. — И съжалявам за всяка от тях. Съжалявам.

Подаде ѝ ръка, за да ѝ помогне да стане. За миг си помисли, че ще му откаже, но тя хвана ръката му, изправи се и не я пусна. Стоеше близо до него, но близостта ѝ беше предизвикателство.

— Можеш ли да си малко по-точен? За какво ме молиш да ти простя?

В Гаристън беше казала: „Знам голямата ти тайна, гадино.“ И го зашлеви.

Което всъщност не беше изяснило кой знае какво. Беше пазил много тайни през годините и това, което тя си въобразяваше, че знае, можеше да е на левги далече от най-лошата истина. През годините основната му тайна бе довела до всевъзможни други тайни.

„А под «тайни» имам предвид лъжи.

Колко точно хладнокръвен си, Гавин? Колко предан си на своята цел? Убивал си заради нея. Можеш ли да го направиш отново?“

Бяха на стотици левги от най-близкия шпионин на Хромария. Ако Гавин кажеше на Карис цялата истина и тя се закълнеше да го издаде или да го унищожи, можеше да я убие.

Просто. Лесно.

В честен бой тя щеше да има добър шанс срещу него. Обучението ѝ в Черната гвардия я беше превърнало в доста опасно оръжие. Но срещу Призма не съществуваше честен бой.

— Просто съжалявам — каза Гавин. И извърна очи.

Тя не пусна ръката му. Стисна я, докато не го принуди да извърне отново очи и да срещне пламналия ѝ поглед.

— Никакво извинение не е, ако не можеш да поемеш отговорност. Ако не можеш дори да назовеш това, за което се извиняваш, не си ми дал нищо. Няма да изкупиш оправданието си евтино. Не и след това, което си направил. Не и от мен.

Гавин се опита да издърпа ръката си. Тя отказа да я пусне.

— Пусни или плувай — каза хладно Гавин.

Тя пусна.

Проклета жена. Толкова го ядосваше. Още повече го ядосваше с това, че беше права. Проклета жена!

Но не можеше да я убие и той го знаеше. По-скоро щеше да остави светът да се издъни.

Тя вдигна луксиновата тръба, с която беше намествал зарядите, подаде му я и каза:

— Още пет заряда би трябвало да довършат канала. Но ще трябва да побързаме, за да стане преди отлива. После можем да поработим на основите на вълнолома.

Работиха, докато в небето вече нямаше достатъчно светлина, за да може Гавин да притегли. Карис крепеше лодката, очертаваше формите и внимаваше да се придържат към очертанията, които бяха планирали.

Вълноломът всъщност щяха да са три вълнолома с две широки пролуки между тях: една за кораби, идващи в залива, и една за излизащи кораби. Каналите през кораловия риф, които водеха към отворите, лъкатушеха на зигзаг и завоите бяха отбелязани с шамандури. Ако се окажеха застрашени от нападение, местните щяха да махнат шамандурите. Работата щеше да е груба, помисли Гавин. Беше научил някои неща от строителството на стената Ярка вода, но пък там беше разполагал с хиляди работници и десетки притеглящи, които да му помагат.

„Прекрасно, че направих толкова лесно защитимо убежище за Цветния принц.“

Е, красотата на второ място. Това щеше да го остави за хората на Тирея — вече негови хора — и щеше да направи още няколко неща, за да им даде добро начало за основаването на град. След това щеше да напусне.

В бивака Карис опече рибите, които бе уловила, докато Гавин спеше. Събуди го и ядоха заедно.

— Извинявай, трябваше да ти помогна с вечерята — каза той.

Тя го изгледа все едно е казал най-голямата глупост.

— Ти правиш Деветото чудо на света тази седмица. Мога да сготвя една вечеря.

— Но всъщност не е честно, нали? — каза Гавин. — Не можех да направя това без теб, но ще бъде „Нещото, което построи Гавин“, също като стената Ярка вода.

Тя поклати глава.

— Вие сте загадка за мен, лорд Призма.

Не помнеше как е заспал, но когато посред нощ се събуди, беше завит с одеяло. Видя на смътната светлина на огъня, че Карис пази в тъмното. Изпита огромна благодарност към нея. Беше работила здраво през целия ден, също като него, а сега стоеше будна през цялата нощ. Беше с гръб към него и поддържаше нощното си зрение, разбира се.

Гавин и повечето подчервени можеха да управляват очите си достатъчно добре, за да придобият пълно нощно зрение бързо, но Карис не обичаше да остане и няколко секунди без него.

Надигна се и тъкмо се канеше да ѝ извика, че ще поеме смяната, когато видя, че раменете ѝ потрепериха.

Не беше треперене. Плачеше. Гавин не беше виждал Карис да плаче от години.

Знаеше, че няма да е доволна да разбере, че го е забелязал, но стана и сложи ръце на раменете ѝ. Тя се напрегна.

— Аз ще поема тази смяна — каза ѝ нежно.

— Недей, Гавин — промълви тя. Гласът ѝ беше хриплив и накъсан, на самия ръб.

„Недей какво? Да не я докосвам? Да не казвам нищо? Да не я пускам?“

— Днес е рожденият ден на Тавос — каза тя. — Почти бях забравила. — Тавос, брат ѝ. Беше умрял в пожара. Беше ужасен младеж, избухлив, нестабилен, едно от момчетата, чиито подигравки бяха накарали Дазен да повярва, че ако не се бие в онази нощ, ще бъде убит: Но Карис не беше видяла това, може би така и не беше видяла онази страна на брат си. А и да беше видяла, все пак ѝ беше брат. — Просто всички те ми липсват толкова много. Койос… — Сякаш ѝ се искаше да каже още, но не можеше.

Койос беше любимият ѝ брат. Единственият брат, когото Гавин съжаляваше, че бе убил. Единствената донякъде читава личност между тях.

А след това тя все пак се разплака. Обърна се към него и той я прегърна. Нищо не каза: все още не беше сигурен дали не сънува всичко това. Знаеше само, че ако каже нещо, ще каже нещо погрешно.

Колкото и да е объркан един мъж, най-висшето му призвание понякога е просто да стои и да прегърне.

19.

В съня си Кип беше зелен бяс, гонеше пищящи деца и ги избиваше с меч и огън. Будеше се на пресекулки освирепял, разплакан и зажаднял за кръв — яростта от съня все едно се беше просмукала в него.

Когато посред нощ стана, за да се изпикае, го придружи един черногвардеец. Кип изобщо не го беше виждал досега. Мъжът мълчеше. Просто тръгна с Кип и го задържа за миг, докато провери дали в тоалетната няма убийци. Тъпо.

Беше истинско облекчение, когато стана сутринта, макар изобщо да не се чувстваше отпочинал. Няколко по-големи ученици от втората година подкараха новаците към трапезарията.

Кип беше адски огладнял, но не получи повече храна от никой друг. Стигна до края на опашката, обзет от страх. Масите бяха подредени в дълги редици и учениците се трупаха на тях с приятели.

Каквито той нямаше.

Всъщност Кип имаше точно обратното. Зърна за миг Елио, чиято ръка беше стегната в дебели превръзки и окачена на клуп. Момчето говореше с приятелите си. Видя Кип, млъкна и пребледня.

„Би трябвало да ида там. Да ида и да седна с тях, да ги обезоръжа с непринуден разговор, да се престоря, че не се е случило нищо, но да утвърдя правото си да седя с най-коравите момчета в класа.“

Но не намери в себе си нужната дързост.

Чак сега осъзна, че тази сутрин не го следва никакъв черногвардеец. Огледа редиците ученици, маси, храна, слуги и роби. Никакви черногвардейци, никъде. По някаква причина това за един дъх изби малката колеблива самоувереност, която имаше. Бяха видели какво беше направил. Бяха решили, че не си струва да го пазят.

След това видя няколко хлапета, които позна: момчето със странните очила, което седеше зад него в класа вчера, и още няколко от тренировъчния клас на Черната гвардия. Бяха отхвърлените — разбра го веднага. Бяха непохватните, интелигентните, грозните, с онези млади и обещаващи надежди за Черната гвардия, които бяха обречени да се провалят рано, които просто се опитваха да влязат от някаква суетна надежда, тяхна или на господарите им. На масата им имаше празни места, разбира се, както и около тях — все едно бяха заразни. Кип тръгна натам.

— Можеш ли да четеш? — попита момчето, когато се приближи. Очилата му с пантите в момента имаха една спусната синя и една жълта леща.

Кип се поколеба. Не го ли искаха?

— Мм, да?

— Трябва да ходиш на уроци, ако не можеш. Ако можеш, трябва да провериш разписанието. Чакай, ти… о, разбира се, че можеш да четеш. Каза на магистър Кадах да иде да се препарира.

— Наистина ли? — попита едно грозничко момиче.

Кип я пренебрегна и започна да нагъва лакомо храната си.

— Защо сядаш с нас?

— Изглеждате по-мили от тях — отвърна Кип и кимна към момчетата с Елио. — Искате да се махна ли?

Те се спогледаха. Свиха рамене.

— Не — отвърна момчето с очилата.

— Е, и как се казвате? — попита Кип.

Очилаткото посочи гърдите си.

— Аз съм Бен-хадад. — Посочи грозничкото момиче. — Тизири. — После едно дългуресто момче с опадали зъби. — Това е Ейрас, а…

Прекъсна ги момичешки глас:

— Ей, чухте ли за Елио, как онзи новият го… — Млъкна, като видя Кип.

— А това е Адрастея. За по-кратко Тея.

— Вече се запознахме — каза сухо Кип.

Тея отвори уста, но замълча и седна съкрушено.

— Аз не съм чул — каза Ейрас. — Какво, кой нов? Какво е станало?

— Ейрас… — изръмжа Тея през стиснати зъби.

— Какво? Били ли са се? — попита Ейрас.

— Не знам дали бих го нарекъл бой — каза Кип.

— Ти? Ти си се бил? С Елио? — попита Ейрас.

— Счупил си му ръката на три места — каза Адрастея… Тея?

— Нима? — попита Кип.

— Чакай, счупил си ръката на Елио? — попита Бен-хадад. — Мразя го тоя тип.

— Така ли си нарани ръката? — попита Тизири. Имаше родилен белег на лявата половина на лицето. Носеше къдравата си коса над него в опит да го скрие, но беше напразно усилие.

Кип погледна превързаната си ръка. Трябваше уж да ѝ слага нова лапа всеки ден. Тази сутрин беше забравил. Не знаеше дори дали ще може да намери лазарета.

— Не. Ъъ, това… Бутнаха ме в един огън.

— Чакай, чакай. Трябва да започнеш отначало — каза Бен-хадад. — Ейрас! Престани да зяпаш натам, че ще разберат за какво си говорим…

Ейрас, Тея, Тизири и Кип се обърнаха към масата на Елио едновременно… и видяха, че приятелите на Елио също са зяпнали към тях.

Бен-хадад потърка мъха по брадичката си и измърмори:

— Безнадеждно е. — Перна с пръст лещите на очилата си нагоре и впи очи в Кип, едното му око бе малко по-голямо от другото. Кип беше чувал за лещи, които коригират лошото зрение, но никога не беше виждал такива. Беше изнервящо. — Е — каза Бен-хадад. — Хайде, разправяй.

— За Елио ли? Дойде и ме удари няколко пъти и аз го шибнах в носа.

Четиримата зачакаха.

Кип гребна поредната лъжица овесена каша.

— Най-лошият разказвач на истории. Изобщо — каза Тея.

— Ударил си го в носа толкова силно, че ръката му се е счупила на три места? — подкани го Бен-хадад.

— Виж, не беше кой знае какво — каза Кип. — Всъщност бях уплашен и знаех, че ще ме удари, тъй че… разбираш, нали? Ударих го пръв. Малко се паникьосах.

— И му счупи ръката? — попита Тея.

Кип сви рамене.

— Той каза, че ще ме убие.

Израженията им се колебаеха между съмнение и пълно изумление.

Кип реши да го смекчи с малко хумор.

— Имам само една здрава ръка. Ако ми скочи сега, ще сме наравно.

Не беше смешно.

— Проклятие — каза Ейрас. — Видях те на пробите, но нямах представа, че си толкова добър.

— Не приличаш на гадняр — каза Бен-хадад. — Но това, предполагам, доказва, че си Гайл.

— Чух след боя, че си му счупил ръката, защото те е нарекъл Лой Гайл — каза Тизири. Явно не беше присъствала на пробите.

Тея се сви на стола си.

— Не беше така — отвърна Кип. — Наистина. Всъщност стана наистина бързо и приключи за три секунди. Извадих късмет. Сериозно. Питай Тея. Тя е по-корава от мен. Вчера ме изрита в лицето.

— Какво? Какво?! — възкликна Бен-хадад. — Тея?

— Натресоха ми го за партньор — каза Тея с гримаса.

„О, благодаря.“

— Партньор? — попита Бен-хадад. — Ти си се пробвала? Нали нямаше да се пробваш до следващата година? — За миг изглеждаше уязвен, но бързо го прикри. — Аз щях да дойда! Ха, новобранец!

Повдигнатите вежди на Кип зададоха въпроса вместо него.

Ейрас обясни:

— Бен-хадад дойде късно за лекциите по притегляне миналата пролет, но взе изпита за пролетния клас на Черната гвардия. — Обърна се към Тея. — Но ти каза, че според теб Черната гвардия е глупост. Да се изправиш срещу мечове, за да защитиш идиоти, е работа за идиоти, така каза.

— Ейрас, седиш до Кип Гайл — каза Тизири.

— Знам. Чух го вече. Какво… О-о! Тея няма предвид, че баща ти е идиот, Кип. Сигурно е имала предвид Бялата. Или Червения? Уф, това пък е дядо ти.

— Ейрас! — прекъсна го Тея.

— Тея — каза Бен-хадад. — Ти каза, че не искаш да нараняваш хора за препитание. — Като че ли приемаше мълчанието на Тея за изпробването като лична измяна.

— Да, не искам! — защити се Тея.

— Тогава какво? Когато аз те убеждавам, че да влезеш в Черната гвардия е идиотизъм, уж вярваш, но идва Кип и ти…

— Това няма нищо общо! Не всички сме бихроми, Бен. Ти може дори да си полихром. Можеш да отидеш където си поискаш, да правиш каквото си искаш. Ще си достатъчно силен, та никой да не се интересува кои са родителите ти. А аз дори си нямам истински цвят.

— Цветът ти е толкова истински, колкото и на всеки друг. Хората просто все още не го разпознават. Тея, говорили сме…

Тя го прекъсна:

— Щом никой не го разпознава, никой няма да ме наеме за него. Господарката ми заповяда да се опитам за Черната гвардия. Може би след пет години хората ще разсъждават като теб, но засега нямам друг избор. Само за това ме бива. И по дяволите, дори не знам дали ме бива достатъчно, за да успея да вляза.

— Не знаех, че господарката ти го е заповядала. Извинявай — каза Бен-хадад.

„Ще успее“, помисли си Кип, но си замълча. Неволно беше разкрил тайната. Надяваше се с мълчанието си да избегне по-нататъшно негодувание.

— А на теб, партньоре, много ти благодаря — каза Тея.

20.

Кип излапа закуската, но все още беше гладен. Тея стана и отиде до окачените на стената списъци. Остави купата, лъжицата и чашата си на масата, както май направиха повечето ученици в трапезарията.

Бен-хадад и Тизири също станаха и тръгнаха в различни посоки. Само Кип и Ейрас все още седяха на масата. Дългурестото момче се хранеше бавно. Ябълката на гърлото му беше разсейващо изпъкнала и му придаваше вид на голям кротък хищник.

— Не трябва ли да си вдигнем паниците? — попита Кип.

— А? — Ейрас се беше зазяпал по някакви момичета. Хубави, със същите строги униформи, но със скъпи накити на китките и шиите. Богати момичета. Недостижими, но не и за мечтите, ако се съдеше по унесения поглед на Ейрас. — Паниците? Какво?

— Не трябва ли да си вдигнем паниците? — повтори Кип. У дома никой нямаше да търпи петнайсетгодишен да кръшка от измиването на съдовете.

— Робите ги прибират. Трябва да тръгваш. Първа смяна започва скоро. — Ейрас отново се зазяпа по момичетата.

Ставането от масата беше като изоставяне на безопасно убежище, за да се върнеш в гората при вълците. Но не можеше да се отложи. Кип стана и тръгна към стената със списъците. Подмина няколко по-големи възпитаници, току-що дошли да се хранят. Покрай него минаха момче и момиче, изпънали ръце покрай телата си и с напрегнати от съсредоточаване погледи: храната им се крепеше на сини подноси, които притегляха. И двамата бавно вдигнаха ръце, докато вървяха, за да наместят отворения луксин, без да разлеят нищо. След това запечатаха подносите си почти едновременно.

— О, не, не, не, не — повтаряше младежът. Беше затворил луксина си лошо и когато стигна до масата, подносът му се разпадна и паницата и чашата се пръснаха на пода.

— Точка за момичетата! — каза противничката му и без усилие постави подноса си на масата.

Момчето изруга, а няколко други, явно негови приятели, простенаха.

До тях изникна учител.

— Това го почистваш сам, Джерад. Никакви роби.

Тея пресрещна Кип преди да стигне до списъците.

— Имаме огледален наряд, синята кула.

— Какво? — попита Кип.

— Не беше тук за седмицата по ориентиране, когато ни показват как стават нещата. Не знаеш нищо — каза Тея. — Тъй че смених дежурствата с друг. Ще сме в един екип цялата седмица.

— Наистина ли? — Беше като лъч нормалност, пробил черните облаци на пълното му неведение.

Понечи да ѝ благодари, но тя го изпревари:

— Не. Недей.

— Исках да…

— Не го правя заради теб. Партньорите често трябва да споделят наказания. Наказанията обикновено означават, че пропускаш урок. Тъй че ако оплескаш нещата, това влошава шансовете ми да вляза в Черната гвардия.

Страхотно. Още нещо, за което да се чувства виновен.

Тея го отведе до един от асансьорите, където зачакаха с още петдесетина ученици. Днес косата ѝ не беше вързана отзад и Кип се почувства глупаво, че я беше сбъркал с момче. Тъпак.

Зачуди се какво ли прави Лив. Зачуди се дали изобщо е жива. Глупава тревога. Тя сигурно точно сега убиваше хора. Кип беше стоял там, в навечерието на битката за Гаристън. Беше чул всички лъжи на Цветния принц и беше разбрал какво представляват: размазани фрази, клевети и полуистини. Възвишени приказки, предназначени да прикрият страхливост.

Магията имаше тежка цена. Правеше човека господар на света за едно-две десетилетия, а след това го завладяваше. Притеглящите полудяваха. Когато полудееха изключително могъщи хора, те застрашаваха всички. Убиването им не беше хубаво, но беше необходимо.

Цветния принц бе казал: „Няма да убием родителите си, които са служили години наред!“ Имаше предвид: „Няма да умра, когато дойде моят ред. Искам всичките привилегии, които са ни достъпни заради дарбите ни, но не искам да платя цената.“ Кип беше разбрал това, а нали уж Кип беше тъпак. Защо Лив не го беше разбрала?

След няколко минути двамата с Тея се качиха на асансьора с още двайсетина ученици.

— Имаме късмет — каза Тея. — Огледалата са отегчителни, но когато трябва да прекараш цяла сутрин на противотежестите и после отидеш на пробите за Черната гвардия и едва можеш да си вдигнеш ръцете? Ужасно е.

— Благодаря, че ми каза — подхвърли един ученик. Кип си помисли, че май го е виждал в класа за Черната гвардия. Феркуди ли се казваше? — Изкарах цяла седмица на противотежестите.

— Ще те заместим — каза Тея.

— Ти ли?

— А, не — отвърна тя. Всички се засмяха.

Асансьорът спря някъде на средата на кулата и почти всички ученици се изсипаха навън, за да минат по пътеките. Кип и Тея тръгнаха с тях.

Шестте външни кули на Хромария бяха свързани с централната с пътеки, които висяха високо във въздуха. Кип беше минал веднъж по един от тези мостове. Знаеше, че са безопасни.

В края на краищата Хромарият нямаше да изложи притеглящи на риск, нали?

Преглътна и тръгна след Тея.

Синята кула бе облицована със син луксин, нарязан на фасети, тъй че цялата повърхност блестеше на слънцето като милион сапфири. Щеше да е секващо дъха, ако на Кип му беше останал някакъв дъх.

— Не обичаш височини, нали? — попита Тея, след като минаха.

— Не са ми любими — призна Кип.

— Няма да ти е много забавно тогава.

Кип се усмихна с усилие.

— Неприятен опит ли имаш? — попита Тея. — С височини?

— Една дебела дама убиец се опита да ме хвърли от жълтата кула — каза Кип.

Тя го изгледа недоверчиво.

— Виж, ако не обичаш височини, няма проблем. Не се заяждам. Просто попитах.

Кип отвори уста, но не каза нищо.

Бяха ли открили изобщо кой искаше смъртта му?

И да бяха, никой не му беше казал. Което му напомни за черногвардейския му ескорт — все още нямаше такъв. Създаваше му усещането — отново, — че косвено е въвлечен в „голямата игра“. Някой се беше опитал да го убие. Никой не бе обяснил защо. Имаше черногвардейски ескорт. Черногвардейският ескорт беше оттеглен и никой дори не беше помислил да му обясни защо.

„Иди да си играеш в ъгъла и не досаждай на възрастните, Кип.“

Взеха асансьора на синята кула до върха. Имаше голяма здрава врата и хубав коридор.

— Другата половина на най-горния етаж е за сатрапи, благородници и религиозни празненства — обясни Тея. — На Слънцеднев целият етаж се върти, тъй че тяхната половина да е срещу слънцето.

Зад здравата врата имаше помещение, пълно със зъбни колелета, скрипци, въжета, пясъчни часовници и камбани, имаше и огромни прозорци. Беше толкова ярко, че за миг Кип се заслепи. Тея му подаде големи кръгли очила със затъмнени лещи. Щом си ги сложи, можеше отново да вижда.

Уморени ученици, изкарали утринната смяна, станаха от столовете си и подадоха дебели палта на следващата смяна. Някои измърмориха указания за състоянието на този или онзи механизъм или въже. Някои подмятаха шеги. Кип беше объркан.

Най-сетне ги разпределиха. Кип и Тея облякоха палтата си и седнаха на столове. Имаше шест станции, по двама ученици на станция, два стола, четири пясъчни часовника, четири камбани, едно огромно огледало на станция, което беше по-голямо на ширина от ръста на Кип, и три по-малки огледала.

— Целият Хромарий се върти целодневно така, че винаги да е повече или по-малко пряко срещу слънцето — каза Тея. — Тъй че общо взето трябва само да движим огледалата, докато слънцето се издига. Първо правило: никога не докосвай огледалата с длани. Ако има проблем, викаме шлифовачите. Те са най-добрите на света и се вбесяват, ако намерят отпечатъци на длани по огледалата.

Но колкото и впечатляващи да бяха огледалата и скрипците, не те грабнаха вниманието на Кип. В пода имаше шест дупки — една огромна в центъра, с шест огледала над нея, и други по-малки около нея.

— Светлинни кладенци — каза Тея. — Тъй че притеглящите в кулата под нас винаги да имат на разположение достатъчно светлина, независимо дали са на тъмната страна на кулата или дали е рано, или късно през деня. Надникни от ръба.

Значи всеки екип изпращаше с голямото си огледало светлина към друго голямо огледало над централната дупка, откъдето други огледала отпращаха светлината надолу.

Кип наведе глава над ръба. Стените на дупката бяха отвесни, покрити със сребро, излъскано до огледален блясък… и дупката продължаваше безкрайно надолу. В блясъка на събраната в кладенеца слънчева светлина не можеше дори да види дъното.

Докато гледаше, на около четири етажа надолу част от стената се отвори и в потока светлина изникна огледало, три стъпки широко. Кип видя, че още по-надолу други огледала като него събират светлина, отразена от едно към друго под внимателно изчислени ъгли така, че горните огледала да не затулват светлината от долните.

Кип се отдръпна и преглътна. Беше изумително, гениално… и нямаше никакви перила, които да предпазват обслужващите огледалата да не паднат.

Звън на камбанка го стресна. Тея обърна пясъчния часовник, свързан с камбанката, сграбчи въжето над едно от по-малките странични огледала и дръпна задържащия лост, който измести огледалото под малък ъгъл.

По-малките огледала отпращаха светлина към по-малките дупки.

— Специални лаборатории или полихроми, или „цветни камери“ — отвърна Тея на неизречения въпрос на Кип. — Частните светлинни кладенци във всяка кула не са много, тъй че трябва да си доста важна особа, за да получиш свой. Но нашата работа е много проста. След като свикнеш с нея, разбира се. Не коригираме нищо. Правят го робите на огледалата — всяка сутрин на разсъмване настройват всичко, а след това ние просто движим въжетата всеки път, когато звънне камбанка. В екипите сме по двама, за да стоим будни и в случай, че трябва да отворим прозорците, и за зенитното превключване.

— Да де. Зенитното превключване — измърмори Кип. Представа нямаше за какво му говори.

Отначало работата изглеждаше сложна, но много скоро Тея го остави да дърпа лостовете и да обръща пясъчните часовници.

— Някой падал ли е някога в дупките? — попита Кип.

— Едно момче пропадна в един от по-малките светлинни кладенци миналата година. Летя четири етажа до огледалото на Сините. Счупи си гръбнака. Живя шест месеца. Казват, че преди няколко години едни момчета се сбили тука и едното бутнало другото в големия кладенец. Умряло веднага. Убиецът се кълнял, че било случайно. Не му повярвали.

— Какво му направиха? — попита Кип.

— Блясъкът на Оролам.

Изражението му говореше красноречиво: „Нямам представа за какво ми говориш.“

— Има един стълб в основата на моста на Големи Яспис. Знаеш какво са Хилядата звезди, нали?

Огледалните кули.

— Да.

— Добре. Всички онези огледала, плюс всички огледала на кулите на Хромария, се фокусират в тази единствена точка. Поставят осъдения на фокуса по обед. Притеглящият може да избира. Можеш да се опечеш до смърт като мравка под стъкло или можеш да притеглиш. Ако притеглиш е все едно да изтласкаш твърде много вода през сламка. Пръскаш се.

— Това е… неописуемо ужасно.

— Така трябва. Хайде, време е за лекция. Смяташ ли, че днес ще можеш да се справиш без произшествие?

Кип се намръщи. Не искаше да сменят темата.

— Но нали насочват Хилядата звезди към Призмата на всеки Слънцеднев?

— Да. И какво?

— Той как не умира? — попита Кип.

— Той е Призмата. Може да направи всичко.

21.

„Не мога да направя това.“

Седем години, седем велики цели.

Беше фантазия, приказка, глупашка идея. Това, което искаше Гавин, бе невъзможно.

Лежеше толкова близо до Карис, че телата им се топлеха взаимно. Беше спал трескаво, както винаги. Беше имал кошмари, както винаги. Предната нощ, несъмнено заради страховете му, докато беше буден, че губи синьо, беше сънувал как брат му се измъква от синия ад. Отърси се от съня и преодоля жилещата болка от стягането в гърдите. Скоро щеше да се съмне. Карис щеше да се събуди всеки момент и щеше да се отдръпне. Щяха да станат. Щяха да се заемат с работа. Рано или късно хората на този остров щяха да дойдат, било за да го спрат или за да говорят с него. Дойдеха ли да го убият, щяха да дойдат нощем. Едва ли щяха да нападнат по светло. Значи щеше да преживее още един ден.

Първата цел изглеждаше съвсем лесна, макар той постоянно да се проваляше: да каже цялата истина на Карис. Когато градът бе паднал, почти бе изоставил втората: да спаси хората на Гаристън, които бяха претърпели толкова много заради него. Това спасение вече изглеждаше близко. Други цели беше постигнал: беше се научил да пътува по-бързо от всеки жив човек. Подкопал беше влиянието на определени Цветове на Спектъра, управителния съвет на Хромария. Постигането на други все още беше в ход. Всичко, освен казването на истината на Карис, в крайна сметка се свеждаше до една цел, до един величав замисъл, за който едва смееше да мисли, за да не би някак мисленето за него да го направи още по-невъзможен, отколкото беше. Сякаш с мисленето за него щеше да разсипе тайната и целта щеше да остане завинаги недостижима.

Дължеше нещо по-добро на малкия си брат Севастиан. Дължеше нещо по-добро на майка си. Дължеше нещо по-добро на Гавин.

В мига, в който си го помисли, не беше дори сигурен дали под „Гавин“ има предвид себе си, или брат си.

Карис се сгуши още по-близо до него, но самото движение като че ли разбуди съзнанието ѝ и тя се сепна. Той задиша равно, преструвайки се, че спи. Тя се отдръпна, избяга много нежно от близостта, за да не го събуди. Можеше да го мрази — заслужено при това, — но все пак беше мила. Едно от нещата, които обичаше в нея.

Беше я държал в прегръдката си, докато скърбеше за брат си предната нощ. Държа я, докато тя не заспа, а после стана, за да пази. Завиждаше ѝ за сълзите, докато близостта ѝ го топлеше и го караше да го боли за нея. Завиждаше ѝ за чистата скръб по един мъртъв брат вместо ужаса и гузната съвест заради живия, който той имаше. Нищо чудно, че беше сънувал Дазен, когато дойде редът му да спи. Все едно, последната нощ не промени нищо между двамата. Очакваше едно грубо „благодаря“ днес, ако изобщо имаше нещо. След това нещата щяха да се върнат към нормалното.

Само дето „нормалното“ не можеше да се задържи за дълго. Карис не беше глупава: много скоро щеше да забележи, че той не може да притегля синьо. А въпросите ѝ вече бяха притесняващи.

Истината беше, че всичките му цели бяха съсредоточени в една посока — освен тази да каже истината на Карис, която вървеше точно в противоположната посока. Карис беше най-голямата заплаха за плановете му. И беше неуязвима за ласкателства или натиск. Не притежаваше нищо освен собствения си усет за справедливост. Ако сметнеше, че унищожаването му е необходимо, щеше да го направи, независимо от цената.

Разумното беше да гледа на нея като на поредното препятствие и да я отстрани.

Това не означаваше да я убие. Можеше да я отведе на някой от външните острови, където дори търговци идваха само веднъж в годината, и просто да я остави там. Тогава каквото и да случеше с него, тя нямаше да се намеси. Но да отнеме една година живот на жена, на която най-вероятно ѝ оставаха само пет години живот, беше престъпление.

Надигна се рязко. Това не водеше доникъде.

Карис тъкмо се връщаше от дърветата — беше отишла да се изпикае.

— Опари ли те пак някоя трева? — подхвърли Гавин.

Тя се изчерви.

— Вече съм по-предпазлива.

— Парен каша духа, а? — Гавин се изправи и разкърши рамене. Трябваше и той да отиде да пусне вода.

— За някои неща. — Погледът ѝ беше странен.

Той навлезе между дърветата. Беше му неловко преди петнайсет години някой да стои на две крачки от него, докато се облекчава. Но го беше преодолял. Особено когато пътуваха из горската пустош, охраната му никога не го изпускаше от поглед.

— Гавин? Благодаря ти — каза Карис.

Гавин се изпика. Беше достатъчно благоразумен да си замълчи, а и да не се засмее, че се бе оказал прав. Покашля се.

— Значи смяташ, че това Трето око ще дойде днес?

— Обзалагам се. — Гласът ѝ изведнъж прозвуча напрегнато и той чу как ударникът на пистолета ѝ изщрака.

22.

— Може и да не го знаете сега, но този курс ще е най-важният, който някои от вас изобщо ще изучават — каза магистър Хена. Беше невероятно висока и невероятно кльощава, с лоша стойка, лоши зъби и дебели коригиращи безцветни лещи, от които едното ѝ око изглеждаше по-голямо от другото. — За повечето от вас, момчета, това ще е единственият път, в който ще вкусите величието да сътворяваш реални структури с луксин, тъй че ще е уместно да внимавате, за да знаете какво правят жените, за които работите. Ако сте добри в това, може да ви се позволи да правите аритметиката, разбира се, тъй че голяма част от този клас ще трябва да се примири с определено шаблонната задача да изучи сметалото и уменията на чертането. Инженерството е знание. Строителството е изкуство. Всеки може да върши първото, второто е запазено за най-добрите жени.

Едно от момчетата вдигна ръка намръщено и тя му кимна да зададе въпроса си.

— Магистър Хена, защо ние не можем да строим?

— Защото само на суперхромати се позволява да строят с луксин. Вашите очи, момчета, са несъвършени. В някои приложения можете да компенсирате дефектното притегляне с достатъчно воля и достатъчно пилеене на луксин над проблема. Но не и в структура, на която хората трябва да разчитат. Само на жени и само на жени суперхромати се позволява да строят. Не си заслужава риска това да се доверява на мъж.

— Но защо, магистър Хена? Защо ние не можем да притегляме толкова добре? — попита момчето. Прозвуча плачливо. Дори за Кип, който също смяташе, че е нечестно.

— Не ме интересува — тросна се магистър Хена. — Попитай луксиат или някой от учителите ви по теология. За днес ще изолирам суперхроматите. Да, знам, че вече сте изпитани по това, но един инженер не се доверява, един инженер проверява. Ако нещо не може да се докаже, значи не е реално. На плочата пред вас има седем пръчки от луксин. Само на едно място на тези пръчки луксинът е притеглен съвършено. Отбележете под това място с тебешира си. Ще обиколя да проверя работата ви и суперхроматите ще се преместят в предната част на класната стая.

Кип погледна пръчките луксин и взе тебешира. Знаеше, че губи, ако се справи, и губи — ако не го направи. Беше суперхромат и момче. Сбъркан. Влизането във вътрешната група изобщо нямаше да му помогне, защото нито едно от момчетата нямаше да е в нея с него. Щяха да го намразят, че е с момичетата, а момичетата също нямаше да се отнасят с него като със свой. Щеше да е различен и в двата случая.

А тъй като магистър Хена бе видяла резултатите от предишните проверки, ако не го направеше, щеше да го попита дали не се е провалил нарочно. Не изглеждаше от типа хора, които щяха да си помислят, че „Да си момче суперхромат е прекалено смущаващо“ е приемлив отговор.

Направи отметките си. Беше лесно. Из стаята момчета и момичета присвиваха очи, оглеждаха пръчките под различни ъгли, вдигаха ги срещу светлината. Кип изведнъж съжали момичетата, които се провалиха. Едно беше момчетата да не успеят. Никой не очакваше да минат. Но половината момичета минаха. Броят бе достатъчно голям, та провалът да е притеснителен. Да се провалят означаваше, че са като момчетата. Означаваше, че са второкласни притеглящи. Виждаше колко мъчително е това за тях.

— Това не е изпит, който можеш да издържиш, като са постараеш повече — каза магистър Хена. — Или виждаш разликите, или не. Провал е, но не е нещо лично. Нищо не можеш да направиш, за да го минеш. Или си роден благословен, или не си. Оставете тебеширите.

„Или си роден благословен, или не си? Благодаря. Колко по-добре изглежда така.“

Магистър Хена тръгна из стаята. Заразмества енергично учениците:

— Ти отпред, ти — отпред. Ти стой тук. Ти тук! Стой си на мястото. — Мина зад Кип. — Стой… ммм…

Погледна плочата му, а после плочите на съседите му. Проверяваше дали не е измамил, дали не е взел верните отговори от истински суперхромат.

Явно не беше чула за него. Страхотно.

— Направи теста на момчето до теб — заповяда му магистър Хена.

Кип се намръщи. Усещаше погледите на класа върху себе си. Взе тебешира си и бързо отбеляза местата на плочата на момчето — разбира се, всички отметки на другото момче бяха погрешни.

— Хъм, момче суперхромат. От толкова години — каза магистър Хена. — Много добре. Мини напред.

Отдели останалите от класа, след което отиде отпред и заговори на преминалите.

— Много добре. Момичета… и момче, преместих ви напред, защото сте облагодетелствани от Оролам. Можете да оцените красотите на творението на Оролам по начини, за които останалите от този клас и повечето свят са слепи. Но това означава, че от вас ще се очаква повече. Точно затова ви преместих отпред, а не защото ме интересува какви случайни обстоятелства около раждането ви са ви дали по-добри очи от тези на останалите. Вие наистина имате по-добри очи от останалите, тъй че имате отговорност към Оролам и към мен да използвате тези очи добре. Ясно?

— Да, магистре — отвърнаха в нестроен хор момичетата.

Тя повдигна вежди и ги изгледа над дебелите лещи. Повториха го, този път по-високо. Кип се присъедини към тях, за да не изглежда още по-различен.

— Добре. Сега сметалото. Някой от вас тук да е от Тирея?

— Не? О, момчето, разбира се — продължи тя, щом Кип вдигна ръка. — Тирея, въпреки всички доказателства за обратното, някога е била седалище на велика империя, много преди да дойде Луцидоний. Може би вече е рухвала по времето, когато той е дошъл, или може би той е ускорил пропадането ѝ. Това е за друг курс. Тирейската империя ни е дала няколко дара и няколко проклятия. Единственото, което ме интересува за целите на този курс, е базовата дванайсетична бройна система. Благодарение на Тирея нашият ден е раздробен на две половини от по дванайсет часа и на шейсетминутни часове. Някои от вас, аборнейци и тирейци, може да сте били научени да използвате базовата дванайсетична система в броенето и аритметиката. Ако е така, този курс ще е много, много по-труден за вас. Тази бройна система е нечестива и оттук нататък няма да я използвате. Защо нечестива ли, питате. Защо дори богохулствена? Как може една бройна система да е нечестива? Ами защото как може една бройна система да е основана на дванайсетици? На какво се основава нашата бройна система, някой да каже?

— На десет — каза едно момиче в първия ред.

— Правилно. Защо десет е логично?

Никой не отговори.

— Пръстите — направи се Кип на умник.

— Мислиш, че се шегуваш, но дори глупците може да са прави.

Кип се намръщи.

— Вярно е. Пръстите на ръцете и на краката. Тъй че ако пръстите на ръцете и краката са най-лесният начин да се брои за първобитни същества и идиоти… — погледна Кип, — как така едно общество ще брои на дванайсетична основа?

Кип се намръщи още повече.

Едно момиче отзад вдигна ръка. Магистър Хена я посочи.

— Тирейските богове са имали по шест пръста на ръцете и краката.

— Точно така. Точно затова ще чуете приказки за деца, които имат по шест пръста на ръцете и краката и как в някои кътчета на света ги почитат. Чувал си за такива неща, нали, момче?

— Казвам се Кип и не, никога не съм чувал за подобно нещо.

— Е, в такъв случай може би родителите ти са били особено просветени за Тирея. Или невежи дори за невежеството, предполагам.

Кип отвори уста и бързо я затвори. „Недей, Кип. Няма значение.“ Изведнъж се почувства гладен.

Следващият час мина в учене как да използват сметалото. Четирите топчета на най-долния ред се наричаха „земните глави“, а едното на най-горния ред беше „небесната глава“. Отначало просто брояха, нагоре и надолу, добавяха с едно и изваждаха с едно. После добавяха по две и изваждаха по две, после — по пет.

Някои от учениците явно бяха отегчени от толкова дългото учене. Други, като Кип, се затрудняваха дори с най-основната аритметика. Но децата, които се справяха най-зле, бяха малцината, научени да използват сметалото на дванайсетичната система. Изглеждаха смразени. Всичко, което бяха научили досега, беше погрешно.

Следващата лекция се оказа по-добра. Беше „Свойствата на луксина“, преподавана от илитийски магистър с лице на пор, който се подпираше на бастуна си, докато изреждаше точките. Кип с изненада откри, че половината слушатели не са притеглящи. И че всички непритеглящи са умни и силно мотивирани. Те бяха бъдещите архитекти и строители на Седемте сатрапии. Също като с притеглящите, сатрапите бяха платили обучението на тези момчета и момичета. Някои бяха с връзки — втори и трети синове на благородници, на които трябваше да се даде някакъв начин да се издържат. Но дори те бяха преминали тестове за компетентност, за да ги приемат.

Кип веднага разбра, че на тези деца няма да се налага да се учат на сметалото.

Само че упражненията днес бяха съвсем елементарни. Листове син луксин, стъпка на стъпка големина и един палец дебелина, бяха поставени на опори и в центъра се добавяха тежести, докато листът се счупи. Същото се правеше със зелено и притеглено от суперхромат жълто.

След това магистър Атагамо накара учениците, способни да го направят, да притеглят свои листове син луксин. Изпробва всеки. Всички се счупиха от много по-малки тежести — особено на момчетата.

— По-късно ще ви накарам да запомните теоретично най-слабия луксин, който все пак ще се задържи плътен, за да знаете пълния си обхват. Засега имайте предвид, че установяваме максималните сили. Луксините, с които трябва да работим, са притеглени от суперхромат. Вашият луксин ще е по-слаб от това. Момчета, вашият обикновено ще бъде много по-слаб.

След това асистентите на магистър Атагамо поставиха една измерителна тръба на везна и той нулира везната и напълни тръбата с вода. Кип забеляза, че всички ученици си записват най-подробно всичко.

Теглото на водата в тръбата беше седем, основната мерна единица за тежест. Разбира се, това беше твърде голяма тежест, за да е полезна за измерване на малки неща, тъй че се раздробяваше на седемтини: една седма част от седем. Кип тежеше двайсет и девет седемтини или четири седмици и една седемтина; обикновено се казваше „четири седмици и една“.

Но учителите не бяха приключили. Изляха водата от тръбата и накараха трима свръхвиолетови притеглящи да я напълнят със свръхвиолетов луксин. В този момент Кип сериозно се затрудни — те измерваха всичко! Когато разпечатаха свръхвиолета и той се разпадна на фина като перце, почти невидима прах, го събраха в малка чашка и я измериха. Всичко, което можеше да се определи количествено, се измерваше.

Известно време, също като другите ученици, Кип просто записваше числата, без да разбира защо. След това ги накараха да съберат теглата на всички цветове. Учениците, които вече бяха усвоили добре сметалото, го направиха бързо. Кип едва беше събрал първите две числа, преди те да приключат.

Магистър Атагамо каза:

— Сега извадете теглото на зеления луксин от цялата сума и добавете теглото на дребна жена, да кажем единайсет седемтини.

Четири момичета — всичките непритеглящи — получиха резултата още щом учителят спря да говори. Кип беше изумен.

— Чудесно — каза магистърът. — А сега един практически пример. Вие сте притеглящ на синьо, който поддържа противотежестите за асансьора в една от кулите. Пристига делегация. Една от противотежестите обаче се счупва на две. Направена е от желязо и тежи трийсет и шест седемтини. Колко син луксин ще трябва да притеглите, за да замените противотежестта? Ако вашата противотежест е с повече от три седмици по-тежка от първоначалната, когато се събере с тежестта на делегацията, скрипецът ще се счупи и всички ще загинат. Когато получите отговора си, елате и ми го покажете. Заради примера ни ще приемем, че делегацията идва от родната ви сатрапия и ако не поправите асансьора, докато те пристигнат, ще ги посрамите и ще загубите спонсорството им. Тъй че имате трийсет минути, за да получите решението си. Ако получите отговора бързо, можете да напуснете и останалата част от предобеда сте свободни. Ако не можете, ще получите слаба оценка за днес.

Другите ученици веднага се заловиха за работа, а Кип разбра, че лесният отговор е невъзможен. Не можеше просто да събере два цели блока син луксин, защото така противотежестта щеше да стане прекалено тежка. Аритметиката тук бе да се намери точният частичен обем син луксин, който щеше да му трябва, за да направи нова противотежест.

Най-добрите момичета и момчета вече тракаха с топчетата на сметалата си. Кип не беше толкова добър със сметалото. Така и не успяваше да се справи навреме. Не знаеше как да пресмята дроби. Можеше да работи през цялото време и пак да не… О!

„Нямаш нищо за губене, нали, тъпчо?“

Драсна нещо на листа си, стана и отиде до писалището на магистъра.

Учителят го изгледа търпеливо, все едно беше ученик, който не е разбрал въпроса и е дошъл да попита за уточняване. Кип вдигна листа.

Беше нарисувал набързо ръкав от син луксин, който да загърне оригиналната тежест и да задържи счупените половини.

— Ти си незаконното дете на Гайл, нали?

— Да, магистре.

— Личи си. Онези момчета също мамеха великолепно.

Кип преглътна. Останалите от класа спряха да работят, щом чуха „мамеха“.

— Вие ли сте ги учили, сър?

Устата на магистър Атагамо се изкриви. Пренебрегна въпроса.

— Все пак рано или късно ще трябва да научиш сметалото.

— Да, сър.

Старият мъж изсумтя.

— Довиждане, малки Гайл.

— Значи минавам?

— Най-високата оценка за днес. И никога повече не го прави.

23.

— Оставете ни сами — каза Бялата.

Железни стоеше в покоите на Бялата, на върха на кулата на Призмата в центъра на Хромария. Колелата на стола ѝ бяха достатъчно високи, за да може да се избутва на тях и да се движи сама из стаята, което тя правеше настойчиво въпреки деликатните си китки.

— Одеялото ми, моля — каза тя.

Той ѝ донесе одеялото — нещо, което бе изтъкала преди десетилетия със собствените си ръце. Като мнозина, които изкарваха препитанието си с умовете си, Бялата се гордееше изключително с малкото неща, които бяха сътворили ръцете ѝ. Може би това бе единственото, заради което Железни можеше да си позволи да я смята за глупава стара дама. Затъкна одеялото около краката ѝ и се изненада, щом усети колко са изтънели.

— Виждаш ли? — рече тя. — Разбираш го, нали, командире?

Глупава стара дама ли? Беше го изиграла. Все още беше по-умна от него. Беше добро напомняне, и в двата смисъла. Слаба физически, но не умствено. Ни най-малко.

— Какво да разбирам, милейди?

— Шт. — Тя завъртя очи. — Трудно е за тези, които не са подготвени. — „Умирам — това му казваше. — Подготви се, тъй че когато умра, да не паднеш плячка на враговете си.“

Беше едновременно ужасяващо да си представи свят без Орея Пулор като Бялата и стоплящо да разбере, че го смята за свой приятел.

— Разкажи ми пак, командире, за Гаристън и приготовленията за битката там.

И той разказа пак. Опита се да го разкаже по различен начин, понеже знаеше, че тя отсява думите му, търси нещо. Разказа ѝ за придвижването на войските, за това колко мъже и притеглящи бе имала всяка страна, за разположението на гарнизона на Рутгар там. Беше се интересувала от това първия път. Но сега за нея това бяха само числа. Вече ги беше запаметила и бе анализирала какво означават те за обвързаността на Рутгар към Тирея и кой е бил подкупен. Сега търсеше нещо друго.

Говори ѝ още два часа. Разказа ѝ как генерал Данавис бе дошъл сам — обръснал мустаците — в Травертиновия палат и как Железни го бяха изгонили от заседанието. Говори ѝ за Гавин, как беше преместил препречилия портите фургон и бе накарал мъжете да му помогнат в това, което можеше да направи и сам, с което ги бе привлякъл към каузата си.

Тук тя се усмихна, с лека, разбираща усмивка. Може би усмивката на водач, одобряващ добрата игра на друг водач.

Железни обаче не беше сигурен какво търси тя. И беше съвсем сигурен, че не трябва да го научи.

— Не играеш хазарт, нали, командире? — попита Бялата.

— Не, милейди.

Откъде го знаеше? Предполагаше, че е нещо, което е трудно да се разбере, но това, че го беше разбрала, че я интересуваше и че си го беше спомнила, я правеше едновременно чужда и малко плашеща.

— Винаги съм смятала, че това е странно. Приличаш на човек, който би трябвало да обича хазарта.

— Играех някога — призна Железни. — Имах горчив опит. — Каза го спокойно. Хладнокръвието беше единственото, до което човек можеше да се домогне. Да знаеш над какво имаш власт и над какво нямаш. Нукаба нямаше място в мислите му.

— Съпругът ми често играеше Девет крале. Твърдеше, че е посредствен играч, макар че рядко ставаше от масата с по-малко от това, с което е седнал. Имаше репутация на любезен играч, който поднася чудесен ликьор и великолепен тютюн обаче, тъй че играеше с всякакви мъже от Седемте сатрапии. Бяхме женени от три години — и аз едва започвах истински да се влюбвам в него, — преди да ме покани да отида на едно от събиранията му. Не се оказа нощта, която би искал да видя.

— Дойде един млад лорд. От фамилията Варигари — продължи тя. — От родословна линия на прости рибари, преди да се издигнат по време на Кървавите войни. Влезе, нов и самоуверен, и през дългата нощ пропиля в играта цяло малко състояние. Лордовете, с които съпругът ми играеше онази нощ, бяха почтени мъже, не бяха хищни вълци. Разбираха какво става. Казаха на младия Варигари да спре. Той отказа. Печелеше достатъчно често, за да продължава да се надява, и аз можех да видя примирението на лицата им: щом държи да загуби, може би това ще му е за урок. Утрото дойде и той нямаше нищо, и дойде моментът, в който той заложи един замък, за да остане в играта. Помня изражението му. Врязало се е в паметта ми. Знаеш ли какво изпитваше той?

Железни го усети веднага, толкова горещ и остър бе споменът.

— Ужас, но и възбуда също така. Има нещо възбуждащо в това да знаеш, че си тласнал живота си до една от повратните му точки. Лудост е.

Железни мълчеше.

— Погледнах съпруга си. Не можех да повярвам в това, което виждах. Всички останали гледаха младия Варигари. Съпругът ми гледаше всички останали. А аз осъзнах няколко неща едновременно. — Закашля се в носната си кърпа и я погледна. — Все се притеснявам, че ще започна да храча кръв някой ден. Все още не, благодаря на Оролам.

Усмихна се, за да облекчи тревогата му, и продължи:

— Първо, за младежа: малкото състояние, което беше загубил, не беше малко състояние за него, а малкият замък, който беше заложил, беше навярно последното нещо, което притежаваше фамилията му. За него това не беше урок. Беше разорение. Второ, съпругът ми не беше посредствен играч. Имаше печелившата ръка и разполагаше с богатството, което да рискува, за да я изиграе. Беше експерт, но експерт, който се старае да печели рядко, защото беше открил нещо, което бе по-ценно за него от това да печели малки състояния и да се прочуе като голям играч на Девет крале. Това, което всъщност правеше всеки път, когато играеше, беше да взима мярката на тези, с които играе. Да открива не просто особеностите им, а как реагират на прищевките на съдбата. Алчен ли беше този сатрап? Беше ли този Цвят толкова съсредоточен върху един противник, че да пренебрегне истинската заплаха? Беше ли онзи по-умен, отколкото знаеха другите?

Страшно, да си представи човек Бялата в брачна двойка с мъж, също толкова умен като нея.

Тя замълча.

— И? — попита Железни.

— И?

— Тук някъде има урок — каза Железни.

— Нима? — рече тя, но очите ѝ блеснаха. — Толкова съм стара.

— Познавам ви твърде добре, за да си помисля, че умът ви е отслабнал.

Тя се усмихна.

— Когато на масата са големите залози, командире, добре е човек да знае кой от героите е в тази малка драма.

Проблемът с това да си обкръжен от гениални хора: очакват умът ти да е също толкова гъвкав като техния. Железни нямаше представа за какво му говори. Рано или късно щеше да го схване, както винаги, но трябваше най-напред да поразмишлява.

— Ако позволите, милейди?

— Моля.

— Играл ли е някога лорд Раткор срещу лукслорд Андрос Гайл?

Тя се изкикоти.

— Предполагам, че зависи какво имаш предвид. Девет крале? Никога. Достатъчно благоразумен беше. Не играеш срещу онези, от които можеш само да загубиш. Виждала съм как играе Андрос. Използва купчините си злато като тояга. Няма елегантна загуба на малко злато срещу Андрос. Срещу него има голяма печалба или по-голяма загуба. За съпруга ми да играе срещу Андрос означаваше да загуби състояние или да загуби цялата цел на игрите си, като издаде колко е умел.

— А ако не питах за Девет крале? — попита Железни. Точно за това бе попитал, но тя очевидно имаше намерение да му каже нещо повече.

Старата дама се усмихна и той изпита задоволство, че ѝ служи. Да си командир на Черната гвардия означаваше да си готов да дадеш живота си за тези, които защитаваш, независимо от чувствата ти. Но за тази жена, колкото и да беше крехка и колкото и малко дни живот да ѝ оставаха, Железни щеше да даде живота си с радост.

— Ще кажа само това — каза тя. — Андрос Гайл не е Белия и това го гложди дълбоко.

Но Бялата беше избрана чрез жребий. Самият Оролам беше задвижил волята си през това.

Но ако Андрос Гайл бе мислил, че да стане Белия е било съвсем достъпна за него победа, може би го е мислил, защото наистина е била достъпна. Разбира се, покваряването на избора на Белия или Бялата беше еретично — още по-лошо, атеистично. Железни не можеше да го проумее.

Следващият извод — че лорд Раткор е попречил на Андрос Гайл, като е направил така, че да бъде избрана жена му Орея — беше още по-лош. Ако изборът на Бял или Бяла беше покварен от машинациите на хора, правеше ли го това недействителен? Как можеше Оролам да търпи такова нещо?

И все пак Бялата беше свята жена, добра жена. Може би не беше замесена или не беше знаела, или го беше разбрала едва след много години. И какво да направи? Да абдикира, защото над избора ѝ е имало някакво петно на поквара, което никой друг не е забелязал и за което дори тя самата не е знаела? Може би това би донесло по-голямо дискредитиране на Хромария, отколкото ако просто се пренебрегне.

Но всичко това разклати вярата на Железни. Какво беше казал Гавин на кораба? Някаква шега за това да бъдеш избран от Оролам… шега, която имаше смисъл само ако не вярваш, че Оролам наистина избира.

Лорд Раткор беше попречил на лукслорд Гайл да стане Белия, но не бе могъл да попречи синът му да стане Призмата.

Това, че мислеше с толкова откровено политически понятия, почти го остави без дъх. Изобщо не беше наивен. Служеше на тези хора. Знаеше, че и най-великите си имат своите слабости. Знаеше, че и всички те имат огромна амбиция. Но разбира се — разбира се! — някои неща трябваше да си останат святи.

Отново си спомни как държеше кървящото тяло на майка си, как крещеше молитвите си към Оролам, молеше се, докато сърцето и душата му щяха да се пръснат. Молеше се на Оролам да го види, само за миг от живота му. Да го чуе, само веднъж. И майка му умря.

— Кой спечели? Онази нощ. Какво стана? — попита той.

Тя помълча.

— Съпругът ми остави младежа да спечели. Все едно. — Бялата махна с крехката си ръка, сякаш за да пропъди спомена. — Командире — каза тихо, — аз те разстроих. Съжалявам. Нека това да е извинението ми: колкото и важно да е за теб да знаеш кой герой си в тази малка драма, може би точно сега е по-важно да знаеш кой от героите съм аз. Аз съм комарджията, командире, и просто чакам окото на Оролам да се издигне над хоризонта и да разкрие истината. Аз съм комарджията и съм заложила фамилния замък, и чакам картите да се обърнат.

— Предстои война, нали? — попита Железни.

Тя въздъхна.

— Да, колкото и сляп да е Спектърът за това. Но аз не говорех за войната.

Той тръгна към вратата, но спря и попита:

— Какво стана с онзи младеж?

— Игра отново на комар по-късно с някой друг и изгуби всичко, както става с комарджиите.

24.

— Умение, Воля, Извор и Движение. Това са необходимите неща за сътворяването на луксин — говореше магистър Кадах. Имаше дарба. Голяма дарба. Можеше да направи така, че дори магията да изглежда досадна.

Днес Кип седеше в дъното на лекционната зала и стомахът му ръмжеше, но беше твърдо решен да не си отваря голямата уста. Адрастея седеше на седалката до него и внимаваше, а Бен-хадад седеше до нея, едната жълта леща на очилата му непрекъснато падаше пред окото му, колкото и да се мъчеше да я задържи горе.

Тримата бяха заели една от малките дървени маси. Седяха заедно, почти като приятели.

Не беше истинско все още. Двамата не познаваха Кип. Позволяваха му да седи с тях. Беше различно. Но беше по-близо до всичко, което Кип бе чувствал като приятелство от много време.

Погледна Тея. Тя усети погледа му и го изгледа питащо.

И точно в този момент магистър Кадах вдигна глава и ги засече. Скапан късмет.

— Кип, имаш ли да споделиш нещо с класа? — попита тя.

„Не го прави, Кип. Никакви остроумни реплики.“

Проблемът бе, че нямаше представа за какво беше говорила учителката и умът му се беше отнесъл.

— Мислех си за нестабилността на несъвършено създадения луксин — отвърна Кип. Магистър Кадах беше говорила за Умението, тъй че това може би беше най-близкото до уместен въпрос.

— Хъм — изсумтя магистър Кадах, сякаш разочарована, че не го е хванала в дрямка. — Много добре. — Дългите ѝ пръсти пробягаха по пръчката в ръката ѝ и тя перна с нея. Зад нея имаше цветен спектър. Помисли за момент за него, отхвърли го и отиде до стената.

Отвори един панел и бликна ослепително ярка светлина. Светлинен кладенец, съобрази Кип. Имаше плъзгач с окачено на него огледало и тя го избута в светлинния поток. Чист лъч от бяла светлина прониза залата до голата бяла стена зад учениците.

— Това е светлината такава, каквато е. Тя е темелът, основата, от която се ражда всичко друго. А ето как си представяме, че е светлината… — Вдигна екран над светлинния поток. Екранът хвърли по стената ярки цветове, лазурносиньо плътно до нефритенозелено, редом до бляскаво жълто, плътно до толкова жив оранж, че можеше да накара и портокал да изпита завист, до чисто червено.

— Това са цветовете, които притегляме — без подчервеното и свръхвиолетът, разбира се, които повечето от вас не могат да видят. За тях ще говорим по-късно. Така са цветовете в една дъга, така ли е, дисципули?

Последва леко мърморене. Цветовете бяха в правилния ред.

— Така ли е, дисципули? — повтори тя раздразнено.

— Да, магистре — отвърнаха повечето от класа.

— Идиоти — изсумтя тя.

— Това е светлината в нашия свят… — Вдигна една призма и тя раздроби светлината в целия видим спектър. За разлика от екрана, който бе подредил най-ярките цветове непосредствено един до друг, цветовете на естествения спектър бяха раздробени в континуум… но континуумът не беше равен. Някои цветове заемаха повече пространство от други.

— В някои отношения притеглянето е като всяко друго нещо. Ако седнете на лошо направен стол, той се чупи и вие падате. Не изпълнява предназначението си. Лошо изработеният луксин е същото. На цветовата линия има резонантни точки. Седем точки, седем цвята, седем сатрапии. Това е пожелал Оролам. При тези резонантни точки… — посочи местата на цветовата линия, които съответстваха на ярките цветове, които бе изкарала на екрана преди малко, — при тези места луксинът получава стабилна форма. Става себе си. Става полезен. — Посочи местата на цветовата линия поред. — „Защо?“, биха могли да запитат някои по-умни слушатели, защо тези цветове? — Усмихна се неприятно. Правеше го често.

Обичаше да кара хората да се чувстват глупави.

Кип беше забелязал, че разстоянията между цветовете не са равни. Някои цветове представляваха по-широки ленти — синьото заемаше широко пространство, но жълтото и оранжевото бяха тесни, а червеното също заемаше огромна полоса.

— Защо синьото покрива толкова много пространство? Бихме могли да посочим това… — Тя посочи по-тъмна ивица в синьото. — По човешки бихме могли да посочим това и да го наречем лилаво или виолетово. Защо не можем да притегляме виолетово? Някой да отговори?

Никой не се обади. Дори и Кип.

— Просто е, и е загадка. Защото луксинът не резонира там. Не можеш да направиш стабилен луксин от виолетово. Не става. Седем е свещеното число. Седем точки, седем цвята, седем сатрапии. Вместо да настояваме загадката да рухне под мощните удари на нашите интелекти, ние се настройваме към загадката и когато намерим съвършена хармония с творението, което ни е дал Оролам, притегляме съвършено. Точно към това се стремим. Когато не си се озовал точно в центъра на Неговата воля, синьото ти ще се разпадне на прах, червеното ти ще избледнее, жълтото ти ще заискри и ще се разпадне. Онези точки, онова съвършенство, онази настройка със самия Оролам е това, което търсим всеки път, когато притегляме. И когато го направим съвършено, ставаме проводници на волята му. Точно това ни прави по-добри от тъпаците навън, от баналните, от нормалните, непритеглящите, които само поглъщат светлина, вместо да я отразяват. Точно затова бихромите — онези, които могат да притеглят два цвята — са почитани по-високо от тези, които могат да притеглят само един. Бихромите са по-близо до Оролам, по-съпричастни са към святото му творение. Всеки цвят ни носи уроци, уроци за това какво е да си човек и уроци за това какво е да си като Оролам.

— И точно това, разбира се, е което прави Призмата толкова специален. Той е единственият човек на земята, който общува съвършено с Оролам. Той единствен вижда света такъв, какъвто е. Той единствен е чист. — Впери поглед в Кип и закрачи към него.

— И точно затова се противопоставяме на всеки, който би омърсил светлината на Святата призма, и на всеки, който би затъмнил неговия блясък и би му донесъл срам.

Думите ѝ отнеха дъха му. Мразеше го, защото почиташе баща му, а Кип му носеше срам?

Най-лошото бе, че в думите ѝ имаше логика. Не беше честно. Не той беше избрал да е копеле, но беше логично.

— Запомни, Кип — каза тихо магистър Кадах. — Ти вече не си недосегаем.

„Какво?!“

Бен-хадад вдигна ръка, за да го спаси, и магистър Кадах му даде думата.

— Това не е ли малко догматично? — попита Бен-хадад. — След като целият цветен спектър е толкова удивително неравен, неправилен, неподреден равномерно около седемте цвята, не предполага ли това, че има място за още по-голямо разбиране? Имам предвид, а другите резонанси?

„Други резонанси?“

— Вече казах, че ще говорим за подчервеното и свръхвиолетът по-късно. — Грозното изражение, което пробяга за кратко по лицето ѝ, подсказа на Кип, че тя мрази и Бен-хадад. А Кип си беше въобразил, че е изключение.

— Моля да ме извините, магистре, но нямах предвид тях. Имах предвид тайните цветове — каза Бен-хадад.

Тея скри лице в шепите си.

— Приятелче си на Кип, а? — каза магистър Кадах.

— Какво? Не. В смисъл, не истински. — Бен-хадад се намръщи, усетил сякаш, че е прозвучало грубо. — Искам да кажа, още не се познаваме добре.

— Аха — каза магистър Кадах. — Това е една от първите лекции. Трябва да покрие най-основните теми. Да, съществуват други, по-слаби резонанси. Някои, като мен, вярват, че използването на тези резонанси е пример за човек, насилващ природата да прави неща, които Оролам никога не е възнамерявал. Някои дори наричат тези, които използват неестествените цветове, еретици.

Кип неволно се озърна към Тея. Тя беше пребледняла, но бе вирнала упорито брадичка.

— Седемте цвята са във волята на Оролам — заяви магистър Кадах. — Седемте са силни. Това знаем. Ако искате дебати петата година, ще изчакате петата година.

25.

Кип настигна Тея на път за упражненията на Черната гвардия.

— Какво стана всъщност?

Тя не отговори. Не го и погледна.

Стигнаха до асансьора и трябваше да почакат, а Кип си помисли, че няма да му отговори, че по някакъв начин се е държал грубо, без да го разбере. Трябваше да подхване разговор за нещо друго, но не можа да измисли нищо.

— Знаеш ли как си станал суперхромат? — каза тя тихо.

— Прищявка на природата. — Макар че освен дето го правеше различен, беше чисто предимство, доколкото знаеше, без недостатъци. — А ти как го разбра? — Нямаше я в класа по инженерство.

— Тук всички знаят всичко за всички, Кип, особено за новите деца. Особено когато новото момче има дядо, който е Цвят… или баща, който е Призмата.

О!

— Все едно — рече тя и нагласи шала на главата си, за да стегне косата ѝ назад, все още без да го поглежда. — Аз съм субхромат. Сляпа за цветовете. Случва се рядко за момичетата, както суперхромията за момчетата, тъй че и аз съм рядкост като теб, но ти си рядкост по добрия начин.

— Но… но как действа това?

— Червените и зелените изглеждат едни и същи за мен. Понякога се старая наистина упорито и се убеждавам, че мога да ги различа. Но не мога. — Изчерви се, все едно не беше възнамерявала да каже толкова много. — Асансьорът ни.

— Но какво общо има това с тайните цветове?

— Нищо.

— А какво са тайните цветове?

Тя го изгледа твърдо.

— Асансьорът дойде, Кип.

— Притегляш ли някой от…

— Кип!

Качиха се. За противотежестите се грижеше по-възрастен ученик. Не позволяваха на първокурсници да работят на асансьора — твърде много нещастни случаи имало.

Не звучеше успокоително.

— Е, докато ние се опитваме да влезем в Черната гвардия, какво правят всички останали? — попита Кип.

— Работят — отвърна Тея. — А щом приключат, има практикум до вечерята. После — друг работен период, през ден. През останалите дни възлагат четене. Теория на цветовете, механика, рисуване, религия, аритметика, жития на светци, политика, биографии на сатрапи, такива неща. Има много работа в поддържането на Хромария и казват, че за нас е добре да знаем какво представлява всичката тази работа, тъй че когато я поемем един ден, да я знаем цялата.

— Какви други видове работа има?

— За безцветни ли? Главно чистене. Всеки под, всеки прозорец, всяко учебно огледало. Ако извадиш лош късмет или те накажат, те пращат в клозетите или в конюшните, или в кухните. Ако по-големите ученици са заети, помагаме в работите, които изискват повече умение или са повече физически натоварващи: вдигане на противотежестите и носене на вода, поддръжка на големите огледала, връщане на книгите на магистрите в библиотеките. Богатите ученици или онези, които имат по-щедри спонсори, могат да доведат роби, които да вършат работата им. Или да наемат слуги или бедни ученици.

„Като теб — осъзна Кип. — Но не като мен, вече не.“ Един Гайл определено би влязъл в категорията на богатите.

— Скоро ще започнат да те наобикалят спонсори, Кип. Просто се постарай да не се продадеш евтино. Ще се държат уж като твои приятели, но в крайна сметка ти изобщо не ги интересуваш. Те са просто съгледвачи и им се плаща от разликата между това, което спонсорът е готов да плати, и това, което притеглящият е готов да вземе.

Излязоха от кулата на Призмата на слънчева светлина и Кип каза:

— Но на мен няма да ми се наложи да се притеснявам за спонсор, нали? В смисъл, мислех, че баща ми ще плати всичко.

Тя го изгледа.

— За какво говориш?

Кип вдигна объркано ръце.

— Вече ти казах, че съм Гайл. В смисъл, незаконен, но баща ми ме е признал.

Тя го зяпна.

— Искаш да кажеш, че не знаеш? Мислех, че точно затова дойде днес и седна с отхвърлените.

— За какво говориш? — Гърлото му изведнъж пресъхна.

— Андрос Гайл те е отхвърлил. А той е Червения. Думата му е закон. Точно затова нямаш вече черногвардейски ескорт. Точно затова трябва да работиш като всички нас. Точно затова магистър Кадах се държи така с теб. Вече си като всички останали, Кип. Само с малко повече талант. И с много повече врагове. Вече не си Гайл.

Необяснимо защо Кип се разсмя. Това беше най-добрата новина, която бе чувал от седмици.

26.

Третото око се оказа, според Гавин, доста красива за духовна и мистична персона. Светлокафявата ѝ коса висеше на дълги тънки плитки, прибрани горе с бодлива корона от сандалово дърво, чиито връхчета бяха покрити със златен варак. Може би изобразяваше слънце? Светлокафяв тен, съчетаващ се с косата; трябваше да има малко рутгарска кръв за това. Носеше дълга до коленете бяла рокля, стегната със златни шнурове, изкусно увити около тялото ѝ така, че да се кръстосват над телесните центрове на сила според древния езически мистицизъм. Свободни краища висяха от последния възел при слабините ѝ, следващите се кръстосваха на корема ѝ, следващите — между гърдите ѝ, другите краища бяха заметнати през раменете ѝ. Златен грим кръстосваше страните на лицето ѝ до устните, за да намекне за възела там, а още няколко резки намекваха за третото ѝ око в средата на челото. Носеше гривни, свързани с пръстени на всеки пръст — нещо като ръкавица без пръсти — златна, за да намекне за възлите там. Сандалите ѝ, вече покрити с пясък от вървенето по брега, несъмнено бяха също от злато.

Седем възела, или девет, според това как броиш. Езически парадокс.

Ерес може би, но в този момент всичко това напомни на Гавин най-вече, че не е правил секс от доста време. Възлите може да бяха езически символизъм, но практическият ефект от тях беше, че стягаха роклята плътно около една чудесна на вид жена. Хвърли бърз поглед към гърдите ѝ, после — отново към лицето ѝ. Проклета жена, не се биеше честно.

Беше си помислил, че е сложила златна боя на челото си от това как блестеше на изгряващото слънце, но след като тя спря пред него с пъстрата си охрана от десет мъже, видя, че Третото око е най-сложната татуировка, която бе виждал.

Беше не само съвършено изрисувана, но и сияеше. Третото око беше вложила в нея жълт луксин и окото излъчваше златиста светлина, с което още повече напомняше за Окото на Оролам, слънцето.

Очите ѝ я издаваха като притегляща жълто, жълто близо до халото, красиво кафяво извън него. Беше към четирийсетгодишна, стегната, но приятно закръглена.

Гавин отново погледна гърдите ѝ. Проклятие. Май след като довършеше пристанището тук, щеше да е добре да прескочи до Хромария. Тъй или иначе трябваше да иде там, за да се увери, че заповедите му се изпълняват и че сатрапиите се подготвят за война, но малко качествено прекарано време в леглото с домашната му робиня Марисия щеше да му помогне да понесе още няколко седмици с Карис Сините топки.

Ако Третото око не стоеше точно тук сега, Гавин щеше да е притеглил синьо, за да си придаде малко хладна рационалност, която синьото винаги носеше.

„Чакай, не. Не мога вече да притеглям синьо.“

Косматият задник на Оролам! Гърлото на Гавин се стегна.

— Поздрави — изрече той. — Светлината да е над вас.

Третото око го гледаше напрегнато и Гавин можеше да се закълне, че татуировката дори засия по-ярко — не невъзможен трик, но все пак добър.

— Ти умираш — каза тя с мелодичен глас. — Не би трябвало да умираш все още.

27.

Тренировката за Черната гвардия мина общо взето така, както очакваше Кип: много бягане (не много бързо), много скачане (не много високо), много забиване с юмрук в ритъм (не много ритмично), много изтласквания и лягания и изправяния (не много). Повръщането обаче беше изненада. Неприятна.

Стоеше превит на две до една от тебеширените линии, цялото му тяло беше сгорещено и изстинало, и зачервено. Имаше чувството, че ще умре.

— Добрата новина е, че по-лошо не може да бъде — каза познат глас.

Кип едва можеше да вдигне очите си от обувките на Железни. Беше се съсредоточил само върху дишането. Вдиша. Издиша.

— Ако искаш да го спреш, Кип, можеш.

Кип изплю, за да прочисти горчивата утайка в устата си. Не стана. Като че ли беше залепнала завинаги.

— Какво?

— Ако мразиш това. Ако смяташ, че е безсмислено, можеш да го прекратиш. Всъщност бях помолен да те отрежа.

— Да ме отрежеш? — Мозъкът на Кип не работеше много добре.

— Червения настоява да бъдеш отрязан от Черната гвардия. Всъщност хвърля клевети дали щеше да бъдеш избран, ако не беше… ако Призмата не беше помолил за това.

Което беше вярно, разбира се.

Тъй че командир Железни бе притиснат между онова, което го бе помолил да направи Призмата, и това, за което Червения настояваше сега… но Андрос Гайл беше тук, а Гавин Гайл го нямаше.

— Предполагам, че срещата ми с него мина по-зле, отколкото си мислех — каза плахо Кип.

— Малък си още, за да можеш да играеш подобни игри с тези хора, Кип. Не се притеснявай защо правят това, което правят. Вероятно няма нищо общо със самия теб. Това, което трябва да направиш, е да си наясно със себе си. Искаш ли да прекратиш, или искаш да останеш?

Кип се изправи. Тея му подаде чаша вода. Беше чула всичко, но очите ѝ бяха неразгадаеми. Кип се чувстваше замаян. Вдигна чашата към устните си, оплакна устата си и изплю водата настрани.

Беше най-лошият в класа. От четирийсет и девет души той правеше най-малкото изтласквания. Бягаше най-бавно. Финишираше последен. Не можеше да направи нито едно набиране. Ако останеше, сигурно щеше да повръща всеки ден. Всяка седмица щяха да го ритат в задника повече пъти, отколкото можеше да преброи. Всеки месец щяха да го надвиват на изпитанието, сигурно много пъти.

Не беше дори честна надпревара: лявата му ръка все още не беше оздравяла и го болеше при пълно разтваряне — и страшно болеше при натоварване.

Баща му го беше поставил на тази позиция въпреки изричните желания на Железни, понеже бе мислил, че Кип няма да е достатъчно добър, за да се справи сам. Че ще се провали. А сега дядо му искаше да го унищожи.

— Ще мога ли поне да остана в Хромария? — попита Кип. — След като не съм Гайл, нямам и спонсор, нали?

По лицето на Железни пробяга кратка доволна усмивка.

— Средствата бяха прехвърлени на сметката ти. Обучението ти е платено изцяло. И повярвай ми, влязат ли веднъж парите, онези факири на сметалото не ги пускат.

„Средствата бяха прехвърлени.“ Минало време. Значи дядото на Кип се бе опитал да ги проследи, но му бяха попречили. А бързата усмивка означаваше, че Железни е направил това… и че е доволен, че е успял да възпрепятства Андрос Гайл в тази дреболия.

— Но положението е по-лошо — каза Железни. — Оттук нататък всичко зависи от теб. Разбираш ли?

Кип разбираше. Железни беше деликатен, защото Тея стоеше до тях. Нямаше да помогне на Кип. Не можеше да подреди шансовете в негова полза. Ако Кип влезеше в Черната гвардия, трябваше да влезе сам. Беше невъзможно.

И в същото време беше освобождаващо. Ако успееше, щеше да го е направил сам. Не с помощта на баща си, а по своя заслуга.

Тъй че нещата се свеждаха до следното: лек живот като ученик, който дори не се нуждае от спонсор, или ужасно тежък живот като най-лошия от „недорасляците“ и нищожен шанс изобщо да влезе в Черната гвардия сам и да стане нещо.

— Майната им — каза Кип. — Оставам.

— Добре — каза Железни. Очите му се изпълниха със свирепо задоволство. Пое си дълбоко дъх, който изду гигантската му гръд и гордо изпъна назад внушителните му рамене. — Добре. Сега, пет обиколки. И помни, че черногвардейците си държат езика зад зъбите. — Изведнъж стана отново властен, рязък и строг, целият професионализъм.

— П… пет?

— Не ме карай да повтарям — каза командирът. — Адрастея, ти също. Партньорът бяга, бягаш и ти.

28.

На следващия ден момичетата от началния клас за Черната гвардия бяха отделени от момчетата и отведени в друга зона за тренировки. Както в много от тренировъчните зони, едната стена бе покрита с оръжия, но тук оръжията бяха всевъзможни лъкове, от късите конни лъкове до големите дълги лъкове от тисово дърво от Езерото на кратера и комбинираните лъкове от Кървавата гора, които побираха мощ колкото на тисовите лъкове в много по-компактни размери. Десетина вида арбалети допълваха оръжейната колекция. В зоната, където навлязоха момичетата, имаше множество мишени. Отпред стояха няколко жени от Черната гвардия — чакаха, скръстили ръце, момичетата да се приближат. Докато крачеше след другите момичета, Адрастея огледа жените. Макар фигурите им да варираха, от набитата и стегната Самит до жилавата Корделия, всички те притежаваха нещо, което ужасно липсваше на Адрастея: бяха уверени, чувстваха се сигурни в телата си, бяха на „ти“ със света и знаеха мястото си в него. По някакъв начин това правеше дори невзрачната външност красива.

След като не знаеха какво се очаква да направят, момичетата се строиха в редица пред учителките си.

Дребничката закръглена Есел заговори:

— Има една легенда за древни жени воини на Острова на ясновидците. Били са несравними стрелци, но… — Откачи един лък от стената, извади тренировъчна стрела от колчана над рамото си и се прицели между Адрастея и Мина.

Единственото, което изпита отначало Адрастея, беше тревога. Мишената не беше много далече от нея и нямаше никаква представа какво се опитват да ги научат черногвардейките. Като нищо можеше да е „Как да те прониже стрела и да продължиш да се биеш.“

— Някоя да вижда проблем? — попита Есел.

„Освен че си насочила стрела в мен?“

— Гърдата ви пречи — каза Мина и Тея изпита ревност — първо от това, че Мина не се беше притеснила от това, че срещу нея е насочена стрела, и бе успяла да отговори, и второ, че сигурно се беше сетила за това, тъй като и тя имаше гърди. За разлика от Тея, която Кип беше взел за момче.

Но Есел явно бе избрала да подхване този разговор точно заради големите ѝ гърди.

Есел се усмихна широко, отпусна лъка и попита Мина:

— Обучавала си се с лък?

Мина кимна смутено.

— Да, милейди. Бях, мм, добра, докато един ден, когато бях на тринайсет, едва не си разкъсах… — Замълча и се изчерви. — Баща ми не се беше сетил да ме научи да си връзвам гърдата. Мисля, че това го притесни повече и от мен.

— Е, онези жени воини от легендата са се наричали амазонки. Буквално — безгърдите, тъй че сигурно можете да се сетите как са решавали проблема — каза Есел.

Повечето момичета повдигнаха вежди изненадано, макар че поне две като че ли вече знаеха историята.

— Разбира се, всъщност те са отрязвали само дясната си гърда — или лявата, ако са били левачки — и може би не са карали плоските жени да го правят.

Момичетата се закикотиха.

— Историята не е вярна, разбира се — продължи Есел. — Съхранила се е може би защото мъжете се възхищават на женските гърди и също от жени, на които не се налага да търпят глупостите им, и защото жените се възхищават на жени, на които не се налага да търпят мъжките глупости. Аз лично не мога да си представя толкова тъпа жена, че да си отреже това, което би могла да върже с ивица плат.

Ново кикотене.

— Все едно, лъкът е символът на жените от Черната гвардия. Това поне е известно на всички, но следващото не бива да се споделя с нито един мъж — дори и да не успеете, дори и след като напуснете строя. Мъжете си мислят, че лъкът е нашият символ, защото лъкът се използва за убиване от разстояние, защото жените не са толкова силни като мъжете. Някои казват, че лъкът е оръжие за страхливци. Някои казват, че както Оролам е направил жените по-добри в притеглянето, така и мъжете са по-добри в боя. Казват, че тъй като мъжете са по-мускулести, жените би трябвало да им отстъпват в това.

Есел замълча и Тея и всички останали зачакаха да им каже нещо смразяващо. Но Есел само поклати бавно глава.

— Може и да са прави. Като цяло. Работата е, че не ме интересува. Да си черногвардейка означава да си изключение от правилата. Сложете ме в стая с петдесет мъже от улицата и аз ще съм най-добрият боец там. Сложете ме в стая с петдесет войници от която и да е армия на света и аз ще съм най-добрият боец там. Но ако командир Железни падне в битка, както е голям, повечето мъже в Черната гвардия все пак ще могат да го изнесат от бойното поле. Сами. Аз не бих могла. Виж, Самит би могла. Виждала съм я.

„Какъв е урокът тогава?“ — искаше да попита Тея. Ко̀сите погледи на другите момичета издаваха, че и те мислят същото.

— Лъкът е нашият символ, защото лъкът олицетворява жертвите, които трябва да направим, за да бъдем черногвардейки… и жертвите, които не сме длъжни да направим. Можеш да си отрежеш гърдата, ако искаш да бъдеш по-добър стрелец. Или можеш да я вържеш. Твой избор. И двете си имат недостатъци. Досадна пречка, с която се налага да се справят само най-дебелите мъже. Така стоят нещата. Разбирам го. Приемам го. Справям се с него. Не очаквам един мъж да преценява света все едно че има гърди — макар че един добър водач би могъл. Мина, ако твоят баща беше могъл да преодолее смущението си, щеше да може да ти даде простичък съвет, който да ти спести болката. Не го е направил. Чудесно. Всички си имаме своите ограничения и всички виждаме първо своите нужди.

Помълча и продължи:

— В боя има неща, които са по-трудни за жени, и има някои неща, които са по-лесни. Ще говорим за тях и ще ви обучим какви жертви трябва да правите и какви — не. Тези жертви не са по вина на мъжете, виновен е лъкът. Какво е да бъдеш черногвардеец? Какво е да бъдеш елитен войник? Какво е да бъдеш силна жена? Всичко се свежда до едно и също: да гледаш невъзмутимо това, което е, и след това да придвижиш това, което е, към това, което искаш да бъде.

Самит пристъпи напред.

— Нека да бъдем откровени и практични. Черната гвардия осигурява минималните улеснения за всеки воин. Имате ужасни спазми през месечния си цикъл? Можете да размените смените си в охраната, без да питате своя командир. На мъжете това не е позволено. Но ще компенсирате смените, които сте пропуснали, и вашите сестри ще очакват да сте готови да се размените с тях, когато дойде техният ред. В спалните помещения жените имат отделна стая — макар че вратата между двете стаи обикновено е отворена. Имате отделни бани и тоалетни. Но в полеви условия, ако командирът ви каже, че са в сила правилата на бойното поле, се къпете, преобличате се и пикаете там, където го правят и мъжете, а всеки, който ви създаде неприятност, се наказва сурово. Строго ни е забранено да имаме интимни отношения с други черногвардейци, мъж или жена. Ако искате да се омъжите, единият от двамата първо се уволнява. Хванат ли ви да спите заедно — и двамата ви изхвърлят, отлъчват ви и ви глобяват със сума, равна на разходите на Черната гвардия за заместването ви. Трябва да мислите за мъжете като за свои братя — малките ви братчета. Вие се грижите за тях, те се грижат за вас, но не се налагат в живота ви. Харчите парите си и прекарвате свободното си време така, както вие искате. Пиете колкото искате. Спите с когото искате. Явно не всеки избор е еднакво разумен, понякога мъжете разбират погрешно ролята си като братя и си въобразяват, че могат да ви казват какво да правите през свободното си време. Ние ще сме на ваша страна и ще ги поправяме. В повечето случаи те разбират правилата и се стараят да ги спазват.

— В цивилния свят нещата може да са различни — продължи тя. — Докато селски грубияни или побойници може да се опитат да започнат бой с мъж от Черната гвардия за статут — защото победил или загубил, един побойник печели уважение от приятелите си просто затова, че е дръзнал да се сбие с черногвардеец — на вас това няма да ви се случи. Дори ако побойникът ви надвие, за приятелите му той само е набил една жена. А ако загуби, губи всичко. Възможно е обаче някой да посегне да ви опипа или да ви заплюе, или да ви обиди. Ще поговорим как да се справяте с това и ще разберете, че няма по-пламенни защитници от братята ви… Съществуват привилегии заради жертвите, които правим, понякога привилегии сами за себе си, а понякога — привилегии, които просто отменят привилегиите на други. Есел, искаш ли да споделиш за бала на губернатора?

Есел се усмихна широко.

— Придружихме Бялата на бал в посолството на Аташ — тъй че теренът формално беше аташийска територия. Посланикът си въобрази, че това му дава права. Хареса ме. Всъщност аз го харесах. Бях в почивка и той ме намери. Целуна ме… което не беше неприятно, но беше непрофесионално. Чувствах, че ще се отрази зле на Черната гвардия, ако ни намерят. Тъй че му го казах. Той си помиели, че се преструвам. Казах му, че съм сериозна. Но той стана агресивен. Целуна ме отново. Казах му, че третия път няма да го предупредя. Той ми пусна ръка по начин, който сметнах за неприемлив. Тъй че му счупих пръстите. Повечето.

Тея не знаеше какво я впечатли най-много: това, че Есел е могла да счупи пръстите на човека толкова лесно, това, че се е осмелила да го направи, или че го разказва толкова равнодушно.

Есел продължи:

— Когато се съвзе, той отиде при Бялата разгневен. Настоя за обезщетение. Разказа някаква нелепа история. Бялата дори не попита за моята версия. Попита само: „Есел, неуместно ли си постъпила?“ Казах: „Не“ и тя каза, че посланикът ще има късмет, ако не бъде изгонен от Големи Яспис.

Самит продължи:

— Между другото Призмата е още по-суров с тези, които ни закачат. Ние заемаме особена позиция. В някои отношения сме просто роби, които трябва да са готови да умрат за тези над нас на мига, заслужено или не. В други отношения дори и посланици, дори самият Призма не може да се забърква с нас.

— И така — продължи Самит, — след като Есел току-що ви предупреди за някои общи положения и как те често не се прилагат, ще използвам няколко като пример. Защото някои общи положения са верни достатъчно често, за да ни притесняват. И тъй, ето едно от тях: мъжете са склонни да се бият физически за статут. Жените, като цяло, са по-умни. Защо е така е без значение: образование, инстинкт, цивилизованост, кой го интересува? Виждате как се перчат, подвикват си обиди, надуват се пред приятелите си. Това, което правят всъщност, е да накарат соковете да потекат. Този интервал не винаги е дълъг, но е достатъчно дълъг, та мъжете да ускорят бойния сок. Това е ужасът или възбудата, които карат хората да се бият или да бягат. Може да бъде полезен в малки дози и да е изтощаващ в големи. Някои от вас да имате братя или момчета, с които сте се били?

Шест от десетте момичета вдигнаха ръце.

— Случвало ли ви се е да се наложи да се биете с тях — словесно или физически, — а след това те да се махнат и да се върнат след малко, и да са напълно приключили с боя, докато вие тъкмо сте набрали яд? Изглеждат изненадани, защото вече напълно са слезли от планината, докато вие току-що сте се качили на върха?

— Представете си го като секс — каза Есел. Мръсница беше. — Дишаш в ухото на мъж и му казваш да си смъкне панталоните, и той е готов да тръгне преди да си вдишала отново. На женското тяло му трябва повече време.

Няколко момичета се изкикотиха нервно.

— Мъжете могат да включат много, много бързо. Също така изключват от тази бойна готовност много, много бързо. Разбира се, ще останат разтреперани, понякога ще повърнат от това, но се включва и после — щрак — се изключва. Жените не сме такива. Ние набираме бавно. Е, може и да има изключения. Но като бойци сме склонни да мислим, че всеки реагира като нас, защото разполагаме само с личния си опит. В този случай за нас това не е вярно. Мъжете ще са готови да се бият и после ще са приключили, само за няколко мига. Това е и добро, и лошо.

— Един мъж, когато е силно изненадан, ще има само първата си инстинктивна реакция, толкова овладяна и чиста, колкото когато тренира. След това го завладява пороят от чувства. Ние прекарваме хиляди часове в тренировка на онази първа инстинктивна реакция, а след това се тренираме да сдържаме пороя от чувства, за да може той да ни издигне до по-високо ниво на усещане, без да ни направи глупави. Тъй че това е позитивното за нас: изненадай ме и първата ми реакция ще е същата като на колегата ми мъж. Мога все пак, разбира се, да се уплаша или да се оплета в нерешителност. Но ако не го направя, моят втори, трети и десети ход също ще е сдържан. Ръцете ми няма да затреперят. Ще мога да правя точни движения, каквито мъж няма да може. Но няма да притежавам повишената сила или усещанията до може би минута по-късно — често пъти твърде късно.

— Докато един мъж трябва да се тренира да сдържа този устрем, ние трябва да се тренираме да го ускорим — продължи тя. — Щом трябва да изкачим един връх по-бавно, за да стигнем до същата височина и да получим всички позитиви, трябва да започнем да се изкачваме по-скоро. В смисъл, когато се озова в ситуация, за която знам, че може да се окаже рискована. Трябва да съм подготвена. Трябва да започна да се катеря. Мъжете могат да се шегуват, за да облекчат напрежението. Нека. Аз не се включвам в това. Може би си мислят, че съм лишена от хумор, понеже не се включвам. Добре. Такава размяна съм готова да направя.

Тея и останалите момичета си тръгнаха от тренировката донякъде замаяни и определено съкрушени. Тея осъзна, че жените са толкова привлекателни, защото са искрени и силни. А тези две неща бяха нерушимо свързани помежду си. Казваха: аз съм най-добрата на света в това, което правя, но не мога да правя всичко. Тези две твърдения, събрани заедно, им даваха увереността да се изправят срещу всякакво предизвикателство. Ако собствената ѝ сила не можеше да преодолее препятствие, то силите на екипа ѝ можеха… и не беше притеснена да помоли за помощ, когато се нуждаеше от нея, защото знаеше, че това, което носи на екипа, ще е също толкова ценно в някоя друга ситуация.

Жените стрелци бяха безкомпромисни и непрощаващи, и в същото време в пълно равновесие. Уважаваха се взаимно и уважаваха себе си. Някои от черногвардейките, знаеше Тея, бяха с робско потекло, други имаха благородна кръв. Някои бяха сини, някои бяха жълти или зелени, или червени. Някои бяха бихроми, някои бяха високи, някои бяха мършави, някои — мускулести като командир Железни. Различаваха се една от друга… но гледаха тези разлики и питаха къде са полезни, а не с какво ги правят по-добри и от кого. Това, че бяха черногвардейки, беше централният факт на самоличността им. Всичко друго стоеше зад това.

За момиче робиня и сляпа за цветовете притегляща от безполезен цвят това приличаше на невъзможен блян, развян пред носа ѝ. Собственичката ѝ бе заповядала да се включи в Черната гвардия, тренирана беше за това години наред, по указания на други и за изгодата на други… Но как ѝ се искаше да е самата себе си, заради самата себе си. И го искаше с цялото си сърце.

29.

Кип и Тея привършиха тренировките си — Тея пак го ступа — и нямаха време да се почистят преди да тръгнат за практиката — упражнение по притегляне, както го нарече Тея. Като че ли я плашеше. Кип го очакваше с нетърпение, колкото и да беше изпотен, вмирисан и мръсен.

Както обикновено, водеше Тея. Беше на различен етаж от другия им клас, откъм слънчевата страна на кулата на Призмата. Но когато стигнаха до стаята, Кип видя, че Гринуди чака до вратата.

„О, не!“

— Кип — каза сбръчканият роб. — Закъсняваш. Червения няма да е доволен.

„Хич не ми пука дали ще е доволен.“

— Какво иска от мен? — попита Кип.

— Призован си.

— А ако не искам да отида? — попита Кип.

Веждите на Гринуди се извиха нагоре.

— Искаш да съобщя за отказа ти на Червения? — Убеждението му, че Кип е пълен смешник, се беше изписало ясно на лицето му. Мъжът явно не го харесваше и сега, след като Кип беше отречен, не изпитваше нужда да го крие.

На Кип му се дощя да се заинати и да му каже да върви по дяволите.

— Кип? — каза Тея. И изчака.

Кип я погледна.

— Не ставай идиот — каза тя.

Кип се намръщи. После се обърна към Гринуди.

— Да вървим.

Тръгна след него към покоите на Андрос Гайл. Мъчеше се да овладее яда си, но ставаше все по-изнервен.

Гринуди отвори вратата и махна с ръка към тежките затъмняващи завеси.

„Ще са ми в помощ: ако онова дърто копеле ме удари, ще го ударя и аз.“

Беше съвсем сигурен, че няма да го направи, но мисълта за това го накара да се почувства по-добре. Пристъпи вътре.

Задушливи миризми. Старец и тамян. Прах и вмирисани подмишници. О, подмишниците си бяха неговите.

— Вониш — каза в тъмното глас, изпълнен с отвращение.

— Ти също — сопна се Кип. Мозъкът му включи чак две секунди по-късно.

Мълчание. След това:

— Сядай.

— На земята ли? — попита Кип.

— Ти какво, маймуна ли си?

— По-скоро чудовище, отколкото маймуна. Нали сме роднини все пак — каза Кип.

Отново мълчание. По-дълго този път.

— Бях забравил колко дръзки могат да са младите. Но може би ти не си дързък, може би просто си глупав. Седни. На стола.

Кип зашари с ръка в тъмното, докато намери стола. Седна.

— Гринуди! — джафна старецът.

Робът влезе и окачи нещо на кука над главата на Кип. Излезе мълчаливо.

— Фенер — каза Андрос Гайл.

Фенер? Но не беше запален. От Кип ли се очакваше да го запали? Нямаше ли това да обезсмисли цялата идея със седенето в затъмнена стая, със затъмняващи завеси на всеки прозорец и врата? Освен това Кип нямаше дори и кремък.

Дали не беше изпит в притегляне, та Андрос да види дали Кип може да…

„Тъпак. Това е свръхвиолетов фенер.“

Кип присви очи и стаята изведнъж се очерта в неземен виолетов свръхфин релеф. Беше по-голяма, отколкото си беше мислил. Портрети на предците на Гайл висяха на всяка стена. Гледани само на свръхвиолетова светлина, портретите бяха безжизнени, монохромни. Кип можеше да различи следите от четката, но да види лицата бе по-трудно. Имаше едно огромно легло с четири пилона, едва видимо през вратите във втората стая, и, разбира се, тежките кадифени завеси навсякъде. Статуетки от слонова кост и мрамор бяха поставени на лавицата на камината и на клавесина. Кип не можа да различи определен стил във всичкото това изкуство, но изглеждаше много, много изящно.

Имаше също така много столове, дивани и маси. Часовник с въртящи се зъбни колелца и люшкащо се махало, от тези, за които Кип само беше чувал.

Накрая Кип погледна мъжа пред себе си. Очакваше да види някаква ужасия, но не беше така.

Въпреки тъмното Андрос Гайл носеше огромни тъмни очила. Личеше, че някога е бил едър мъж. Раменете му все още бяха широки, но отпуснати. Косата му, равно, изцедено виолетово на светлината на фенера, трябваше да е сребристосива, почти бяла. Беше рехава и разрошена — разбираемо за човек, който живее без огледала. Кожата му също беше изпита и отпусната. Естествено по-тъмна от тази на Гавин, но избеляла от старостта. Носът му беше прав, лицето — с дълбоки бръчки. Имаше стар белег на шията и нагоре над очертанието на челюстите.

Трябваше да е бил чаровен мъж. Явно Гайл.

— Играеш ли Девет крале? — попита Андрос Гайл.

— Майка ми никога не е имала пари за това — отвърна Кип. Беше игра на карти. Самите карти често струваха тежестта си в злато.

— Но знаеш как се играе.

— Гледал съм.

— Колодата е пред теб — каза Андрос Гайл. — И за да не кажеш, че не съм честен: първата игра ще е без залози.

— Няма да кажа — каза Кип. Вдигна колодата и бе поразен от поредното напомняне в колко различен свят е навлязъл. В зависимост от сериозността на играчите имаше много различни варианти на Девет крале. Имаше над седемстотин карти, от които всеки играч съставяше своята колода. В села като Ректън преминаващи войници можеше да разполагат с колода, съставена от художник в някое малко градче. Главното изискване беше картите да нямат белези на гърба, с които играчите да могат да мамят и да вадят картата по свой избор. Благородниците обикновено играеха с карти, направени от художници и притеглящи заедно в някой от шестте клона на Гилдията на картите. Тези карти бяха красиво изрисувани и лакирани със син луксин, което гарантираше, че са еднакви.

Тези карти не бяха като онези. Всяка карта беше от електрон — сплав от злато и сребро. Числа на клиновидното парийско писмо обозначаваха силата и качеството на всяка и всяка карта бе изваяна с майсторско изкуство и подписана. Някои бяха инкрустирани със скъпоценни камъни. Всички бяха покрити със съвършено прозрачен жълт луксин. Украсени със скъпоценни камъни ашици, жетони от слонова кост и зацапани пясъчни часовници допълваха комплекта.

Кип се постара да не обръща внимание на съкровището в ръцете си и непохватно разбърка картите си.

— Как се осакати? — попита Андрос Гайл. Разбъркваше картите си опитно.

Въпросът на стареца изненада Кип.

— Ограбиха ме. Бих се и ме бутнаха в един огън. Измъкнах се с това. — Кип вдигна ръката си, но после осъзна, че показва ръката си на сляп. — Мм, ръката ми. Понеже поразпалих огъня.

— Поразпали го?

— Ами… притеглих, докато се биех с тях.

Андрос Гайл изсумтя.

Играха и Кип загуби грандиозно, но пък нали почти не знаеше правилата. Едва можеше да разпознае парийските числа, които бе научил съвсем наскоро. Андрос, от друга страна, играеше сляп. Картите му имаха малки пъпки и ръбчета на лицето, което трябваше да е код, който му казваше каква е картата. Не беше лъжене и не беше никакво предимство, но говореше на Кип, че майсторите на картите са ги направили специално за Андрос Гайл.

Нищо чудно, че Кип загуби. Лицето на стареца бе напълно безизразно.

— Нова игра — каза Андрос Гайл. — Този път със залози.

— Какви? — попита Кип.

— Високи — отвърна старецът.

— Нямам никакви пари — каза Кип.

— Знам какво имаш.

Кип мигновено си помисли за кинжала. Реши да го пренебрегне. Предпочете да отговори така, все едно очевидно няма нищо.

— Тогава за какво играем?

— Ще разбереш, когато свършим. Играй, за да спечелиш.

Кип си пое дълбоко дъх и този път игра по-добре, но въпреки това падна. Когато и последният му ашик се обърна на нула, Андрос Гайл се отпусна в стола си и сплете пръсти върху корема си.

— Днес ти седя с група младежи, които се наричат Отхвърлените. Между тях имаше едно момиче, Тизири. Забелязано бе, че не направи някаква особена връзка с нея.

Кип си я спомни. Грозноватото момиче на масата. Широка усмивка, възпълничка, родилен белег през лицето.

— Какво ще направиш? — попита Кип.

— Родителите ѝ продадоха шест от петнайсетте си говеда, за да платят за идването ѝ в Хромария. Утре тя се прибира вкъщи. Заради теб.

— Какво? Защо? Това е тъпо. Не е честно!

— Ти загуби — каза Андрос Гайл. — Ще играем пак. Следващия път залозите ще са по-високи.

30.

— И ти — каза Третото око на Карис. — Съпругата. Ти също не си добре.

— Моля? — каза Карис.

Гавин се чувстваше все едно го бяха изритали в корема, тъй че беше хубаво да види Карис също толкова изумена.

Но Третото око изглеждаше искрено объркана.

— За какво си тук, Призма?

— Имам петдесет хиляди бежанци, които се нуждаят от дом. Ако ги оставя някъде другаде, или ще ги държат като заложници на политиката на сатрапиите, или просто ще бъдат изклани от Цветния принц.

— Възнамеряваш да ги докараш тук?

— Ти си ясновидката.

— Ще унищожиш общността, която сме изградили — каза тя.

— Изградили сте общност, за да служите на Оролам. Служете му, като спасите хората му.

— Ти дори не знаеш какво унищожаваш.

— И не ме интересува особено. Когато императорът изпрати кораб до Пария, не се интересува за удобството на плъховете в трюма. Ако искате да служите на Оролам, започнете да събирате храна. „Вяра без дела е прах“, нали така? Петдесет хиляди прегладнели хора ще пристигнат тук до три дни.

Мъжете около Гавин и Карис настръхнаха. Не биваше да казва това, но слънцето бе високо и му трябваше всяка минута дневна светлина, за да довърши пристанището преди флотата да е пристигнала. Днес най-вероятно щяха да свършат храната. Ако не разчистеше коралите и не направеше безопасен пристан, корабите щяха да заседнат и мъжете, жените и децата щяха да измрат.

— Човек ли си ти, или бог, Гавин Гайл? — попита Третото око.

— Зает съм — отвърна Гавин. — Присъедини се към мен или не ми пречи, защото ще направя каквото съм решил и ако ми се противопоставиш, ще направя каквото трябва.

— Не те харесвам, Гавин Гайл.

— В друг момент, мисля, че щях да ти харесам. Сега ще ме извиниш, но имам да строя пристанище.

— Гощавка — каза Третото око. — След като слънцето залезе, разбира се. Каня ви на гощавка. Даде ми много поводи за размисъл и бих искала да върна услугата. Освен ако вечеря с плъх е под достойнството ти? — Вдигна предизвикателно и хладно вежда.

Много осезаем удар.

— За мен ще е… удоволствие — каза Гавин.

Тръгна по песъчливия бряг и започна да притегля светлина. Смъкна туниката си. Все още не беше толкова топло, че да се налага, но искаше Третото око и мъжете с нея да видят цветните вълни, потекли през кожата му, докато се отдалечаваше. Жълто първо, от което тялото му засия като златно. Хвърли струя жълто нагоре във въздуха и я накара да се оформи в плъзгун преди да падне сред вълните.

Карис се качи с него в плъзгуна и каза:

— Не знам защо винаги се поставяш в положение, в което се налага да си с гръб към въоръжени мъже.

— Целият свят е въоръжен — отвърна Гавин. — Налага ми се да съм с гръб към половината от него.

Тя изсумтя.

— Което означава, че трябва много да вървя заднешком.

Той я погледна. Подсмихваше се.

— Не си ми ядосана, нали? — Сигурно можеше да се справи по-добре с нещата.

— Ти си Призмата — каза тя. — Как мога да съм ядосана на Призмата?

Той се засмя. Целия си живот прекарваше с жени, а все още не можеше да ги разбере.

— Права си. Няма как.

Тя хвана греблата с него.

— Не знам каква е крайната ти цел с бежанците от Тирея. Сигурна съм, че си наумил нещо опасно. Но не ме интересува. Ти наистина правиш това, за да спасиш хора, които в момента нямат какво да ти дадат в отплата. Хора, които са ужасно неудобни. Хора, които би могъл да пренебрегнеш. Но не ги пренебрегваш. Това е… това е добро. Няма нужда да ти го отнемам.

„Значи в теб има нещо, което иска да ми го отнеме.“

— Благодаря ти. — Гавин го каза искрено, но сърцето го заболя.

„Една година. Може би е добре, че ми остава само една година. Не мисля, че бих могъл да понеса още пет.“

Заработиха и постепенно болката заглъхна. Гавин притегли големите пилони, които щяха да крепят вълноломите. Имаше още взривове, за да разчисти морското дъно, и разкопаване, достатъчно дълбоко, за да имат пилоните здрава основа, но беше общо взето грубо притегляне. Пластове жълто за здравина и зелено за гъвкавост. Щеше с радост да използва и синьото, но смяташе, че и това ще върши работа.

До свечеряване бяха довършили всички пилони. За другия ден — вълноломите. Следващия щеше да довърши подробностите и да провери, за да е сигурен, че всичко действа както го е намислил. А след това можеше да се пръждоса оттук, по дяволите.

След залез-слънце загребаха към брега. Гавин си мислеше, че след толкова тежкия труд през деня може би трябва да се окъпе, преди да се срещне за вечеря с ясновидката.

— Ще спиш ли с нея? — попита Карис.

Гавин се покашля.

— Какво?

— Това „да“ ли е, или „да, ако ми се отвори възможност“?

Гавин се изчерви, но нямаше какво да отвърне.

Само че Карис първа извърна очи. Мускулите на челюстта ѝ се отпуснаха.

— Съжалявам, лорд Призма. Неуместен въпрос. Извинявам се.

Е, това поне го изясниха.

„Не мога да спя с теб, но съм адски сигурна, че ще е по-добре да не лягаш с никоя друга, а? Страхотно.“

Третото око го поздрави на брега. Походката ѝ бе съвършенство на телесното изящество, чувствена, гъвкава, самата съблазън, без да изглежда заучена. На място беше изумителна. В движение беше жена, за която светът мълвеше, че Оролам е дал тяло на творението си, че е дал светлина, за да може мъжът да види красотата. Беше усмихната, с устни пълни, червени и мамещи, очи блестящи и големи. Беше сътворена възхитително и носеше бяла рокля, толкова ефирна, че Гавин можеше да види през нея тъмните кръгчета на циците ѝ.

Просто шибано страхотно.

31.

Кип се върна в спалното отчаян. Не знаеше какво да направи. Ако кажеше на Отхвърлените, че той е виновен за отпращането на Тизири, можеше да се настроят срещу него от страх, че те ще са следващите. И на всичкото отгоре страхът щеше да е основателен.

Какво друго можеше да означава „по-високи залози“? Кип нямаше пари. Можеше да означава само, че Андрос ще отпрати някой още по-близък на Кип… Или ще направи нещо още по-лошо.

Спалното беше празно обаче. Явно другите ученици все още не се бяха върнали от практиката. Той тръгна към постелята си в дъното и се огледа, за да се увери, че няма никой друг. Четири реда по-натам отвори сандъка до краката на празното легло. Зарови с ръка под одеялата.

Въздъхна облекчено. Кинжалът си беше там.

Покри го отново, затвори грижливо раклата, като се погрижи да не изглежда по-различно отпреди. После отиде до леглото си.

Този път спа без сънища. Когато на заранта се събуди, около него цареше възбуда. Учениците бъбреха оживено, без да се опитват да пазят тишина за тези, които още спяха… Макар че щом се надигна, Кип разбра, че само той още е в леглото.

— Какво става? — попита с малко прегракнал от дългия сън глас.

— Днес е Денят на спонсора — каза едно момче. — Никакви лекции или практика днес. Всички се срещаме със спонсорите си.

Кип се затътри към общата баня. Изми се, направи си гаргара със солена вода и прокара няколко пъти гребена през косата си, докато ѝ придаде някакво подобие на ред.

Слезе сам по стълбището и тръгна към трапезарията. Все още сервираха храна — много по-добра храна от обичайното, забеляза той, — но имаше малко ученици. Присъстващите седяха по масите с възрастни. Един или двама от възрастните можеше да са по-големи близки или родители.

Все едно че го удариха в гърдите с юмрук. Кип стоеше с тавата си и си търсеше място. Където и да седнеше, щеше да е сам. Мама — мъртва. Дядото го беше отрекъл. Таткото го нямаше, както го беше нямало през целия му живот.

Седна сам. Яде сам. Наложи си да не бърза. Някаква част от него не харесваше болката, но ѝ се отдаваше.

Това бяха ударите с чука, които оформят човек. И той ги приемаше.

Привърши и отиде до библиотеката. Библиотекарката, изненадващо привлекателна жена, може би слаба жълта, ако се съдеше по очите ѝ, каза:

— Боя се, че всичките ни стаи за срещи вече са заети от спонсори, младежо.

— Не ми трябва стая. Трябват ми книги. По стратегии на Девет крале.

— Аха. — Лицето ѝ светна. — Мисля, че можем да ти помогнем.

Рея Силуз беше четвъртата подсекретарка. Обикновено работеше в късните смени. Преди на Кип изобщо да му разрешат дори да погледне книгите, трябваше да подпише клетвен договор, че няма да внася огън или да притегля червен луксин в библиотеката. След това тя го настани на едно писалище на тъмната страна на библиотеката, макар, разбира се, да имаше много изкуствена светлина от жълти фенери. След това му донесе няколко книги.

— Много ли играеш? — попита Рея.

— Само два пъти. Загубих и двата пъти, лошо.

Тя се засмя. Тъмната ѝ коса, силно къдрава, беше събрана в огромен спретнат ореол около главата ѝ и открояваше тясно лице с пълни устни.

— Повечето хора губят първите двайсет пъти.

Уф!

— Аз не мога да си го позволя — каза Кип. — Откъде трябва да започна?

— Прочети първо тези двете, а след това проучи тази. В тази има нарисувани копия на всички карти, тъй че можеш да правиш справки от нея, когато не разбираш. Колкото по-скоро ги запаметиш, толкова по-добър ще си.

Кип се настани и зачете.

Чете дванайсет часа. Когато отиде до тоалетната, на връщане видя някакъв мъж надвиснал над масата му — записваше заглавията на книгите, струпани там. Видя го, че се връща, и изчезна. Кип за миг помисли да го подгони, но осъзна, че не знае какво ще направи, ако го хване.

„Страхотно, значи шпионират какво чета.“ Не знаеше кои бяха „те“, но пък това не беше особено важно.

Когато стана за късна вечеря, отиде до писалището на Рея.

— Мога ли да се върна след като се нахраня?

— Още ли не си ял? — Изглеждаше уморена от работата на две смени.

— Не, но вече прегладнях.

— Съжалявам, но библиотеката затваря след няколко минути.

Кип огледа учениците, които не даваха никакъв признак, че се канят да напуснат скоро, и ги посочи безпомощно.

— Те са трета и четвърта година, Кип — каза Рея. — По-големите класове и обучаваните за Черната гвардия учат когато и където поискат. При толкова много задължения някои от тях идват чак след полунощ. На първите години не може да се разчита много. Вие можете да сте тук само докато библиотекарите са тук.

Тъй че Кип поучи още няколко минути. Когато най-сетне стана, за да отиде да спи, в коридора го спря Гринуди. Ухили му се злобно.

Кип не беше научил достатъчно. Нямаше начин да може да спечели.

Покоите на Андрос Гайл бяха точно както предния път и когато Кип седна, имаше свръхвиолетов фенер и колода карти. Кип огледа своите. Дванайсетте часа четене не му бяха помогнали с нищо.

— Какви са залозите? — попита той.

— По-високи, казах ти.

Андрос Гайл не каза нищо повече. Изигра първата си карта и наложи сцената.

Кип игра. Изигра една от добрите си карти твърде рано — нещо, което осъзна едва в края на играта — и падна. Все едно, така или иначе щеше да загуби, но за първи път успя да зърне нещо извън собствената си безпомощност.

— Е, и какво ще ми направиш този път? — попита той.

— Жалък си. Капка кръв на Гайл няма в теб, ревльо. Не си длъжен да губиш. Губиш, защото избираш да губиш.

— Точно така, избирам да губя. Защото е забавно.

— Сарказмът е убежището на глупака. Престани. Залогът този път беше привилегията да ядеш утре. Утре постиш. Може би това ще съсредоточи ума ти. Сега, нова игра.

— Какви са залозите? — попита Кип упорито. Разбра колко лошо мнение има Андрос Гайл за него. Мислеше си, че да не яде е по-голяма загуба за Кип, отколкото това, че едно момиче беше върнато вкъщи и бе загубило всичко, за което се беше трудило.

— По-високи. — Андрос Гайл започна да разбърква картите си.

— Не — каза Кип. — Не ти вярвам. Мисля, че измисляш залозите след играта. Няма да играя, докато не кажеш залозите.

Тънка усмивка изви устните на Андрос Гайл.

— Практика. Ако загубиш, губиш практиката си.

— Губя я всеки път, когато ме караш да идвам тук — каза Кип.

— Трайно — каза Андрос Гайл.

Губенето на правото да ходи на практика означаваше да загуби единственото място, където можеше да се учи да притегля по някакъв подреден начин.

— Дори това ли можеш да направиш?

— Малко неща не мога да направя.

Ако Кип не можеше да се научи да притегля правилно, нямаше никакво бъдеще.

— Това не е честно — каза той. Знаеше, че ще загуби.

— Нямам голям интерес към „честното“. Ние, Гайл, се интересуваме от победата, не от спортсменството.

— А ако откажа да играя?

— Ще бъдеш изгонен.

Гадняр.

— А ако спечеля? — попита Кип.

— Ще отпратя онзи побойник Елио.

— Не държа да го отпращаш.

— Може би трябва — отвърна Андрос Гайл.

Какво беше това? Предупреждение?

— Мразя те — каза Кип.

— Разби ми сърцето — отвърна Андрос Гайл. — Тегли.

Кип изтегли. Осъзна, че началната му ръка е великолепна. Виждал беше тази ръка в една от книгите.

Но след три наддавания я загуби. Обърка се и не можа да реагира преди часовникът му да изтече. Не знаеше как да използва правилно дори една страхотна ръка. Андрос Гайл явно беше изтеглил ужасна ръка… но понесе щетите, които Кип успя да му нанесе в първите наддавания, и след това го унищожи.

След като загуби, Кип обърна последния си жетон и рече:

— И какво се очаква да правя, докато всички останали са на практика?

— Какво ме интересува? — каза Андрос Гайл. — Измисли други начини да бъдеш провал и разочарование. Когато синът ми се върне, също ще го разбере и ще се откаже от теб. — Махна към Кип все едно, че беше някаква хлебарка, която трябва да бъде изметена.

— Ти си стар — каза Кип. — Колко ти остава, докато умреш?

Червения се ухили дивашки.

— Значи има копеленце в копеленцето. Добре. Сега се махай.

32.

Адрастея беше робиня, не жертва. Беше минала по Стеблото на лилията, моста между Хромария и Големи Яспис, преди слънцето да е изгряло. Днес бе Денят на спонсора. Това означаваше никакви лекции, макар че Черната гвардия все пак щеше да има упражнения. Черната гвардия беше твърде важна, за да взимат свободни дни. Всеки ученик трябваше да се срещне днес със спонсора си, а в това отношение робите не се различаваха от никой друг.

Разликата беше, че спонсорът на Адрастея никога не идваше да се срещне с нея. Вместо това възлагаше на Тея да свърши малки тайни работи в Деня на спонсора. Лейди Лукреция Верангети не беше лесна господарка.

Продавачите на пазара подреждаха шатрите и сергиите си, изпъваха килими, ръчкаха товарните си магарета да докарат товара с продукти или риба. Имаше непрекъснат поток хора, но на разсъмване щеше да стане порой, щом домашни роби и жени тръгнеха на дневното пазаруване да нахранят домакинствата си. Адрастея се запромъква през човешкото гъмжило все едно се бе запътила към точно определено място. Разхлаби една от връзките на обущата си, спря до една стена, после клекна и издърпа полата си нагоре, за да върже връзката.

Издърпа пакета от скривалището му между две тухли, пъхна го в обувката си и си тръгна отново по пътя. Мина по няколко лъкатушещи задни улички, за да е сигурна, че не я следят — не че изобщо щеше да я следи някой, но така ѝ бяха заповядали, — и накрая се озова на едно място между две по-високи сгради. Издърпа пакета от обувката си и разгъна писмото.

Лейди Верангети рядко пишеше думи. Не искаше да остави почерка си да я свърже с престъпленията, които караше Адрастея да извърши, и не обичаше да се доверява на роби или писари повече, отколкото ѝ се налагаше.

Все едно. Адрастея знаеше какво се очаква.

Имаше невероятно точна рисунка на мъж — лейди Верангети щеше да е станала голям художник, ако не беше сметнала, че е под достойнството ѝ. Джобът му на гърдите бе ограден с кръгче. На следващата страница невероятно тънка оризова хартия имаше рисунка на кутийка за емфие, инкрустирана с фамилен герб: чапли, издигащи се над полумесечина.

Понеже вече го беше правила, Тея знаеше, че трябва да открадне кутийката за емфие преди утре заранта.

Адрастея беше робиня, не глупачка: знаеше, че половината пъти „жертвите“ бяха мъже и жени, работещи за Лукреция Верангети. Бяха я хващали преди, у дома.

Но така и не научи кои белези са истински и кои — примамка. Логично беше всъщност. Тренировката действаше най-добре, ако провалът е възможен, но не катастрофален. Ако обучаемата ти се провали веднъж и след това стане безполезна, ще загубиш цялото време, което си вложила в обучението ѝ. Ако не си готова обучаемата ти изобщо да се провали, няма да подлагаш на изпитание уменията ѝ, няма да я учиш къде е границата.

Но Тея не знаеше кое кое беше. Не беше и толкова важно, честно казано. Не можеше да се отнесе към никого от тях все едно са подставени. Разликата бе в това, че ако я хванеха да краде от някой от хората на Лукреция, щяха да я напердашат, а ако я хванеха да краде от някой друг, щяха да я изхвърлят от Черната гвардия и Хромария и да я затворят в тъмница.

А, разбира се, баща ѝ разчиташе на нея. Нещата вървяха добре за бащата на робиня, която се справя отлично. Другата половина на твърдението нямаше нужда дори да се изрича. Баща ѝ беше свободен — в това отношение не беше излъгала Кип. Но това не означаваше, че лейди Верангети няма власт над това, което става с него и дълговете му.

Тъй че Тея огледа портрета и запомни чертите на мъжа. Оземлен благородник най-вероятно, ако се съдеше по облеклото. Полуоплешивял, късо подстригана коса, широк нос, дебела огърлица на шията, оръжеен колан, широки ръкави, кожени ръкавици.

След като бе облечен така, Тея нямаше да се изненада, ако пътуваше с телохранител. Огледа уличката. Не видя никого. Сгъна оризовата хартия. Ъглите имаха червен и жълт луксин под тънък пласт восък. Тя ги разтри между пръстите си, изстърга восъка, хартията се подпали и изгоря за миг. Тея издуха прахта и тръгна обратно към пазара.

Като всяка друга пресечка в града, всеки вход към пазара беше обрамчен от арка, поддържаща една от Хилядата звезди. Първоначално те бяха замислени да увеличават мощта на притеглящите, но покрай използването им от тях всеки квартал можеше да ги използва за каквото си поиска.

Този пазар даваше звездите си под наем на търговеца, който платеше най-много. Затова някои фокусираха лъчи слънчева светлина върху определени дюкяни. Други бяха покрити с цветни филтри и фокусираха светлината на жонгльори с луксин, които обикаляха из пазара, правеха фокуси и хвалеха стоката на един или друг дюкян.

Адрастея стигна до основата на една от звездите, отключи с ключ вратичката, затвори я, заключи и пропълзя нагоре по ужасно тясната шахта. Беше се уговорила с „маймуните“ на кулата — робите, които поддържаха тази арка. Стига да не им се пречеше в работата и да не правеше бели, ѝ разрешаваха да използва една от вентилационните шахти.

Тя отвори торбата си и изчака. Мразеше правата си сплъстена коса, но точно затова я държеше късо подстригана. С няколко фиби можеше без проблем да закрепи перука на главата си: този път дълга вълниста аташийска. Върза я с червена кърпа. Измъкна от торбата си и двайсетина гривни. Крещящи, лъскави — за да отвличат вниманието от лицето ѝ. Сложи руж на бузите и устните си и сгъна другите си кърпи. Шала си тикна в торбата, разхлаби няколко връзки на роклята си и я придърпа надолу — преди да излезе навън щеше да обуе високи обувки, за да промени ръста си, като полите на роклята ѝ щяха да са достатъчно дълги, за да прикриват обувките. Облече късо елече и го стегна хлабаво около мършавите си ребра, а после натика сгънатите кърпи под него, за да създаде впечатление, че гърдите ѝ са по-големи от ухапано от комар.

Знаеше, че почти всичко, което мрази в тялото си, я прави добра за тази работа. Несъмнено това беше една от причините да я изберат. Не прекалено ниска, нито много висока, мършава — това беше по-лесно да се прикрие с дрехи, отколкото дебелината, — приятни черти на лицето, но не толкова хубава, че да изпъква сред други момичета. Колкото и да я беше ядосал Кип с това, че го каза, можеше дори да се престори на момче, и го беше правила.

Само че когато приключи с маскировката си, смяташе, че може би прилича по-скоро на жена. Аташийска жена от простолюдието, двайсет и няколко годишна, височка, с почернели зъби. Направо грозница.

Маскировката не беше съвършена, но Адрастея не се стремеше към съвършенство. Най-доброто ѝ качество беше, че ако я подгонят, можеше да смъкне всичко за секунди.

Приключи с преобличането и зачака. Да намери сама един благородник сред човешката гмеж на Големи Яспис щеше да е невъзможно, още по-малко да открадне определена вещ същия ден. Но от нея не се очакваше да намери жертвата си. Той щеше да дойде при нея и щеше да дойде белязан.

Адрастея изчака цял час, като разширяваше очите си всяка минута. Зрението ѝ, както беше казала на Кип, беше ту средно, ту невероятно силно, ту ужасно, без никаква логика зад едно или друго, която да можеше да долови. Свръхвиолетът изобщо не се засичаше, възприятието ѝ за виолетово, пурпурно и синьо беше не повече от средно, зеленото — може би средно, жълтото — средно, а червеното — неразличимо от зеленото. Но след това, под спектъра, видим за обикновените хора и много притеглящи, гледката ѝ се изостряше. Не можеше да притегли подчервено, но можеше да го види по-добре от повечето притеглящи подчервено. Дори не ѝ се налагаше съзнателно да разширява очите си, за да го види. За нея беше толкова лесно, колкото да фокусира погледа си от нещо близко към нещо далечно.

Но когато все пак разширеше очите си, виждаше нещо съвсем различно. Под подчервеното — под подчервеното, колкото подчервеното беше под видимия спектър — беше нейният цвят… ако изобщо беше цвят. Книгите го наричаха „парил“. Парил беше чист, красив и общо взето — безполезен. Беше толкова фин, че не можеше да задържи нищо. Толкова фин, че малкото книги, които бе намерила, в които се бяха опитали да дадат някакъв превод на „парил“, го наричаха „коприна от паяжина“.

Само че паяците можеха да висят на паяжините си, разбира се. Тея беше достатъчно благоразумна, за да не опитва това с цвета си.

Започна да се изнервя покрай смяната на робите на огледалото. Нямаха нищо против да стои в кулата им, но не можеха да излязат, докато тя беше вътре. А моментът, в който напуснеше кулата в маскировката си, беше най-уязвимият момент за нея. Беше разширила напълно очите си за своя парил, когато нещо изпърха в ъгълчето на зрението ѝ.

Вейка дим от парил се завихри и изчезна над тълпата на стотина крачки от кулата.

Никой не го забеляза, разбира се. Никой не можеше да го забележи. Тея дори не беше срещала човек, който да може да вижда парил, още по-малко да го притегля.

Трябваше да е жертвата ѝ. Точно така идваха белязани жертвите ѝ: вейки парил в косите им или на шапките им, горяха като пламъци без дим. Получаваше се съвършен маяк, невидим за никой друг освен за нея. Но тя така и не беше виждала партньора си — онзи, който бележеше жертвите ѝ, винаги оставаше далечен и невидим.

Тея се заоглежда. Ето там! Маяк, минаващ под основата на кулата. Не можеше да погледне под нужния ъгъл, за да види обекта, но днес май щеше да е по-лесно от обикновено.

Смъкна се по стълбата. Долу извади високите обувки, обу ги, метна торбата през рамо и провери да не би каишката да е разместила „гърдите“ ѝ. Пое си дълбоко дъх. „Уверено, но не агресивно, Тея. Не, не дори уверено. Просто по работа. Достатъчно полюшване, за да изглежда, че имам бедра, но не толкова, че да приличам на проститутка.“ Провери за последен път перуката си, издиша, отвори вратата, пристъпи навън и я затвори бавно.

Подножието на арката беше точно до страната на една сграда, тъй че можа да навлезе бързо в тясната странична улица. Огледа се скришом. Да се огледа за хора, забелязали излизането ѝ от арката, беше толкова важно, колкото и да намери жертвата си.

След секунди видя маяка. Но не беше над нейната цел. Беше в косата на жена и беше затегнат здраво. Не хлабав и огнен.

Тея знаеше, че е лошо решение, но веднага тръгна след жената.

Ако видяното означаваше, че жената е белязана, другият притеглящ парил можеше да е тук.

Но вместо чистата възбуда Тея усещаше, че се въвлича в нещо опасно. Този, който беше белязал жената, не знаеше, че някой друг може да я види. Беше все едно да се натъкнеш на тайно съобщение и да го отвориш. Изпратилият съобщението нямаше да е доволен, че пощата му е прочетена… дори думите да не значеха нищо за Тея.

В този град съществуваха мощни подмолни течения, а една робиня можеше да бъде засмукана и от най-слабото от тях. В Големи Яспис рядко имаше сутрин, в която Лазурното море да не отнесе поне един труп.

Тея задържа очите си широко отворени, но не притегли. Всяко притегляне щеше да предупреди другия парил за присъствието ѝ. Жената бе може би на петдесет крачки пред нея и не бързаше особено, оглеждаше сергиите и навлизаше все по-навътре в пазара. Самото ѝ не-бързане правеше почти невъзможно да се открие другият притеглящ. Ако се беше запътила нанякъде, броят на възможните преследвачи щеше да е ограничен до хората, тръгнали в същата посока приблизително с нейната бързина. Но след като жената оглеждаше безцелно и беше невъзможно да се загуби заради маяка над главата ѝ, преследвачката ѝ — шпионката ѝ? — можеше да се съсредоточи върху това да се слее с движещата се наоколо тълпа.

Тея се постара да не се набива на очи и заобиколи, за да хвърли поглед на жената, която в момента говореше с продавач на тъкани и сочеше копринен шал на карета от яркозелено и черно. Беше дребничка, с къдрава коса, с хубава светлосиня рокля и големи обици. Привлекателна, може би към четирийсетте.

Никакъв намек защо някой ще тръгне да я преследва.

„Нищо общо няма с мен. Трябва да се махам оттук, по дяволите.“

Но не можа да се сдържи. Майка ѝ винаги казваше, че е от тези момичета, дето ще си опарят ръката на печката два пъти, преди да се уверят, че е гореща.

Продавач на глинени грънци, гледжосани и пищно украсени с ръмжащи животни, се обърна към нея.

— А, лейди има великолепен вкус.

Тя се усмихна равнодушно.

— Само гледах, благодаря.

— Нещо специално да търсите…

— Щях да ти кажа — отвърна тя. Донякъде се изненада от себе си. В реалния живот нямаше да е толкова груба, но маскировката ѝ действаше странно освобождаващо.

— Е, добре — каза с крива усмивка търговецът, обърна се и я наруга, не много тихо при това.

Тя имаше по-важни неща, за които да се притеснява, но все пак ругатнята я накара да се изчерви. Каква…

За малко щеше да го пропусне. Бърз пулс, вълна, излъчила се от близкия фонтан. Погледна към източника, но не можа да го стесни между тримата мъже, застанали там. Всички гледаха хубавата жена.

Тея познаваше този пулс. Самата тя го беше използвала. Беше всъщност единствената причина да има шанс да влезе в Черната гвардия. Особеното с парил, което никой друг цвят не можеше да прави, бе да минава през облеклото. С факла парил човек можеше да види точно къде по тялото на някого има метал. Дали някой носи ризница, скрита под туника, или кама, стегната на бедрото, това не оставаше скрито за нея. Това, както и белязването на неща с маяци, които никой друг не може да види, бяха като че ли единствените практични приложения на парила. Една книга дори изобщо го отхвърляше като цвят по същата тази причина: наричаше го „изключително ефимерен и изключително безполезен“.

Лесно беше зрението ти да се стесни по време на лов и учителите на Тея по бой в Одес я бяха надвивали много пъти. Ето защо тя се постара да вдиша дълбоко и да не изпуска от поглед заобикалящото я. Този напрегнат фокус можеше да я отклони или да я накара да направи грешки.

И тъкмо навреме при това.

След като огледа главната улица на пазара и пороя от хора — търговци от всяка сатрапия, роби, луксиати, просяци и благородници, — Тея видя последното, което искаше да види. Обектът ѝ — жертвата ѝ за Лукреция Верангети — крачеше право към нея. Още по-лошо, посоката, накъдето вървеше, щеше да го отведе право пред другия притеглящ парил. Обектът ѝ имаше познатия маяк парил, вплетен в косата. Ако минеше по улицата с това, другият притеглящ нямаше да го пропусне. А това можеше да го отпрати към Тея.

Задвижи се още преди да е решила какво да прави. И да имаше някакъв недостатък, не беше пасивността.

Изстреля пулс от свръхтънка светлина, колкото може по-кратък. Две от най-добрите неща с парила бяха, че можеше да се притегли по-бързо от всеки друг цвят и беше навсякъде, дори и в най-облачния ден, тъй че рядко имаше проблем да намериш източник за цвета. Съществуваше слабо дори нощем, стига да си навън. Съсредоточеният ѝ поток се вряза през дрехите на жертвата и те заприличаха на сенки, треперещи на вятъра.

Тя имаше дълъг опит и успя веднага да различи смътните очертания на всички метални предмети, които носеше жертвата ѝ: меча, ножа, токата на колана, среброто, обшито по колана, тесните брънки на верижката, която да държи кесията на колана му (страх го беше да не го ограбят значи), монетите в кесията, връхчетата на връзките на ризата му, една огърлица, верижката на наметалото и златната нишка, с която бе поръбено, една обица и — най-сетне! — кутийка за емфие в гръдния джоб на наметалото му.

Беше лесно място за пребъркване. Тя пресече улицата. В последния момент, за да е по-убедително, че сблъскването ѝ с жертвата ще е случайно, се озърна назад.

Грешка. Видя как един от мъжете до фонтана — дребен, невзрачен, с кръг рижа коса около плешивото теме и с дрехи на търговец — събра длани пред себе си. Игла от луксин парил изскочи от ръцете му и порази отстрани шията на жената, която наблюдаваше, на двайсет крачки от него. Беше удивителен изстрел през гъстата гмеж от човешки тела и минаващи колички. Увисна във въздуха, замръзнала от едната страна за ръцете му, а от другата — в шията ѝ. Беше се привел напред в съсредоточението си.

Случаен пешеходец мина през тънката като паяжина нишка и я скъса, но мъжът не се притесни. Освободи парила и се отдалечи, без да погледне повече. Плътен парил? Невъзможно!

Тея зърна за миг жената, която се намръщи и потърка шията си, а после отново се загледа в една диня в количката пред нея.

После някой се блъсна в Тея. Щеше да се просне на земята, но една силна ръка я стисна за рамото.

— По-внимателно, сладурано — каза обектът ѝ. Хвана я за задника и стисна, докато я задържаше да не падне.

— О… аз… — Не ѝ се наложи да се преструва на смутена. Малко повече усилие ѝ отне да се закрепи на високите си обуща, и още малко — да си върне душевното равновесие.

— Аз ще съм в хана „Червената шестица“ по-късно, ако си търсиш малко забавление, прелест — каза мъжът. Ръката му още беше на задника ѝ.

Тя избута ръката му.

— Не, благодаря, милорд. Извинете ме.

Той се засмя и не опита повече.

— Помисли си. Ще ти предложа по-хубава нощ, отколкото мъжът ти е могъл някога.

Тя наведе свенливо глава. Искаше ѝ се да го цапардоса по ухиленото лице, че ѝ беше посегнал.

Но се задоволи само да пусне кутийката за емфие в торбата си. Беше я изненадал, но Тея се беше съвзела бързо.

Обърна се, след като той си тръгна по пътя, притегли и откъсна маяка от главата му. Ако беше умна, трябваше тутакси да се махне оттук, но не можа да се сдържи да не потърси с поглед жената сред пазара.

Не беше трудно да я засече. Маякът все още светеше на главата ѝ, макар вече да се разпадаше, и кожата ѝ беше толкова пребледняла, че издаваше лекия чаенозелен оттенък на човек, притеглял от дълго време. Беше взела динята, но я изтърва. Усмихна се, сякаш изненадана и объркана, но се раздвижи само половината ѝ лице. Тя се олюля и изведнъж падна.

Двама души наблизо се ухилиха и се изкискаха. Но жената не стана. Започна да се тресе. Мозъчен удар.

Усмивките изчезнаха и към нея затичаха хора.

— Помощ! Лекари! — извика някой.

Страх прониза Тея. Милостиви Оролам, какво беше видяла току-що?

33.

Великата зала на Хромария всяка седмица се превръщаше в място за преклонение. Всеки ученик, притеглящ или не, беше длъжен да присъства. Кип се дотътри до мястото си на пейката между Бен-хадад и Тея. Бен-хадад смъкна цветните лещи на странните си очила и се зазяпа по белия мрамор на арките и многоцветните стъклени панели на прозорците на централния купол.

Кип беше твърде погълнат от случващото се на партера, за да разглежда сцените на цветното стъкло над тях.

— И какво правим сега? — попита той.

— Мм? — попита разсеяно Бен-хадад.

— Слушаме — отвърна Тея. Тонът ѝ беше рязък, сдържан, необичаен за нея. — Това е втората седмица на цикъла, тъй че мисля, че ще говори лично Синия.

— О, не! — изпъшка Бен-хадад. — Той е най-лошият. Чух от един от мъждивците, че миналата година на деня на Синия е проповядвал Гавин Гайл и бил възхитителен. Но най-ужасно е името му.

— Клитос Сини — каза Кип. Прониза го страх. Неговата цел.

— Старае се да говори много учено, защото смята, че така трябва да са сините, но съм чувала, че истинските учени му се подиграват.

На Кип му беше все едно, макар да се надяваше, че ще може да изпита неприязън към човека, когото се бе заклел да унищожи. Щеше да е първата възможност да види лично Клитос Сини. Усети, че сърцето му се е разтуптяло.

Великата зала бавно се запълваше с хора, дошли в последната минута преди обед. Докато хората все още продължаваха да прииждат, от трапа, скрит близо до предната стена, се извиси ниско хорово песнопение.

— Какво е това? — прошепна Кип.

— Хорът на подчервените мъже — отвърна Бен-хадад, все така зазяпан нагоре в светлината, струяща през прозорците на купола.

— Шшт — рече Тея, заслушана в музиката. Раздразнено.

— Защо сините не си правят тяхна си музика? — попита Кип.

— Не знам. — Бен-хадад изведнъж се ухили и откъсна очи от тавана. — Подчервените винаги са страстни, разбира се, но мъжете почти винаги са стерилни. И двете неща ги правят доста популярни сред дамите.

— При това музикално надарените не нараняват — каза сърдито Тея.

— Какво? — попита Кип. — Защо?

Веждите на Бен-хадад подскочиха нагоре.

— Ами, Кип, баща ти не ти ли е обяснил Седемдесетте начина на мъжа с девицата? — попита Тея.

— Нямах това предвид. Исках да… — О, тя го знаеше. Ухили се, щом той се изчерви.

„Седемдесет!“

Тя омекна и заговори тихо:

— Никой не знае защо са стерилни. Просто е част от тяхното бреме и тяхната жертва към Оролам.

— Шшт! — каза раздразнено едно момиче в редицата пред тях.

Хорът поде нова песен и този път се включиха още много хора. Кип нямаше представа какво казват. Можеше само да предположи, че е архаичен парийски. Беше красиво обаче и той се радваше, че не разбира нито дума. Можеше да се потопи в чистата музика.

Два големи прозореца на купола изведнъж грейнаха със светлина, по-ярка от обедното слънце. Кип предположи, че са завъртели две от големите огледала на другите кули и са ги обърнали към Великата зала, която имаше цяла кула над себе си, разбира се, тъй че не можеше да пропуска светлина право отгоре. Чрез огледалата обаче вкарваха светлината на Оролам при народа му.

Имаше още песнопения, а след това — процесия от мъже и жени в сини халати, някои люшкаха кадилници, пълни с димящ тамян. Кип видя как Клитос Сини, със син копринен халат с висока колосана яка и странна синя шапка, мина на няколко крачки от него. Изглеждаше неловко, сякаш едва издържаше всичко това.

Не му хареса.

Оролам, седемдесет начина? Кип можеше да си представи не повече от два.

Кого можеше да попита за такова нещо? Щяха да му се изсмеят като на последния дръвник.

Последва коленичене, молитви, четене и отговаряне от пет хиляди гърла. Кип мърдаше уста и се преструваше, че знае какво става. Майка му никога не бе имала време за луксиати. Боеше се от присъдата на Оролам и общо взето казваше, че ако си държиш главата наведена, може и да се спасиш от заслужения гняв на Оролам.

После Клитос Сини застана до катедрата и заговори толкова тихо, че дори хората на първия ред сигурно не чуваха и дума. Беше толкова непохватен и плах, че Кип усети как го жегна състрадание. Един от луксиатите се приближи кротко до него и му зашепна.

Клитос повиши глас и замърмори:

— … под окото на… този четирийсет и девети ден…

Кип видя как луксиатът до него извърна очи към друг луксиат и си казаха нещо с погледи. Другият луксиат стана и измърмори нещо на Клитос Сини, а той му отвърна рязко, изчерви се и отново се обърна към листовете.

— Както казвах — извика Клитос пронизително, най-сетне заговорил достатъчно силно, за да го чуят и най-отзад. Подсмихна се презрително. — Част от работата на Хромария е да донесем най-новия труд на учените до най-ограничените ъгли на нашия свят. До неотдавна се смяташе за ерес да се говори за нашия свят все едно, че е нещо друго освен разгънат пергамент. Някои хора вярваха, че светът наистина има ъгли — луксиати най-вече. Благодарение на Сините и на сините добродетели вече знаем, че това е суеверие и не е в конфликт с писанията, които говорят само метафорично за сатрапиите като за центъра. Центърът на волята на Оролам е метафорично определение, не пространствено.

Кип нямаше представа за какво говори, но двама от луксиатите не изглеждаха особено доволни. Сигурно ако Клитос отново снишеше гласа си, нямаше да му напомнят отново да го повиши.

— През последните няколко години беше свършена възхитителна работа от ваши събратя в Кулата на Разума, във връзка с Голямата схизма и събитията, произтекли от Деимахията, Войната на боговете, за която повечето учени сега са съгласни, че по-добре се превежда като Войната срещу боговете. „Деи“, разбира се, е аблативът и в повечето от нашите преводи просто няма достатъчно контекстуално доказателство, което да подкрепи отхвърлянето на общо възприетото „войната на“. Но Тристаем в своя трактат „За основите на разума“ изтъква, че само с няколко промени в начина, по който разбираме древната парийска граматика, цялата ни херменевтика се размества. Тези промени вече са в ход.

Очите на Кип почнаха да се оцъклят. Просто имаше твърде много думи, които не разбираше. Дори да смяташе, че граматиката е интересна, пак нямаше да може да проследи мисълта на Клитос Сини, даже и да искаше. Загуби нишката и вместо да слуша, започна да оглежда залата. Една стара луксиатка с омачкан черен халат изглеждаше така, все едно дъвче лимон. Няколко по-големи ученици слушаха възхитени и Кип се отчая. „И аз ли ще се превърна в това?“

Беше си мислил, че Хромарият е място за учене, да, но място за практично учене. Започна да оглежда мозайките от цветно стъкло по купола. Виждаше самия Луцидоний, обкръжен от своите парийски воини, но кожата му бе с няколко тона по-светла от техните. Това беше интересно. Кип винаги беше слушал, че е парийски пришълец.

„О, а може би е бил пришълец дори за парийците?“

Изведнъж си представи яростни спорове за това какъв точно цвят е бил цветът на кожата на Луцидоний преди цветното стъкло да избелее. Знаеше, че парийците имат претенции за него, особено в съперничествата си за богатство и власт със своите съседи, светлокожите рутгарци. Колкото по-тъмен се окажеше Луцидоний, толкова по-голям трън в окото на рутгарците щеше да е.

А сега, въпреки че цветното стъкло бе избеляло през стотиците години след смъртта на Луцидоний, хората гледаха прозорците и приемаха, че понеже са стари, трябва да са точни.

„Удивително. Знае ли човек?“, помисли си Кип.

О, по дяволите! Та нали точно това правеше старият празнословец? Въртеше света около разчленяването на една дума, също както Кип си въобразяваше, че светът се върти около малко пигмент в един прозорец.

Синият отново беше снишил глас и Кип трябваше да се наведе напред, за да го чуе. Но беше изрекъл дума, която привлече вниманието му: Светлоносеца.

— … ето защо Светлоносеца най-добре се разбира като метафора за всеки от нас. Всеки от нас трябва да носи светлина в тъмните ъгли на света. Не чрез религиозна ревност. Ако религиите на онези отвъд Вечно тъмните порти служат добре на тамошните варвари, кои сме ние, че да ги променяме? Не са ли те също чеда на Оролам? Трябва да носим светлина в тъмните ъгли на собствения си живот, като бъдем добри и щедри, като говорим добре за другите, като обичаме великодушно. Светлоносеца не идва. Чуйте, о, чеда на Ам, Светлоносеца не е един. Всички ние сме Светлоносци.

Очите на всички луксиати бяха толкова опулени, че сякаш бяха готови да изхвърчат от главите им и да избягат с писъци от залата, за да се окъпят в мляко.

Кип едва не избухна в смях, щом си го представи.

„По дяволите, Кип. Научи се да се сдържаш.“

Висшият луксиат зае катедрата. Дори не погледна към Клитос Сини.

— Хор — рече той, — чудя се дали не бихте могли да закриете с „Отче на Светлините, прости ни“. — Явно не беше предвидената песен.

„О, страхотно!“

Но мъжете я изпяха и я изпяха красиво.

Всички се размърдаха и започнаха да се изнизват навън след песента, а Кип попита Бен-хадад:

— И какво беше всичко това?

— Лъжа от дупката на ада — отвърна Бен-хадад. Две момичета в реда пред тях се извърнаха и го изгледаха, но Бен-хадад не им обърна внимание. — Винаги е имало битки за Светлоносеца. Кой е той, или ще бъде, или дали вече е дошъл. Хромарият твърди, че вече е дошъл, че Луцидоний е бил Светлоносеца. В края на краищата името му означава Даващия светлина.

— Но на теб не ти минава това? — попита Кип.

— Не знам всички аргументи, но родителите ми не го вярват.

Кип го погледна. Беше едно от най-тъпите неща, които бе чувал, но от начумереното лице на Бен-хадад разбра, че и момчето го знае.

— Не искам да живея след като историята е приключила — каза Бен-хадад.

Което също беше тъпо: „Не ми харесва как е светът, значи не е така“? Но този път Кип поне успя да се въздържи да го каже.

— Светлоносеца ще е гений на магията — заговори изведнъж Тея. Беше необичайно тиха досега. — Воин, който помита всичко пред себе си. Ще бъде велик още в младостта си. Ще прави неща, които никой не е мислил, че са възможни, и ще ни върне на истинския път. Луцидоний дори не е бил добър притеглящ. Измислил е как да се правят цветни лещи, но това едва ли го прави гений, нали? Светлоносеца ще ни защити. Ще избие богове и крале.

„Аз убих крал.“

Мраз полази по гърба на Кип.

— Няма вече крале — намеси се едно по-голямо момче. — Луцидоний е убил последния от тях. И последните богове.

— Хората на Луцидоний са го направили това — отвърна Бен-хадад. — Не самият Луцидоний.

— Същото е — настоя момчето. — Когато кажеш: „Цветния принц заграби Гаристън“, нямаш предвид, че го е вдигнал от земята. Нямаш предвид дори че го е завзел сам. Имаш предвид, че е станало по негова воля. Това е…

— Деца! — каза с отвращение един луксиат в черен халат. Кип се зачуди от колко време ги слуша. — Поддали се на полузапомнени глупости от родителите ви и суеверия от невежите. Отивайте на лекциите си. Няма да търпя светотатството ви в това свято място. Веднага! Вън!

34.

— Тази рокля е неуважение към красотата ти — каза един младеж, когато Лив излезе от склада, зает от няколко останали без дом жени и децата им в Гаристън. — А това жилище е неуважение към дарбите ти. — Усмихна се с усмивката на мъж който знае, че е великолепен. — Аз съм Зимун. Твоят наставник.

И щеше да е великолепен, ако целият му вид не се разваляше от превръзката на носа и черните кръгове около очите. Зимун изглеждаше на шестнайсет-седемнайсет, на възрастта на Лив, но може би бе по-голям или може би просто се държеше като по-голям. Имаше гъста къдрава коса, орлов нос, който изглеждаше още по-голям от превръзката над него, широка уста и съвършени бели зъби. Аташийска кожа, гъсти вежди, светлосини очи и многоцветен кръг под халото. Носеше нова бяла риза — кой имаше нови ризи след гигантска битка? — а ръкавите до лактите бяха покрити с многоцветни предпазители с пет дебели ивици цвят на бял фон. Носеше искрящо чисто наметало, повтарящо многоцветието, от мътно черна ивица за подчервеното до червено, оранжево, жълто и зелено. Петцветен полихром. Пет!

В Хромария имаше може би не повече от двайсетина субхроматични полита. Може би още няколко, все още обучаеми. Това момче може и да се държеше наперено, но имаше сериозна причина за това.

Непоносимо.

— Бой ли си загубил? — попита Лив. Колко грубо!

— Провалих опит за покушение всъщност. Получих юмрук в лицето. И ме набиха заради провала, щом се върнах. След като преплувах през вода, гъмжаща от акули. — Младежът се усмихна.

— Шегуваш се.

— Щеше да е ужасно чувство за хумор, ако се шегувах. Не е много смешно, нали?

— Сериозно ли говориш?

— Втория път май се получи. Хайде, трябва да те измъкнем от тези дри… дрехи и да те пъхнем в нещо по-прилично.

Беше наставникът ѝ, наложен ѝ от самия лорд Всецветни, тъй че според Лив това май означаваше, че трябва да му се подчини. Сви рамене и тръгна след него през града. Складът не беше далече от Травертиновия дворец, защото изглеждаше по-безопасно да са близо до войниците. Да си сама жена през военно време означаваше винаги да си нащрек.

Докато вървеше след Зимун, Лив забеляза, че облеклото му върши по-добра работа и от броня.

— Всички ли тук толкова ги е страх от притеглящи? — попита тя.

— Страх? Те ни уважават, и с пълно право, не мислиш ли?

— Предполагам.

— Предполагаш? Аха. Значи затова ти трябва наставник.

Е, това вече прозвуча доста покровителствено и на Лив никак не ѝ хареса.

— Хромарият създава роби, Лив. Разчита на това да направи обучаващите се толкова задължени към тях, че в най-добрия случай да станеш слуга по договор — като срока на договора е остатъкът от живота ти. Роб, с други думи. Свободните отхвърлят това. Ние признаваме естествения ред такъв, какъвто е. Избрала ли си да се родиш голяма красавица? Не, разбира се. Но си. Можеш да правиш с това каквото си искаш. По подобен начин си се родила притегляща. Можем да искаме всички да се раждаме с даровете си и Цветния принц проучва как би могло да стане това. Но фактът си остава, ние сме специални. Имаме дарба, каквато други мъже и жени нямат. Не правим нищо, за да спечелим този дар — не можем да избираме да бъдем притеглящи. Но сме. Не искаме тези, които имат дарби, да се самозаробят, както не искаме тези, които са опитни в бягането, да надебелеят, за да не ни карат да се чувстваме зле затова, че сме бавни. Ние сме това, което сме, толкова диви и свободни, колкото ни е създала природата. Когато вървиш по улиците като притеглящ, мъжете знаят, че ако те заговорят, можеш да ги убиеш. Може да се страхуват от това или просто да го уважават, както биха уважавали жена, която носи пистолет. С разликата, че пистолетът има само един изстрел, разбира се.

Подминаха работници, които разчистваха засипаните с отломки улици, и най-сетне стигнаха до един малък дюкян, който не бе пострадал от боевете. Посрещна ги стара жена.

— Толкова е хубаво да има работа! Благодаря, благодаря, ох, а и толкова си красива! Чудна ще те направя. Имам поръчка за три рокли, нали? — обърна се тя към Зимун.

— Ако така е поръчал лорд Всецветни — отвърна той.

— Е, хайде, събличай се — каза старицата на Лив.

Лив я погледна, а после се обърна към Зимун, който не издаваше никакво намерение да напуска.

— Имаш ли нещо против? — попита го.

Той я изгледа от глава до пети и се усмихна дяволито.

— Много, но както желаеш. Не можеш да ме упрекнеш, че поне опитах.

Излезе и я остави във вещите ръце на шивачката. Тя бързо ѝ взе мерките, сравни ги с височината ѝ, накара я да се обърне няколко пъти и след това ѝ каза да се облече. Направи три бързи рисунки и ѝ ги показа.

— Всичко ще е възможно най-финото, милейди. Тази първата ще е вълна, но е козя вълна от аборнейските планини. Топла, но толкова мека, че няма да повярваш.

— Това е… — „Чудесно? Удивително?“ — скъпо. — Лив се мразеше, че го каза, но от толкова дълго беше бедна, че не можа да се сдържи.

— Ха! Та ние още не сме започнали. Обшивката на копринената ти рокля я правя с истински мурексов пурпур. Най-фината коприна също така, разбира се. Кой ще ти хаби истински пурпур да боядисва лоша коприна? Десет хиляди раковини мурекс, събрани специално за теб.

Лив усети леко свиване в стомаха. Коприна? Истински пурпур?

— Имах предвид… Наистина съжалявам. Исках да кажа, че нямам никакви пари. Може би обикновена вълна? Само една рокля? — Истината беше, че нямаше пари да плати и за това, но гордостта не можеше да ѝ позволи да признае пълната си сиромашия.

— О, миличкото ми, но ти не трябва да плащаш! Лорд Всецветни се грижи за всичко. Една топла рокля, една за всеки ден — тя ще е от планински аташийски памук — и една, с която да заслепяваш. Струва ми се, че няма да са ти излишни и няколко долни ризи и бельо?

— Моля ви! Обикновено не… ами, война е, знаете.

— Разбира се, разбира се. И междувременно ще ти намерим чисти дрехи за носене.

Последното се оказа чиста рокля и гореща баня, уж защото старицата не искаше да ѝ се оцапа роклята, но според Лив на шивачката просто ѝ се искаше да поглези някого, радваше се, че има с кого да си побъбри.

Докато се търкаше със сюнгера и горещата вода разхлабваше изтръпналите ѝ мускули, Лив едва надви напиращите сълзи. Въздъхна тежко. Усещаше, че ако може да си поплаче, ще се почувства по-добре, но не искаше да изглежда подпухнала. Сигурна беше, че старицата няма да я укори — изглеждаше жена, която ще я разбере, — но Зимун щеше да се върне да я вземе по-късно и щеше да попита. А как можеш да обясниш защо си плакала, след като отговорът може да отнеме или цял час, или само една дума? Нито едно от двете нямаше да го накара да разбере. Щеше просто да прилича на слабо момиче.

Лив въздъхна отново.

— Голямо въздишане падна — каза старицата. Лив не беше забелязала влизането ѝ.

— Осъзнавали ли сте някога, че всичко, в което сте вярвали, е лъжа?

— Всичко? Небето зелено ли е вече?

— Нямах предвид…

— Беше заяждане, дете. — Старицата замълча, после и тя въздъхна. — Вярвах, че мъжът ми ми е верен. Когато това отпадна, ми се струваше, че целият свят си е отишъл с него.

Лив се поколеба.

— Не, дете. Не ми казвай. Аз съм непозната. Приеми добротата ми, но не се доверявай много и толкова лесно. Ти си красива млада жена на опасно място. Сложи си малко броня. Просто запомни кое е бронята и кое си ти, тъй че като дойде време да я свалиш, да можеш.

Старата си излезе, а Лив разбра, че ѝ е направила много по-голяма добрина, отколкото ако бе изслушала обърканите ѝ мисли.

Лив беше минала на страната на врага. Можеше да се оправдае, като си каже, че се е надявала действието ѝ да подтикне Цветния принц да спаси Кип и Карис, и така беше станало, но всъщност бе изгубила вяра във всичко, на което я беше научил Хромарият. Ако плодът е отрова, защо да уважаваш дървото?

Но ако самият Хромарий беше покварен, колко дълбоко стигаше тази поквара? Ако учеха на една лъжа, колко други бяха приели? Прилошаваше ѝ от тази мисъл, все едно че гледаше в бездна. Ако Хромарият беше покварен, а Хромарият уж трябваше да е централният извор на волята на Оролам, какво говореше това за самия Оролам?

Как можеше Той да позволи такава поквара? Или му беше все едно, или нямаше нужната власт да направи каквото и да било, или не съществуваше. Въпреки топлата вода Лив се смрази. Беше мисъл, която не можеше да заличи от ума си.

Но нямаше отговор. Все едно беше дали не може да направи нещо или не съществува. Каквато и да беше истината, нещата не бяха така, както беше вярвала. Все едно бяха дръпнали от раменете ѝ хубаво топло наметало, съшито от удобни предположения.

Така да бъде. Това означаваше да си пълнолетна, да си силна жена. Баща ѝ я беше възпитал да вярва в определени неща, но баща ѝ не беше всезнаещ. Можеше да е грешил. И ако бе така, Лив нямаше да прояви морална боязън. Щеше да приеме света такъв, какъвто е.

Веднъж в час беше чула някой да цитира: „Истината ми е толкова скъпа, че ако Оролам застане от едната страна, а истината от другата, бих обърнал гръб на самия Създател.“

Така да бъде. Вярност към едного, това беше девизът на Данавис. Верността на Лив щеше да е към истината.

Самата мисъл за всичко това беше плашеща. Ужасяваща, след като решенията, които взимаше, винаги се основаваха на това, което е правилно — което се основаваше на това, което бе свято — което се основаваше на това, което Хромарият смяташе, че е свято — което пък се основаваше на това, което Хромарият вярваше за Оролам. Наистина си беше страшничко.

Но в същото време беше страшно освобождаващо. Щеше да е силна. Трудно беше, но щеше да го постигне. Нямаше да бяга от трудните истини, нито да приема удобни заблуди. Щеше да е воин за истината.

Когато приключи с къпането, бе забравила сълзите, а гръбнакът ѝ бе станал стоманен. А после изяде каквото ѝ донесе старицата, макар и да беше само рядка супа с няколко картофа, плуващи в нея.

— Не е на обичайното ми ниво, но… война, знаеш — каза старата жена и ѝ намигна.

Лив се засмя.

— Като ти довърша дрехите, ще мога да ти поднеса нещо много по-добро, обещавам.

Щом приключи, Лив се почувства хиляда пъти по-добре. Благодари на старицата и излезе.

Зимун седеше на грубата пейка до вратата, подхвърляше с една ръка малки сини дискове във въздуха и ги стреляше със зелено от другата.

— Чакал си ме през цялото време? — попита Лив.

Той метна нагоре син диск и го пръсна с изстрел, по-силен, отколкото бе нужно.

— Аз… бях забравила за тебе. — Опа! Получи се не точно както го мислеше.

— Измъкваш се с този боклук защото си красива ли? — попита Зимун. — Ако е така, престани.

— Непрекъснато повтаряш това. Не знам дали се опитваш да направиш двусмислен комплимент, или да нанесеш недвусмислена обида.

Зимун изглеждаше готов да избухне, но после устните му трепнаха.

— Недвусмислена обида? Това ти ли си го измисли? — И се ухили.

— Надявах се, че няма да го забележиш. — Намръщи се, почувствала се глупаво, и побърза да каже: — Мислех, че не си син. — Имаше пет цвята на наметалото и ръцете, но не синьо и не свръхвиолет.

— Още не. — Притегли нов син диск. Този път Лив видя, че цветът не е съвсем в ред и само след малко повече от секунда се разсипа. — Надявам се да порасна в това. Толкова е близо, че ме вбесява. Синьото има толкова много приложения. А и колкото и да е хубаво да си петак, все си мечтая да съм пълноспектърен полихром.

Стремеше се да стане седмоцветен притеглящ и говореше същото като нея преди няколко месеца, когато копнееше да ѝ признаят втория цвят. Никога не беше достатъчно, нали? Винаги има някой по-добър от тебе.

Все пак, ако седемте цвята можеха да са на ръка разстояние за Зимун, това означаваше, че момчето е на съвсем друго ниво.

— Съжалявам за забравянето — каза тя и наведе очи. — Не мислех, че съм толкова важна, че да ме чакаш.

Той се усмихна. И със счупения нос, насинените очи и всичко беше ужасно чаровен.

— Хайде — каза ѝ. — Трябва да ти покажа нещо.

35.

Беше странно освобождаващо да няма никакво време за приятели — или за липсата на приятели. През следващите седмици Кип прекарваше предобедите в час или на работа, още часове на тренировъчния полигон на черногвардейците, а след това се запътваше към библиотеката. Опозна персонала и те него. Най-често го чакаше купчина книги — тези, които поръчваше всеки ден, и други, които според Рея Силуз щяха да са му в помощ.

Намираше си някое самотно писалище и не си тръгваше по девет-десет часа, според това кога напускаше последният библиотекар. Завиждаше на по-големите ученици и няколко пъти остана до късно с тях — докато не го разкриха и не му забраниха да стъпва в библиотеката за седмица. Също така не разрешаваха на ученици сами да връщат книгите по рафтовете. Явно толкова много го бяха правили погрешно толкова дълго, че беше станало кошмар за библиотекарите. Сега, след като се прочетяха, книгите трябваше да се оставят на едно от двете писалища, заделени за тази цел на всеки етаж на библиотеката. Кип също така бързо научи, че макар да заема цели три етажа от кулата на Призмата, тази библиотека е само малък дял от целия брой книги, притежавани от Хромария. Много други се пазеха в подземни хранилища. Мъждивци не се допускаха в другите библиотеки. Точка.

Всичко това правеше издирванията на Кип почти невъзможни. Не можеше дори да ги започне. Беше се заклел да отмъсти за майка си — а това, че бе смазал главата на крал Гарадул, изобщо не беше премахнало тази болка. След това се беше заклел да разбере дали майка му лъже за Гавин Гайл. Не можеше да си представи, че наистина я е изнасилил, но колкото и ужасна лъжкиня и наркоманка да беше тя, все пак заслужаваше това от сина си.

Още по-голяма грижа му беше, че се бе заклел да принуди Клитос Сини да отстъпи.

Наистина трябваше да спре да се заклева.

Проблемът с двете цели бе в това, че почти не знаеше откъде да започне. Не можеше да иде и да попита: „Извинете, къде се съхраняват проклетите данни за сегашните Цветове и Призми?“ А и както проверяваха кои книги чете, всяко по-широко проучване трябваше да се върши предпазливо. Кип беше намерил няколко книги по генеалогия, за да научи за Клитос Сини, а после изчака, докато не видя, че една от младите жени, помагащи в библиотеката, връща книги по рафтовете, и пъхна своите в купчините ѝ.

При тази бързина нямаше да намери нищо. Имаше само един кратък път да стигне до библиотеките, където можеше да намери нужните сведения: като влезе в Черната гвардия.

Тъй че онова, което бе започнало като усилие да удовлетвори баща си, чиято крайна цел не разбираше, сега се беше превърнало в единствената възможност. Кип се упражняваше, учеше и четеше книги в библиотеката, и не спеше много, кошмари прекъсваха отдиха му всяка нощ — докато не рухнеше ѝ не заспеше непробудно.

Нямаше наказания за отсъствия от занятията. Хромарият оставяше това на спонсорите и то правеше Деня на спонсора силно неприятен за учениците кръшкачи. Но Кип нямаше спонсор. Ходеше в клас обаче дори когато мразеше предмета. Да отсъства означаваше да разочарова баща си, да се окаже провал.

А след това идваше денят на битките, кулминацията на месечните тренировки.

Макар да беше явно най-лошият в класа, с достигането до четвърти номер ставаше ужасно невероятно да отпадне този месец. Но цялата система бе замислена така, че да тласка нагоре каймака на класа. В деня на изпитанието на всеки ученик се даваше боен знак. Изпробването започваше от дъното, като се даваше шанс на учениците с най-нисък ранг. Номер четирийсет и девет щеше да е първи. Можеше да предизвика на двубой само някого до три места над него и ако спечелеше, щяха да го възнаградят с бойния знак на победения, който можеше да използва веднага отново и да продължи да се изкачва.

Преди да започнат, едно момче попита треньора:

— Треньор Фиск, сър? Защо трябва да се бием на прожекторна светлина вместо да ни дадете очила?

— Защо питаш сега? — рече треньорът. — Защо не попита когато започна?

— Ъъ… всичко беше ново — отвърна момчето. Кип знаеше истината. Момчето беше твърде уплашено, за да попита тогава.

— Някой има ли предположение? — попита треньорът.

— Очилата може да се счупят в тренировка, а струват много скъпо — каза Тея.

— А и стъклото може да ни ослепи, ако се счупи — подхвърли друг.

— Вярно, но това не са най-важните причини — каза треньор Фиск. — Хайде да ви разкажа една историйка. Доколкото знам, е вярна. По време на Призмата Карис Заслепителката на сянката, точно след като самият Луцидоний изобретил и въвел цветните лещи на света, имало един младеж, който приел Илитийската ерес, макар че същото е могло да се случи с всеки друг. Син притеглящ, казвал се Джилиам. Имал сини лещи и никога не ги свалял. Било време на войни, пред които нашите изглеждат нищожни, тъй че никой не го упреквал. Лещите били символ на мощ и на статут, разбира се. Технологията за сътворяването на цветни лещи била позната само на малцина, тъй че да имаш лещи доказвало и че си богат. Джилиам се включвал в много битки, най-често на погрешната страна, но това не е важно. Няколко години по-късно се опитал да убие Заслепителката на сянката. Врязал се лесно през охраната ѝ и се озовал пред самата нея. Тя го сгълчала, че използвал очилата, които му дал собственият ѝ мъж, за да се бие с нея. Укорила го, че ги използва твърде много.

— Но той, разбира се, помислил, че тя шикалкави, и отново се опитал да я убие. Тя дръпнала очилата от лицето му. Денят бил облачен. Нямало синьо, което да притегли, и след няколко мига бил осакатен. Тя го попитала дали е разбрал. Не бил. Вдигнала просто желязно копие и му казала да я спре. Разбира се, било невъзможно. Той се озъртал навсякъде за синьо. Нямало. И тогава, щом тя се доближила, той усетил червените, зелените и жълтите, хлъзнали се в очите му. Бил пълноспектърен полихром, а така и не го знаел. — Треньорът замълча многозначително. — Но след като никога не бил използвал цветовете, не можел да ги владее, не можел да ги подчини на волята си за времето, което имал. И тя го пронизала. Който има уши, да чуе.

Кип се огледа. Някои от новобранците кимаха, сякаш всичко това бе съвсем ясно. Други изглеждаха така, както се чувстваше той.

— Който гледа само през една леща, живее в мрак — промълви Тея и Кип усети, че не си го е измислила току-що. Имаше нещо древно в това.

— Край на въпросите, работа ни чака. По местата! — каза треньор Фиск. И толкова. Никакво обяснение. Фантастично.

Четирийсет и девет, слабичко непохватно момче с криви зъби, предизвика четирийсет и шест, както очакваха всички. Четирийсет и шест беше силно и едро момиче, близо два пъти по-едра от него, но бавна. Ако загубеше, щеше да си загуби бойния знак и възможността да предизвика на двубой тези над нея, тъй че и за двамата срещата беше на живот и смърт.

— Каква ти е стратегията? — попита Тея Кип.

Четирийсет и девет и четирийсет и шест се приближиха до големите колела и всеки завъртя едно. Според това къде щяха да се спрат бързо въртящите се стрелки, щяха да получат различни правила за бой. Беше поредният аспект от порядките на Черната гвардия: никога не знаеш при какви обстоятелства може да ти се наложи да се биеш или с какви оръжия. Може да извадиш късмет или не — и трябва да се справиш с това.

Завъртането на момчето спря на жълто и зелено. Това на момичето — на криваци.

— Какво имаш предвид? — попита Кип, увлечен от ставащото.

Дръпнаха капаци и бойното поле се окъпа в жълта и зелена светлина. Момчето и момичето отидоха до треньор Фиск, който стоеше до малък подиум, натиснаха с пръсти две точки от черен камък и след това им дадоха криваци. Те си отдадоха чест и започнаха да се бият. Бяха непохватни, тъй че дори и Кип можеше да има някакъв шанс срещу тях.

Момичето нападна. Първият ѝ удар изтрещя силно в блокадата на момчето, а следващият ѝ замах я преодоля и го улучи отстрани по главата. То падна тежко, не чак в безсъзнание, но замаяно.

Надигна се на колене и падна отново.

Момичето бе обявено за победител и четирийсет и девет се разплака. Нямаше начин да остане в Черната гвардия. Беше приключил.

— Не го съжалявай — каза Тея. — Изпадането може да го опази да не го убият било следващия месец, било по-натам. Черногвардейци могат да са само най-добрите.

— Някой ще се върне у дома днес заради мен — каза Кип.

Тя го изгледа озадачено.

— Значи нямаш стратегия?

Той я изгледа. Тя наистина ли не разбираше?

— Тея, аз съм ужасен. Ще дам всичко от себе си в боя, но ще загубя. Съвсем е просто.

Нямаше да разочарова Гавин повече от нужното.

Четирийсет и осем беше следващият… и вместо да предизвика четирийсет и пет, предизвика момичето на четирийсет и шеста позиция.

— Защо по…

— Тя вече се би, тъй че може да е уморена — каза Адрастея.

И така беше. Четирийсет и осем и четирийсет и шест водиха съвсем обикновен бой — никой от двамата не можеше да притегли цветовете, които момчето беше завъртяло. Четирийсет и шести спечели и предизвика четирийсет и три. Отново спечели и предизвика четирийсет, но загуби.

Докато наблюдаваше и проумяваше защо някои хора предпочитат да се бият с три места пред тях, а понякога с човека точно над тях, Кип задаваше въпроси на Тея. Доста бързо схвана, че тук има толкова стратегия, колкото и в играта Девет крале.

Или пък не?

Някои хора избягваха да се бият с приятелите си, защото не искаха заради тях приятелят им да загуби място. В други моменти някои се биеха с тези, които според тях бяха изморени, или ако имаше някой боец на особено ниска позиция, за когото смятаха, че е за по-добро място, понякога се биеха под него, за да могат да го прескочат без двубой с него.

На най-долните седем места имаше хора, които вече бяха загубили и които определено щяха да изпаднат — за тях се смяташе, че едва ли ще се бият упорито, така че беше по-вероятно други да ги предизвикат.

С тази схема, както Тея го обясни на Кип, ако някой беше на по-ниско ниво, отколкото заслужаваха способностите му, имаше възможност да се изкатери чак до върха, стига да е достатъчно добър. На практика това почти никога не ставаше, разбира се. Боят беше изтощителен и да се налага да се биеш веднага отново, ако си спечелил, означаваше, че е рядкост някой да прескочи позициите много нагоре.

В същото време това налагаше огромен натиск върху тези, които бяха на върха, да не загубят дори веднъж. Загубеха ли и ако човекът, от когото са загубили, също загубеше, можеше да загубят много места, губейки само един бой.

Този, който бе измислил изпитанията, искаше да подложи най-добре представилите се на огромно напрежение.

— С това, че влезе в йерархията по-високо, отколкото някои смятат, че заслужаваш, Кип, ти е гарантирано, че ще бъдеш предизвикан много пъти — каза Тея.

Разбира се. Ако има безопасен двубой в този блок от трима, избират него. Кип винаги щеше да е този „безопасен двубой“.

— Какво ме интересува? — попита Кип. — Това е само пердах.

— Знаеш ли — каза Тея, — не мога да реша дали си смел, или глупав.

„А?“

— Ако пак се бия с тебе, ще спечеля — рече тя.

— Човек никога не знае — отвърна Кип. — Може да извадя късмет.

Тя си тръгна, но Кип едва го забеляза — наблюдаваше боевете. Понеже не му даваха да присъства на упражнения по притегляне, това беше за него първи поглед към нормално притегляне.

Но повечето обучаеми за Черната гвардия бяха монохроми и шансовете да изтеглят цвета си на колелото не бяха добри, тъй че повечето боеве се оказваха просто ръкопашни или оръжие срещу оръжие. Или пък понякога колелото им даваше собствения им цвят, но слабо, тъй че вместо да се опитват бавно да притеглят цвят, предпочитаха пряка битка. Малко от децата можеха да се бият ефикасно, като в същото време бавно притеглят достатъчно светлина, за да могат да я използват след две-три минути бой. Повечето двубои не продължаваха толкова дълго.

Но много бързо бойците станаха доста по-добри.

Последните застрашени бойци започнаха двубоите си. Едно мускулесто момче извади лош късмет и трябваше да се бие с притеглящо синьо момиче на синя светлина. Тя го задави с пръчки син луксин преди да е успял да преодолее разстоянието до нея.

Когато стана, разярено, вместо да тръгне към нея, момчето закрачи към Кип и размаха пръст пред лицето му.

— Ти! Ти си по-лош от мен! Трябва ти да си ходиш вкъщи, дебелак такъв. Не аз.

— Прав си — отвърна кротко Кип.

— Адски си прав, че съм прав! Защо изобщо си тука? Защото майка ти била някаква си курва, която си разтворила краката за Гавин Гайл? Ти си копеле. Аз съм синът на дея на Агбалу! Лайнар с лайнар!

Кип знаеше какво трябва да направи. Трябваше да фрасне момчето с юмрук. Да го унищожи някак с ярост, от която всички да разберат, още веднъж, че няма да търпи да го ядосват. Вече го беше направил с онзи побойник Елио. Явно не беше достатъчно. Една историйка само. Някои хора можеше да не повярват.

Но не искаше точно той да се окаже побеснялото момче, невъздържаното копеле. Онзи, покрай когото стъпват на пръсти, защото може да нарани някого след малко или никакво предизвикване. Потърси в себе си онзи гняв за който знаеше че го има, към момчето оскърбило майка му, но днес той беше само притъпена болка. Точно сега в Кип нямаше никаква стръв за насилие.

— Защо говориш така? — попита той. Отчасти му се искаше да заплаче.

— Какво? — изръмжа момчето. — Не съм свършил с тебе!

— Ти не си нищо — каза тъжно Кип. — А аз — още по-малко. Аз съм побърканият насилник.

Другите обучаеми за Черната гвардия се бяха струпали около тях, разбира се, жадни да видят какво ще стане. Треньорът, забеляза Кип, видимо не бързаше да прекрати свадата. Може би беше най-добре йерархията да се установи рано в Черната гвардия.

Кип се надигна. Трябваше му поне една искрица гняв, но нямаше нищо. Твърде трудно му беше да си помисли как хладнокръвно и подло ще удари друго момче. Особено след като с основание му беше ядосано.

— Чакай, чакай малко — каза Кип. — Как се казваш?

„Няма да проваля баща си.“

— Тизрик. И гледай да го запомниш, гаден… — Момчето го гледаше подозрително.

— Тизрик Тамар от Агбалу? Тизрик! — Кип разпери ръце да прегърне момчето все едно му беше отдавна изгубен близък. — Тизрик! Чичо ми каза, че…

— Не съм Тамар… Аз съм…

Кип го прегърна, а момчето раздразнено се опита да избута ръцете му. И тогава Кип го спипа за ръкавите, дръпна силно и заби чело в лицето му. С изпънати настрани ръце, докато се опитваше да го спре, Тизрик нямаше никакъв шанс.

Лице срещна чело. Нещо изпука. Кръв плисна по главата на Кип.

Момчето се свлече — общо взето върху него. Кип се отдръпна. Тизрик падна на пода и от носа му потече още кръв. Лежеше и хленчеше. Носът му бе изкривен, явно счупен, устните — размазани. По-скоро избълва, отколкото изплю кръвта в устата си и с нея падна един зъб.

Кип сякаш се гледаше отдалече как пристъпва над момчето, стъпва на шията му и го притиска към пода.

Тълпата около тях замърмори и заахка. Треньор Фиск дойде, погледна плувналия в кръв младеж, а после — Кип.

— Лекари! Ти също, Кип.

Кип беше стъписан от това, че не изглеждаше да е в беда. Другите явно също бяха изненадани.

— Но… аз още не съм се бил днес.

— Би се достатъчно — каза треньорът и го издърпа от Тизрик.

— Той измами! — проплака Тизрик, хванал се за носа.

— Черногвардейците не мамят. Черногвардейците печелят — каза треньор Фиск.

Озадачените погледи наоколо явно го раздразниха.

— Това е истинският живот — каза треньорът. — Нашата цена е насилието. Внезапно, рязко, поразяващо насилие, което не оставя никаква надежда за отмъщение. Точно това правим, когато потрябва. Кип го разбира, докато някои от вас явно не го разбират. Много добре. Имаме време да изхвърлим останалия баласт от вас.

Озъбен, треньор Фиск огледа младите хора. Никой не смееше да срещне погледа му, дори и Кип, който се чувстваше смутен, макар да не можеше да обясни защо.

— Следващият! — извика рязко треньор Фиск.

Лекарите прегледаха Кип, макар всичко да му беше наред. Но с това, че го отведоха със себе си, беше подминат. Изгуби две места, след като други над него загубиха двубои, но осъзна, че след като няма да се бие тази седмица, шансовете му да остане в Черната гвардия са се удвоили.

Но все пак трябваше да спечели няколко битки.

36.

Тея влезе в кръга и се помоли наум. Беше жилава и с бързи рефлекси. Хлъзгава и опасна. Само че не беше силна, не и в сравнение с момчетата в Черната гвардия. За щастие в тренировките се предпочитаха режещи и сечащи оръжия. Черната гвардия нямаше никакви предубеждения против трошащи оръжия — бойни чукове, криваци, боздугани: всъщност такива оръжия често се оказваха най-доброто срещу тежка броня. Но не бяха безопасни за трениране.

Можеха да притъпят ръбовете и шиповете на боздуган, но ако едно от чудовищата като Лео — с рамене като на товарен кон и мишци от желязо — те удареше с боздуган, щеше да е все едно дори да си увил възглавници около него. Щеше да има счупени кости. Тъй че не тренираха с тях.

Сигурно мускулестите момчета мислеха, че не е честно. От друга страна, поне цветовете им можеше да се паднат на колелото.

„А какво да направя, ако цветът ми се падне на колелото? Ще промуша с него нечий врат и ще го убия?“

Стомахът ѝ се обърна при тази мисъл и тръпка на ужас пробяга по врата ѝ. Видя отново в ума си изражението на онази жена, как изтърва динята, стъписана и неразбираща, че ще умре ужасно.

Как се беше случило това?

Противникът ѝ беше Грейстоун Кефтар. Беше много тъмнокож, с хубава широка усмивка, зелен притеглящ. Мило момче. Беше флиртувал с нея няколко пъти. Вече оплешивяваше обаче. Трагично. Беше нисък и атлетичен, син на богата фамилия, която бе платила за обучението му, преди да дойде в Хромария.

Грейстоун ѝ намигна и завъртя колелото си. Тя му отвърна с гримаса и завъртя своето. Следващия път, когато почнеше да флиртува, нямаше да му даде нищо. Намигаш на някого, с когото ще се биеш, само ако не го взимаш на сериозно.

Какво си въобразяваха момчетата? Че се тренира, за да е хубава?

Колелата се спряха на зелено или червено. От самодоволното изражение на Грейстоун Тея разбра, че е зелено — проклятие! — и рапири.

Взеха оръжията си. Грейстоун се засуети малко със своето, но Тея знаеше, че се преструва. Черногвардейците хвърляха обучаемите си направо в дълбоката вода. Ако не осъзнаеш, че тези боеве се свеждат до това да наблюдаваш другите и да разбереш кой в какво е добър, значи си губиш времето. Ежеседмичните двубои бяха колкото за поддържане на позицията, толкова и за разузнаване на заплахите. Грейстоун беше добър с рапирата. Не чак много добър обаче. Много по-добре боравеше с атаган или с други, по-тежки оръжия и твърде често се отнасяше с рапирата като с тях. Но знаеше основните стойки и блокади.

Тея можеше да спечели — щеше да спечели, определено, ако той не бе завъртял зеленото на колелото.

Заеха местата си в кръга, застанаха един срещу друг, отдадоха си чест. Той ѝ намигна.

Ако ѝ намигнеше още веднъж, щеше да го фрасне с юмрук в лицето. Сериозно.

Ухили се при тази мисъл.

Той, изглежда, го прие за окуражаване.

Надзирателите щракнаха зелените филтри на кристалите високо горе и кръгът се изпълни със зелена светлина.

Тея мигновено предприе свирепа атака и изтласка Грейстоун назад, от зеления кръг светлина към тъмното. Натисна още повече.

Той тъкмо се съвземаше от изненадата, когато задното му стъпало пристъпи извън кръга. Излезеше ли, губеше.

Грейстоун погледна надолу. Следващият удар на Тея изби блокадата му настрани — а още по-следващият го перна силно по ръката.

Рапирата му издрънча на пода и след миг затъпеният връх на нейната се опря в брадичката му.

Победа.

— Браво — каза ѝ Грейстоун.

— Млъкни.

Бойната ѝ ярост отшумя. Можеше да предизвика някое от момчетата над нея. Но вече беше в най-горната седморка, а две от тези момчета наистина бяха превъзходни. Реалистично най-доброто, на което можеше да се надява, беше може би да приключи с втори номер, освен ако не извадеше страхотен късмет срещу Круксър, който беше с една глава и рамене по-висок от всички останали в класа. По-честно, Тея беше може би някъде на десето място в класа. Ако искаше да постигне най-горната седморка, трябваше и да извади малко късмет с цветовете, които щяха да се паднат в следващите три изпитания.

Но колкото повече се биеше сега, толкова по-големи бяха шансовете другите да разберат способностите ѝ. Искаше да завърши силно, не да е силна преди финала.

Тъй че не предизвика никого на двубой. Може би беше малко мръсно, но беше и умно. Всички имаха възможност да се разузнават един друг през цялото време на тренировки, но всички се опитваха да затаят най-доброто, с което разполагаха. Докато влязат.

Тея проследи последните боеве, като си отбелязваше уменията на най-добрите бойци. Никой не извади късмет в последните шест рунда — никой не завъртя своя цвят, тъй че беше чиста бойна техника.

Тъкмо се канеха да ги освободят, когато треньор Фиск им каза, че командир Железни лично ще се обърне към тях.

Сърцето на Тея заби по-бързо само като видя командира. Разправяха, че не е загубил нито един двубой през подготовката си. Малкият му брат, влязъл в Черната гвардия два класа под него, също беше минал, без да бъде победен. Когато двамата най-накрая се срещнали в двубой на едно изложение, все едно се сблъскали двама великани. Тренировъчният полигон бил претъпкан с хиляди зрители. И макар битката им да била на ръба, Железни спечелил с всяко оръжие.

Имаше още легенди, за подвизите му през Войната. А вече се появяваха и разкази за това, което бе направил в битката при Гаристън. Разправяха, че пробил през цялата армия на крал Гарадул, проникнал през стената зад него, надвил всички оръдейни екипи — сам-самичък! — а след това обърнал оръдията срещу кралската армия, успял да улучи един от големите фургони, натоварени с черен барут, и да избие десетки, ако не и стотици. След това успял да избяга от цяла разгневена армия, и то не сам. Не, простото бягство сам не било достатъчно за Железни. Беше направил всичко това само като отвличаща маневра… а след това беше спасил Кип и Карис Белодъб. Пробягал по морската повърхност, където побеснелите акули вече се хранели с хора, и се върнал тъкмо навреме, за да осуети опит за покушение. Ако на света имаше човек, който да обгръща всичко, което събраните тук млади хора искаха да бъдат, това беше Железни.

— Браво — заговори им командирът. — Добре се бихте. И по-важното: добре мислихте. Видях някои истински прояви на разум днес, и няколко намека за истински способности. Но днес съм дошъл, за да поставя пред вас по-голямо предизвикателство, отколкото сигурно бихте могли да преодолеете. Няма да ви хареса. На мен не ми харесва, но обстоятелствата го налагат. Ние черногвардейците преценяваме обстоятелствата хладнокръвно. Не се огъваме. И надвиваме.

Всички изведнъж се надигнаха от местата си.

— Както може би вече знаете, черногвардейците бяха въвлечени в бойни действия при падането на Гаристън. Представиха се геройски, както се очакваше. Но и загубите ни бяха тежки. Куршумите не заобикалят храбрия. Черната гвардия винаги е била елитна сила и числеността ни винаги е била малка. Не можем обаче да понесем огромни загуби и въпреки това да осъществяваме мисиите си. Ето защо, вместо във вашия клас да завършат успешно само първите седем и да влязат в редиците ни, ще вземем първите четиринайсет.

Първото чувство беше на облекчение. Четиринайсет места! Тея почти сигурно щеше да влезе!

Последваха няколко радостни възгласи… но дойдоха от учениците, които смятаха, че ще могат да влязат в първите четиринайсет и знаеха, че няма да успеят да стигнат до първите седем. Момчетата, които бяха сигурни, че ще успеят, не изглеждаха толкова доволни.

Железни присви устни.

— Да. Черногвардейците в предишните класове ще ви гледат с пренебрежение. Искам да понесете това като клас. Искам всички от вашите първи четиринайсет да са толкова добри, колкото първите седем в предишните класове. Имаме мисия. Трябват ни черногвардейци, за да я изпълнят. Все пак ще изключа всеки, който не може да се справи с мисията. Също така веднага разширявам възнаграждението на черногвардейците. Ще бъдете елит и ще ви се плаща като на такъв. Ако имате приятели, които са чудесни бойци или имат потенциала да станат такива, окуражете ги да се включат в следващия клас. Оттук насетне ще водим четири класа годишно, не два. Ако съм прав, през следващите години всички ние ще имаме нужда от благонадеждни приятели. Не всички от нас ще се справят с това.

Железни смъкна готрата си. Главата му бе гладко обръсната в знак на траур, а лицето му беше скръбно, но строго.

— Ваши предшественици са загивали в защита на Седемте сатрапии, в защита на Призмата, в защита на Белия. Много хора ще ви гледат и ще виждат във вас деца, но аз ви моля да решите като възрастни. Готов ли си да умреш, може би сам, далече от дома, без никой дори да разбере какъв герой си бил? Не мога дори да ви обещая, че животът или смъртта ви ще донесат победа. Единственото, което мога да ви обещая, е, че докато дишам, докато ви водя, няма да позволя да бъдете похабени напразно. Само това получавате. Това, и братята и сестрите, които виждате около себе си. Ако не искате това, добре. Идете и водете по-добър, по-безопасен живот някъде другаде. Не идвайте утре. Защото утре всичко става по-трудно.

Хвърли готрата си на пода и си тръгна.

Учениците гледаха смълчани след него.

Неколцина изръкопляскаха, но други погледнаха към Круксър. Той изпъна ръката си, с дланта надолу: „Не пляскайте.“ И тогава — понеже десетина ученици показаха почит към Круксър, а той я прие и постъпи добре с нея, — точно тогава Тея осъзна, че Круксър ще е командирът на Черната гвардия един ден.

— Това е война — каза Круксър. — Цветния принц е завладял Аташ. Град Идос вече може би е паднал. И ереста му се разпространява. Твърди се, че клетвите, които даваме пред Хромария, не са обвързващи. Пъклена лъжа. Идете и поговорете със спонсорите си, и разберете кому трябва да сте верни. Не се връщайте, докато не разберете. Не се ли върнете до седмица, отрязани сте. — Младежът се поколеба. — Приемливо ли е това, сър?

Треньор Фиск беше мълчал през цялото време и сега учениците го погледнаха. Той командваше в края на краищата. Фиск кимна.

Круксър мина между струпаните обучаеми. Очите на всички не се откъсваха от него. Той вдигна почтително готрата на Железни, сгъна я грижливо и излезе.

В натежалата тишина другите също напуснаха.

37.

Гавин последва Третото око до една поляна в джунглата, недалече от брега. Гореше огън, който да смекчи вечерната хладина, от клоните на едно дърво джамбу весело грееха фенери — светлината показваше зрелия си розов плод. На земята бяха застлани черги. В средата бе поставена купа с вино и по-голяма купа с фурми, джамбу и други плодове.

Третото око седна с кръстосани крака на чергата и движението оголи краката ѝ до коленете. Посочи мястото срещу себе си и Гавин също се настани.

— Та как все пак дойдохте тук, на Острова на ясновидците? — попита Гавин. — Как печели човек око? — Погледна я с лукава усмивка.

Тя пренебрегна въпроса му. Извърна молитвено лице към небесата, за да благословят храната ѝ. Пое си дълбоко дъх, а той се постара да не зяпне гърдите ѝ. Озърна се към Карис, която стоеше нащрек в джунглата. Тя хвърли поглед към гърдите на Третото око, а после отново към Гавин, озадачена. „Мислиш, че това е случайно ли?“ — попита го с леко повдигане на вежда.

Гавин затвори очи, за да изглежда, че и той се моли. На някои хора нямаше да им хареса мисълта, че Призмата е нерелигиозен.

„В какво само ме забърка, Оролам.“

Престори се, че привършва молитвата си. Когато отново отвори очи, Третото око се навеждаше напред — жест, който правеше разсейващи неща с дълбокото ѝ деколте. Каза:

— Мисля, че ще поискаш да освободиш своята… телохранителка? Има неща, които бих искала да обсъдя с теб насаме.

Гавин се обърна към Карис, която, разбира се, беше чула всичко.

— Няма да си тръгна — заяви тя. — Освен ако онези две жени с мускети, които си поставила в гората, не се оттеглят и не те претърся за оръжия.

Третото око погледна към джунглата. Изправи се с изящество. Явно заслепена от фенерите, не гледаше в правилната посока.

— Клара, Сезилия, вие ли сте? Казах ви, че животът ми не е в опасност. Добродетелта ми, може би. Моля, оттеглете се веднага. — После се обърна към Карис. — Заповядай.

Карис я опипа — бързо, но не и грубо. Беше професионалистка. А и в тази рокля нямаше много места, където да криеш оръжие.

Преди Карис да приключи, Третото око се наведе към нея и ѝ заговори — твърде тихо, за да може да чуе Гавин. Карис пребледня. Погледна Третото око стъписана, после хвърли поглед към него, за да види дали не е чул.

— Не може да знаеш това — каза ѝ. Опитваше се да говори тихо, за да не чуе Гавин, но бе твърде развълнувана, за да обуздае гласа си. Погледна рязко Гавин, когато Третото око продължи.

След това ясновидката замълча и тишината се проточи дълго.

— Ще съм наблизо, ако ви потрябвам, лорд Призма — каза сковано Карис и се оттегли.

Третото око отново зае мястото си срещу Гавин. Очите му бяха напрегнати, притеснени. Много малко хора въздействаха така на Карис.

— Моля — подкани го тя. — Пий. Яж. Ти си мой гост.

Той започна и тя се присъедини към него, без да каже нито дума повече. Имаше козе сирене с плодовете. Една жена дойде с прясно опечена пита, купа с боб и ориз и диво прасе в пикантен сос. Гавин следваше примера на Третото око — отчупваше си залци хляб и загребваше с тях от сместа. Третото око не казваше нищо, но го оглеждаше напрегнато. Опитите му да подхване разговор се натъкваха на мълчание. Ако беше по-глупав, щеше да си помисли, че е оглушала.

— Какво правиш? — попита той най-сетне.

— Чакам — отвърна тя.

— Чакаш?

— Иде. Някъде тази нощ. Мислех, че вече ще е дошло, но явно…

— Значи наистина виждаш бъдещето? — попита Гавин.

— Не.

Гавин вдигна ръце.

— Все пак ето те тук и предсказваш бъдещето. — Тя вдигна пръст, за да възрази, но Гавин я прекъсна. — Макар и не добре.

Тя се усмихна. Лъскави бели зъби, съвършена усмивка.

— Дарбите може да са проклятия, нали, лорд Призма?

— Ами…

— Ти си красив — прекъсна го тя. — Винаги съм харесвала мускулести мъже и видът ти изпълваше ума ми през целия ден. Доста разсейващо.

— Мм… Благодаря.

— Плувец ли си? — попита тя и хвърли поглед към широките му рамене.

— Само когато правя грешки в плъзгането. Което не е често.

Зениците ѝ блеснаха.

— Виждам. Знаеш ли, тази твоя властна самонадеяност ме кара да искам да те вържа за леглото ми и да се възползвам от теб. — Очите ѝ го обходиха и той разбра, че си го представя в ума си.

Гавин преглътна. Нямаше деликатен начин да се намести човек, когато седи с кръстосани крака. Хвърли гузен поглед към Карис.

— Точно така — каза Третото око. — Ти се нуждаеш от нея повече, отколкото тя от теб, Призма. Тя те прави човек.

Сведе леко глава и затвори очи. Жълтото око, татуировка и луксин на челото ѝ, засия, след това тя отвори очи и то продължи да пулсира като сърце. Най-сетне угасна.

— Виждам извън времето. И ако това ти изглежда безсмислено, на мен също. Нито е съвършено — това, което виждам. Не съм Оролам. Все пак моите страсти и предразсъдъци могат да оцветят това, което виждам, или тълкуването на това, което виждам… как обличам в думи тези образи, идващи пред окото ми. Кажи ми, Призма, мислиш ли, че милостта е слабост?

— Не.

— Грешен въпрос, извинявай. Имах предвид, смяташ ли, че справедливостта е по-добра от милостта?

— Зависи.

— Кой решава? — попита тя.

— Аз.

— Съжаление и милост едно и също ли са?

— Не.

— Каква е разликата?

— Не вярвам в съжалението.

— Лъжец. — Тя се усмихна широко.

— Моля? — попита Гавин.

— Има два вида хора, от които се получават чудесни лъжци: чудовища без съвест и тези, които се превръщат във великолепни лъжци от практика и необходимост, защото са дълбоко засрамени. Не мисля, че ти си чудовище, лорд Призма. Ти игра красиво. Маската ти е завладяваща, прелестна, съблазняваща. Кара ме да искам да се съблека и да те покоря с наслада, докато не станеш твърде изтощен, за да поддържаш тази фасада, и да мога да я изтръгна и да ти покажа какво е под нея. Защото вече знам и съдя мъжа под маската ти съвсем не толкова сурово, колкото ти.

Ясновидски буламач. Макар и буламач със сексуална нотка в него.

— Сигурна ли си, че не се опитваш да ме съблазниш? — попита Гавин безгрижно.

— Ах, Призма, винаги цепиш направо, нали? Това е сила, предполагам. Запомни го. Но пък ти запомняш почти всичко, нали?

Той беше объркан.

Тя се усмихна.

— Сигурна съм, че лягането с теб ще е бедствие за теб и за Карис, и за Седемте сатрапии. Но също така съм напълно сигурна, че би било наистина, наистина добре за мен. Както за момента, така и дългосрочно. Точно затова се старая да правя всичко, което мога, за да мога да бъда напълно на върха и да те отвратя с разпуснатия си нрав. Ако те направя незаинтересован, тогава бедствието няма да е възможно повече.

Той се засмя… и разбираше, че тя не се шегува. Държеше се като точно толкова зажадняла за секс, колкото се чувстваше той, и нещо в безмилостно откровения ѝ стил го убеждаваше, че ще е най-добрата, която е имал. Отвърна:

— Играта с „разпуснатия нрав“ има ефект, но може би не този, който си замисляла. — Великите сини топки на Оролам, Карис беше на по-малко от десет крачки от тях. Гавин щеше да умре.

Третото око зяпна към небето и се намръщи.

— Наистина мислех, че ще започне сега, хъм. Кое според теб е най-лошото решение, което си взимал в живота си, лорд Призма?

Това беше лесно. Че не уби брат си.

— Проявих съжаление веднъж.

— Грешиш. Ти не пощади Гавин от съжаление. И ако можеше да избереш отново, не би постъпил по-различно от тогава.

Каза го толкова небрежно, че той за малко щеше да го пропусне. А след това го дръпна като куче, уловило миризмата на заек и хукнало да го подгони безразсъдно — докато не изпъне каишката докрай. Беше казала за пощадяването на Гавин. Знаеше и че не е онзи Гавин, и че е пощадил брат си. Въздухът се сгъсти, труден стана за дишане. Гърдите на Гавин се бяха стегнали.

— Какво, мислеше си, че съм шарлатанка? Приспособи се към новата реалност, Дазен, и продължи до същината на нещата.

Не можеше да го отрече. Нямаше смисъл. Не го беше подхвърлила като предположение или капан, а ако я накараше да го повтори, Карис можеше да чуе. Сърцето на Гавин заби силно. Той преглътна, отпи от виното, преглътна отново.

— Най-лошият ми избор беше, че не ѝ казах. — Гавин беше като в мъгла. Не искаше да изрече името на Карис. Бяха достатъчно далече, та гласовете им да стигат до нея само като глухо мърморене. Но когато човек чуе името си, обикновено наостря слух.

— Не, и това не е. Ако ѝ беше казал истината, когато беше по-млада, щеше да те е издала. Това, което направи, не беше хубаво или честно може би, но беше разумно, и бих те посъветвала да не се извиняваш за стореното, когато дойде моментът. Карис е по-добра в приспособяването към реалностите, отколкото в прощаването. Слабост на характера.

Вярно беше. Дълбоко вярно. Да каже на Карис: „Длъжен бях“, щеше навярно да подейства по-добре, отколкото: „Съжалявам“. Тя разбираше от дълг, държеше на него. И все пак нещо в него настръхна. Искаше да я защити.

— А какво е тогава? — попита Гавин.

— Не знам — отвърна тя. — Не виждам всичко. Просто знам какво не е било. Знам, че си задавал неправилните въпроси, тъй че не си имал надежда да получиш правилните отговори. Тъй че моята роля приключи, за жалост — без страстни стонове и дращене с нокти по гърба ти. Освен две неща. Първо, хората ти могат да останат. Напълно сигурна съм, че ще унищожат нашия начин на живот. Но може би един ден това ще се превърне в нещо по-добро. Малка надежда имам за това, но съм твърде близо, за да го видя ясно, а знам, че да изтикам петдесет хиляди гладни хора обратно в морето не е нещо, което Оролам би поискал от мен, независимо какво ще ни причинят след като спрат да гладуват.

— А второто? — попита Гавин. Беше огромна победа. Даваше му всичко, което искаше, но човек не възхвалява победите си. Консолидира ги и продължава напред.

— И второ, изгубил си власт над синьото, а твоят… двойник се е измъкнал от синия си затвор. Бих те посъветвала да направиш нещо по въпроса, защото без Призма започват да стават странни неща. В началото са безвредни и само странни. Но после се влошават. — Сякаш се отдръпна в себе си.

Гавин се почувства оголен. Не в добрия смисъл. Новината за брат му — ако беше истина — беше съкрушителна. Не просто ужасен шок и не просто ужасна новина, но твърде много приличаше на съвпадение. Гавин беше вплел аларми в притегленото, разбира се, но те трябваше да известят някого в стаята му в кулата: Марисия, докато него го нямаше. Нямаше как той да го разбере, на каквото и смътно или интуитивно ниво да се беше измъкнал Дазен.

Беше вложил огромно количество от волята си в този затвор, по отдавна забранени начини, тъй че навярно бе усетил прекършването на волята си през многото левги разстояние. Но колкото и огромен талант да имаше, все пак Хромарият бе на половината път през морето.

Може би загубата на синьото бе отслабила затвора или го беше разбила. Не беше нужно да има съвпадение. Едното можеше да е причинило другото… ала не знаеше в каква посока тече връзката причина — следствие. Имаше чувството, че рови дълбоко в корените на планина и колкото по-надълбоко влиза, колкото по-бързо се движи напред, толкова по-скоро всичко ще се срути върху него.

Но не знаеше никакъв изход.

Оролам, брат му беше излязъл от синьото? Дали Марисия изобщо бе запомнила как да превключи каналите? Може би Дазен щеше да умре от глад. Не… беше ѝ го показал, преди много и много години, просто за всеки случай. Тя имаше чудесна памет. Щеше да го направи както трябва.

Все пак трябваше да се върне. А да се върне означаваше да навлезе в право в онова, което най-много го заплашваше.

— Аха! — Третото око подуши във въздуха. — Ето го.

Гавин смръщи чело и я погледна. Забеляза зърната ѝ… „Проклятие, има по-важни неща, които да те притесняват, Гавин!“ Беше се навела назад и отново гледаше нагоре, този път не в молитва, макар това отново да очертаваше втвърдените ѝ зърна ясно в тъканта на роклята ѝ. Той също подуши, за да разбере за какво говори.

Не усети никаква миризма. Отново подуши и долови нещо много смътно.

Нещо го докосна по кожата — съвсем леко докосване — и той се обърна към Третото око.

Беше се ухилила като малко момиченце. Гавин не разбираше. После нещо го докосна по ръката. Доближи го към очите си, но то се стопи, преди да е успял да го види. Сняг?

Нощта беше хладна, но не достатъчно студена за сняг.

Този път го помириса — познатата минерална, варовита миризма. Син луксин.

Още леки като перца кристалчета падаха по извърнатото му лице, по ръцете му. Валеше като сняг.

— Синьото обича реда — каза Третото око. — Знам, че не можеш да го видиш, но всяка снежинка е синя. Изключително красиво, лорд Призма. Никога не бях виждала толкова изумителен предвестник на орис.

Сърцето на Гавин изстина. Освен в планините на Пария и Тирея в повечето от Седемте сатрапии минаваха години, без хората да видят сняг. Улови една снежинка на ръкава си и присви очи към нея. Приличаше на снежинка. Синият луксин, неподвластен на неговия контрол, беше побеснял… но за синьото бесът означаваше произволно налагане на ред. Като подреждането на кристалите на снежинка. Беше нищожен ред. Неестественият сняг се топеше почти мигновено.

— Ако започва с това, какво ще направи по-натам? — попита Гавин.

— Нещо по-лошо — отвърна ясновидката. — И вече го прави. Просто сме толкова отдалечени, че само това достига до нас.

— Гибелта — промълви Гавин. — Напастта.

Тя кимна.

— Можеш ли да ми кажеш къде е?

— Движи се, а аз виждам извън времето.

— И?

— Ако нещо стои на едно място, няма значение кога го виждам. Но ако нещо се движи, намирането му в определено време е проблематично.

— Което не означава „невъзможно“. — Сърцето му подскочи. Ако можеше да си спести пътуването до Пария, за да види Нукаба, можеше да избегне всякакви проблеми.

Тя се намръщи.

— Да, не означава.

Всеки път, когато Призмата се появеше в по-голям град, се намираха хиляда неща, които можеше да се свършат само от него… не на последно място безкрайните ритуали. Най-доброто, което му бе по силите, за да се измъкне от това, беше да изпълни един ритуал за всеки цвят. И то един от онези, които сега щяха да го издадат. Можеше да успее да заобиколи това, ако една или две седмици там му стигнеха, за да разбере каквото му трябваше, но колкото по-малко се наложеше да разчита на късмета си, толкова по-добре. А ако тя можеше просто да му каже това, което трябваше да разбере…

Тя го погледна и не беше нужно да е ясновидка, за да разбере какво иска да я запита. Въздъхна.

— Не виждам всичко през цялото време и наведнъж, лорд Призма. И ми трябва светлина. Ще ти го потърся утре. — Вдигна предупредително пръст. — Не обещавам, че ще ти кажа всичко, което видя. Не обещавам, че това знание няма да ти струва нещо.

— Аха, значи сега започват пазарлъкът. Ти ще ми спестиш поне две седмици и много неудобни разговори с една могъща жена, която веднъж надхитрих. Какво ще ми струва това?

Опитваше се да започне от ниско. Третото око щеше да му спести много повече от това. А след като беше каквато беше, вероятно щеше да може да го разбере, стига да държеше да отдели достатъчно време, за да погледне. Но както сама беше казала, той беше човек и имаше много история и бъдеще, в което тя трябваше да порови.

Но тя поклати глава.

— Нямах предвид такава цена. Помощта ми ще е подарък. Не е нужно да го спечелваш. Но макар истината да е подарък, не винаги е такава, за която хората ти благодарят.

— Аха. Такава цена — отрони мрачно Гавин.

— Мъжът, който „уби брат си“ очаква ли истината да е лесна?

Убил брат си? Де да беше. Но тя, разбира се, знаеше това. Знаеше какво му беше струвало да поддържа тази заблуда и защо го беше направил, и какво щеше да струва на света истината, ако излезеше наяве. Трябваше също така да знае цената на истината, получена чрез дарбата ѝ в хиляда смисъла, които Гавин така и нямаше да разбере.

Третото око го погледна със състрадание и Гавин внезапно осъзна, че е жена с изключителна дълбочина. Водач. Жена, която разбира какво прави той, защо го прави и пред какво се е изправил. Беше изключително привлекателна. Ако това проклето упорито сърце вече не беше превзето, може би щеше да се отвори за нея. Тя също го знаеше. Не беше излъгала преди: наистина се бе опитвала да направи това привличане чисто сексуално — така, че да няма опасност за нещо по-дълбоко.

Вихрушката кристали закръжи около тях — снежинки, завихрени в хаос, — а Гавин присви очи и се взря в нощта, сякаш можеше да разнищи загадките ѝ.

— Значи ти и аз… Бедствие и напаст?

Тя се усмихна: пълни червени устни, съвършени зъби. Кимна. Срещна погледа му. Ъгълчето на устните ѝ потръпна в смътен знак на разкаяние.

— Пълно. — Гледаше го с възхищение, но и така все едно казваше „сбогом“ на възможността да легне с него. — Едно пророчество за тебе, лорд Призма, в стила, който толкова много обичаш: Иди там преди пладне. Три часа на изток, два и половина часа на север.

Прозвуча съвсем просто. Харесваше му това. А след това Гавин осъзна, че не му е казала на север и изток откъде.

— Това ще е от полза само в ретроспектива, нали?

Тя се усмихна загадъчно.

— Забавлява те това, нали? — попита Гавин.

— Неописуемо.

— Всъщност никога не съм разчитал много на пророчества — каза Гавин.

— Знам. Беше едно от първите неща, които разбрах за теб. Какво се случи?

— Какво да се е случило? Винаги съм смятал, че… О, не, имаше нещо. Когато бях момче и брат ми спря да си играе с мен, намирах пророчества в стари книги и си мечтаех да мога да ги разшифровам. Имаше едно такова… какво гласеше?

Питаше себе си, но Третото око отвърна тихо:

— „От червено изкуство най-младият син/ ще разсече баща и баща и баща и син.“

— Как…?

— Виждам тази фраза да гори с жесток пламък над главата ти, лорд Призма. Какво прие, че означава?

— Най-младият син от червено изкуство — най-младият син на червения Гайл — най-младият син на Гайл, който става Червения. Значи най-младият син на Андрос Гайл. Беше пророчество за малкия ми брат Севастиан.

— А после той умря. Убит.

— От син бяс. Беше всичко добро, което може да се каже за фамилията ми, без нищо от лошото. Ако той беше жив, всичко щеше да е различно. — Поклати глава. — Твоите пророчества не са такива. Искам да кажа, влудяващо смътни. В смисъл, освен последното. — Гавин се усмихна широко. — Защо е така?

Тя докосна замислено третото си око.

— Ние сме човешки същества, Гавин. Дарбата ми не е дошла със списък от правила. Справям се как да е. Оправям го в движение. Но изпитвам същите изкушения, каквито съм сигурна, че са изпитвали предшествениците ми: да бъда важна, да помагам на тези, които обичам, и да вредя на тези, които мразя, да се държа почти като бог, да предвождам и да бъда обичана… или да кажа: „По дяволите, не съм виновна за това проклето нещо и просто ще бълвам всичко, което видя.“ Сдържам си езика, когато не съм сигурна. Мисля, че други са изрекли повече, но по-загадъчно, надявайки се, че няма да ги обвинят, ако нещата тръгнат зле. А е имало и шарлатани, разбира се: ясновидци, които изобщо не са били ясновидци.

— Можеш ли да ми кажеш дали онова пророчество беше лъжливо?

— Нямам представа дори откъде трябва да започна да търся.

— Каза, че го виждаш да пламти с жесток пламък над главата ми — каза Гавин. — Защо не започнеш оттам?

— Видях за миг думите, да. Това не означава, че са верни.

— Прекалено честна си, нали?

— Надявам се, че не — отвърна тя. И се подсмихна: с лукава, закачлива усмивка на пълните устни.

Искаше му се да разкъса дрехите ѝ.

Гавин извърна очи и се покашля.

— Милейди, лека нощ и… хм, след като така и така решихме да не правим заедно една крайно приятна грешка, надявам се пак така заедно да направим следващата си среща по-малко… напрегната.

Стана и изтупа многозначително несъществуващите трохи от скута си. Ухили се, но искаше съгласието ѝ в това. Беше правил грешки, за които знаеше, че са грешки.

Тя му протегна ръката си и му позволи да ѝ помогне да стане. Разкърши се все едно е уморена, но съвсем явно — за да му даде възможност да ѝ се възхити, докато гледаше настрани. Той добре разбираше какво прави, но все пак ѝ се възхити. Тя се усмихна, леко цинично.

— Знаеш ли, всъщност наистина съм доста скромна повечето пъти.

„Не, всъщност не го знам.“ Той само кривна вежда недоверчиво, после като учтив благородник излъга:

— Разбира се, че си.

Тя се засмя.

— Това че си невъзможен, някак те прави още по-забавен за игра.

— Когато повечето хора флиртуват с бедствието, това е метафора — каза Гавин.

— Опасните играчки са най-добрите играчки. Моля се да спите добре, лорд Призма.

Е, и двамата знаеха, че тази молитва няма да се сбъдне.

38.

— Старите богове не са били почитани, защото хората на Седемте сатрапии са били невежи глупци — каза Зимун на Лив. Вървяха заедно към покрайнините на Гаристън, през Портата на Старицата към равнината между старата стена и стената Ярка вода, където бяха на стан повечето притеглящи. — Старите богове са били почитани, защото са били реални.

— Сериозно? — каза Лив, без много да се старае да скрие скептицизма си.

По лицето на Зимун за миг пробяга гняв, но той бързо го заличи. Погледна я напрегнато: кой е наставникът тук?

Лив се изчерви. Мигновената ѝ реакция беше плод на старите ѝ убеждения. Винаги беше слушала, че старите богове са измислица, рожба на примитивното въображение на народите, които са живели около Лазурното море преди да дойде Луцидоний. Но ако Хромарият беше лъгал за други неща, то и това можеше да е лъжа. Лив се покашля.

— Искам да кажа, продължавай.

— Мисля, че народите на Седемте сатрапии също го знаят. Сякаш отникъде на повърхността отново изплуваха малки статуи на боговете. Скрити по тавани, в мази, в тайни фамилни олтари в горите. Дръж очите си отворени, докато вървиш през лагера, и ще видиш малки знаци. Скоро отново ще се учредят жречества, култът ще стане публичен… Изглеждаш скептична.

— Съжалявам, но… старите богове? Като Атират и Анат, и Дагну?

По лицето му отново пробяга раздразнение и Лив се почувства глупаво. Но той заговори добродушно:

— Знаеш ли какво изпитва човек, когато притегли свръхвиолет?

— Разбира се. Отчужден си, отделен от чувствата и честно казано, малко горд от това колко ясно виждаш нещата.

— Това не си ти — каза Зимун.

— Не съм ужасно самонадеяна личност, ще се съглася — отвърна Лив. „Но ти не ме познаваш, тъй че как би могъл да знаеш?“

— Нямах предвид, че не си „истинската ти“. Имам предвид, че не си ти.

— Моля?

— Тези усещания не са твои. Възприятията не са твои. Всъщност способностите не са твои. Ферилукс е невидим. Той стои зад най-великите постижения на човека, но няма високо мнение за повечето хора. Отчужден е и презрителен, но е избрал да сподели силите си с тебе.

Идеята ѝ се стори отблъскваща.

— Има невидим човек, който ми помага да притеглям? В това ли вярва Цветния принц? Моето притегляне си е мое.

Гласът на Зимун беше хладен и безчувствен.

— Значи ти си избра цветовете? Свръхвиолет, за външна, за тирейското момиче, което така и не можа да се впише в Хромария, но което тайно презираше момичетата, които така и не ѝ позволиха да влезе в жалките им кръгове. Жълто, за проницателна мислителка, която така и не можа да реши дали да се ангажира с всичко, което видя около себе си. Хм… звучи много… коя е думата? Произволно.

— Говориш като евтина врачка. Ако бях подчервена, щеше да кажеш: о, подчервено за момичето, което толкова се вбеси, че я направиха „външна“. Или синьо, о, ти, която завидя на момичетата, които се вписаха. Боклук. — Лив скръсти ръце и вдиша дълбоко. — Исках да кажа… Извинете, милорд, но не съм убедена. Знам, че Хромарият учи на лъжи, но това не означава, че ще приема първия контрааргумент, който ви хрумне.

Зимун не го прие лично.

— Хубава си, когато си ядосана. А когато направиш това с ръцете си, гърдите ги изпъкват приятно.

Лив погледна надолу и пусна ръцете си като опарена.

— Моля?! — Спря да върви, а той също спря, застанал срещу нея. За малко да зашлеви глупавото му лице. — Това е най-неуместното нещо, което някой ми е казвал изобщо. И очаквам да ми се извиниш веднага!

— Неуместно ли? Защо? Кой го казва? Ти си красива. Казах ти го. Кой решава, че не мога да ти кажа каквото си мисля? Бих ти го казал, но ти си достатъчно умна, за да си го разбрала вече. Ти се присъедини към Свободните, Аливиана. Ние решаваме сами и в това има сила. Хромарият иска да си скромна. Защо? Ако Оролам съществуваше, защо щеше да го интересува колко прилепнала е роклята ти или кой идва в леглото ти? Би трябвало да има по-големи проблеми за решаване, не мислиш ли?

— Ами… — Но Лив не намери какво да добави.

— Хромарият те учи да мразиш в себе си точно тези неща, които те правят силна. Ти си красива. Използвай това. Използвай го както самата ти пожелаеш. Не разбираш ли? Ти избираш. Е, би могла да избереш да станеш проститутка… не, не се обиждай, по дяволите, това е хипотетично! Би могла да се справиш много добре, несъмнено, и няма да е грешно, защото Оролам казва, че е грешно: изобщо не е грешно. Просто е тъпо. Лошо приложение на всичките ти дарби е и ограничава другите ти възможности за избор, поне докато светът не се промени. Така че е лош избор, но не и грешен. Същото е и с притеглянето. Някои хора прекъсват халото преди да са готови, избират да споделят тялото си завинаги, преди да могат да преживеят непокътнати съюза с умовете си. Използват избора си по начин, който отнема избора им, като при избора на самоубийството. Действието е глупаво и ги принизява в морално отношение. Това, което имаме тук, при Свободните — това, което предлагаме, — е „свобода за всички“. Но не е хаос. Свободен избор, свободно направен, но все пак с последствия. Ти избра да се включиш в армията, трябва да се подчиняваш на заповеди, докато изтече срокът ти на служба. Този свят е по-труден от онзи, който си напуснала, Лив. Свободата е трудна. Ако не искаш да те хваля, защото някой ти е казал, че не трябва да се гордееш с прелестните си извивки, с пълните си устни, с искрящата си кожа, с изящните очертания на шията си, с блестящите си очи, това е нелепо. Да вървят по дяволите. Ако не искаш да легнеш с мен, защото не ме харесваш, това е съвсем друго. — Страшно умен беше, нали? И изключително уверен. Властен.

Тя потисна внезапния порив на възхита и на някакво дълбоко, глупаво наслаждение от дръзките му ласкателства. Никога не я бяха наричали „красива“ в Хромария. Тирейците не можеха да са красиви, не можеше да са желани, не и след Войната на Лъжепризмата.

— Свикнал си да се налагаш, а?

— То си върви с това да си чаровен и умен.

Тя изсумтя.

— А с фраскането с юмрук в носа?

Той вдигна ръце и отстъпи.

— Не казах, че съм и храбър. — Подаде ѝ ръка и тя я пое, без да може да прикрие тържествуващата усмивка, промъкнала се през защитата ѝ.

— Мм. О, току-що се сетих нещо. Кой е бил Цветния принц? Преди да го изгорят?

— Койос Белодъб. Защо?

— Чисто любопитство. — „Брат на Карис?“

— Не е тайна. Това, което е бил някой, е по-маловажно за нас от това, което е и което ще бъде. Хайде да поработиш над притеглянето. Имаш много да отучваш и още повече да учиш.

— Все пак няма да легна с тебе — заяви тя.

— Ще поработим и над това — отвърна той с намигване и широка усмивка.

И с това започна обучението на Лив.

39.

Кип се изниза от библиотеката посред нощ. Железни го чакаше при асансьора. Махна му мълчаливо да се приближи.

Кип се изненада, като видя, че Адрастея е с командира.

Влязоха заедно в асансьора, командир Железни пъхна ключ в една от ключалките и ги откара на по-ниско ниво, отколкото Кип беше слизал.

Командирът надникна в тъмния коридор, пристъпи и тръгна в тъмното. Кип отвори очите си по-широко и още по-широко, до подчервения спектър. Железни излъчваше достатъчно топлина, цялото му тяло беше сиво, подмишниците и слабините — по-светли, а голата му непокрита глава беше най-светла от всичко. Закрачи по коридора.

— Кип — каза Тея. Гласът ѝ беше напрегнат. Кип не можа съвсем да разгадае изражението ѝ: подчервената светлина беше смътна и той не беше привикнал с нея, но успя да долови, че Тея е изнервена. Със сигурност не беше уплашена от тъмното. Не и Тея.

Но… разбира се, че беше. Почти всички притеглящи се плашеха от тъмното — дори много подчервени ги беше страх. Светлината беше дар на Оролам. Тъмното се родееше със злото; слепотата означаваше безсилие.

Тея беше протегнала ръце и Кип хвана едната. Поведе я по коридора. Железни не забави, за да ги изчака.

След миг Кип осъзна, че държи Тея за ръка, и изведнъж се почувства неловко. За малко да се сгърчи от неудобство. Не можеше да ѝ е убягнало.

— Хм — измърмори той. — Уф. — Вместо да я пусне обаче намести дланта ѝ под лакътя си.

„О, като лорд, повел дамата си на дворцово пиршество. Тъпак!“

Кип се покашля, но после съобрази, че каквото и да каже, ще е еднакво глупаво. Намръщи се и хвърли поглед към Тея.

Тя се подсмихваше.

Макар да беше тъмно и тя не можеше да знае, че е видял подсмихването ѝ, все пак му се искаше да умре.

— Аз… Вече съм по-добре — каза тя. Езикът ѝ пробяга да овлажни устните ѝ — странна, гореща точка в хладния и тъмен коридор. — Аз… Трудно ми е понякога да отпусна очите си.

О, точно така. Можеше да вижда подчервено. Значи цветът ѝ беше много по-надолу на спектъра. Щеше да се оправи сама. Тя отдръпна неловко ръката си.

Кип изправи рамене, наведе глава и продължи след Железни.

След два завоя командирът ги отведе в някаква стая. Задейства някакъв механизъм, който Кип сигурно нямаше да проумее дори и да можеше да го различи на видима светлина, и таванът засия с топло лъчисто и меко бяло.

Беше зала за тренировка, но различна от всичко, което Кип бе виждал.

Железни започна да рови в един ъгъл, докато Кип и Тея се озъртаха наоколо. Имаше греди за упражняване на баланс, решетки за правене на издърпвания, кукли за блъскане с юмруци, обвити с луксин, които щяха да светват в различни зони за упражняване на бързина, кожени торби за удряне, пълни със стърготини, дървени стойки за блокиране, купчина ватирана броня за фехтовка, плъстени дрехи, мишени и всевъзможни притъпени с вата оръжия.

— Това е тренировъчната зала на Призмата. Разрешава ни да я ползваме — каза Железни. Държеше две ивици плат. — Подай ми ръцете си, Кип. Стисни силно юмруци и стегни китките.

Кип изпъна ръцете си и командирът започна да увива ивица плат около китката му.

— Време е вие двамата да научите нещо.

— Какво е то, сър? — попита Адрастея.

— Има трима изтърсаци, които абсолютно не мога да позволя да се провалят.

— Кои? — попита тя.

— Кип, защото баща му помоли да не го допусна.

Тея сви устни, явно недоволна от несправедливостта. Кип се изчерви, а след това се намръщи.

Железни продължи:

— Круксър, защото има потенциала да стане най-добрият черногвардеец за днешното поколение.

— Как би могъл той да се провали? Той е най-добрият от нас във всяко отношение — каза Тея.

— Само с лош късмет. Но би могло да се случи. Би могло, но няма да го позволя. А третият си ти, Тея.

— Аз ли? — попита тя. Беше искрено изненадана.

— Цветът ти — каза командир Железни. — Можеш да виждаш през плат, което означава, че можеш да виждаш скрити оръжия. В нормална година бих могъл да те взема дори да нямаше крака. Равните ти щяха да се ядосат, но с времето щяха да разберат, че струваш колкото петима от тях, дори изобщо да не можеше да се биеш. Не мога да направя това, не и тази година. Ако те оставя да минеш и си ужасна, това ще е поредният удар върху благонадеждността на черногвардейците. Тъй че едно копеле и едно момиче от външния спектър трябва да изглеждат толкова добре, колкото всеки друг. Тея, ти криеше колко си добра, но без притегляне ще трябва да имаш късмет, за да успееш на особеното си ниво на умение, а Кип е с една година зад най-добрите ученици. Тъй че двамата получавате допълнителна тренировка и по-малко сън.

Приключи с увиването на ръцете на Кип, намръщен и по-грижлив с лявата, а после му помогна да си сложи ръкавици.

Под бдителния поглед на Железни Кип започна да удря с юмруци една от торбите с дървени стърготини. Бяха учили юмручен бой на лекции, но при пълния контакт бе различно.

— Не толкова силно, още не — каза Железни.

Кип заудря отново по торбата, бързо, но не силно. Държането на лявата ръка в юмрук общо взето не болеше, но изпъването ѝ докарваше сълзи на лицето му. Командирът накара Тея да прави лицеви опори, с пляскане с ръце между тях. Тея беше тъничка, тъй че нямаше много тежест за вдигане, но въпреки това се умори бързо. Железни я накара да продължи с набирания.

Самият той също уви ръцете си с плат, пристъпи пред торбата до тази на Кип и започна и той да работи.

Ръцете на Кип го боляха, но след десетина минути просто усети, че се затоплиха. Зачуди се дали не кървят под превръзките. Железни просто му каза, че може да продължи по-силно. Кип мислеше за Лив. Мислеше за майка си. Мислеше за Призмата.

И някак си, макар мислите да не го водеха доникъде и да не откриваше нищо ново, се почувства по-добре, след като скъса от бой неодушевения предмет. Но Железни продължаваше и продължаваше. Кип го последва. След час вече се чувстваше ни жив, ни умрял. Железни му хвърли една кърпа и каза:

— Иди при асансьора. Ще дойдем след минута.

Кип напусна залата. Изкушението да подслуша беше силно, но мисълта, че ще ядоса Железни, го уплаши. А и просто изглеждаше неуважително. Кип тръгна към асансьора и заизтрива потта с кърпата.

Беше гладен. Тук като че ли винаги беше гладен. Искриците, или втората година, и учениците от по-горните курсове имаха салони, в които разправяха, че сервирали храна по-дълго време… или за светулките и блестящите, учениците четвърта и пета година, цял ден и цяла нощ. Но на учениците първа година не се разрешаваше. Тук човек трябваше да си спечели всичко, от достъп в библиотеката до храна.

Кип закашля и в подчервеното му зрение пръските се разхвърчаха на облак от бели и червени точици.

Вдигна ръката си и за миг се озова в Гаристън, загърнат в зелен луксин, с мириса на барут, кръв, луксин и пот, и страх, натежал в ноздрите му. Задържа ръката си вдигната и изстреля куршумите по войниците, струпани около него. Бузата на един мъж се пръсна, главата се завъртя и се изви отново към него, разхвърчаха се натрошени зъби и капки кръв.

Мъжът залитна към Кип и той опря ръката си на челото му като за благослов. И изстреля куршум в мозъка му. Жълта каша плисна в отворената му длан.

Беше чиста воля и опълчилите му се бяха лъх на вятъра, духнал около коленете на гигант…

А след това се върна. Примигна и потрепери.

Всичко бе сякаш толкова крехко, толкова чупливо. Лъжа. Тревожеше се за взимането на някакъв си изпит? За какво си мислят петнайсетгодишните деца около него? Смъртта бе огромна, неудържима, несломима, непобедима навсякъде. На една малка топчица олово разстояние. Късче луксин и всичко това се оказваше оголено, дребнаво и глупаво.

Едва успя да избърше сълзите от очите си — не плачеше, откъде тогава тези сълзи? — когато Железни и Тея се приближиха.

Железни го погледна, но не каза нищо. Качиха се на асансьора. Кип искаше да го попита нещо, но не можеше дори да го облече в думи. Как го правеше Железни? Как убиваше хора и после си беше същият? Как крачеше по света? Железни беше скала, невъзмутим, твърд, остров сред море от безумие.

Командир Железни прокара длан по обръснатата си гола глава. Когато заговори, гласът му бе тих и мрачен:

— Докато кръвта на майка ми изтичаше от ножа на онзи убиец, аз я държах, Кип. Молех се. Молех се както никога не съм се молил преди, нито след това. Оролам не ме чу. Вярвах, че не бях достоен за погледа му, че той вижда само доброто и великото. — Лицето му се изкриви за миг от някакво чувство, но той бързо го потисна. Скръб? Безутешност? Но гласът му остана равен. — Кип, светът не се обяснява. Продължаваш.

— Как? — Гласът на Кип прозвуча слабо и кухо в собствените му уши.

— Просто го правиш.

Кип погледна командира. Това ли беше? Това не беше никакъв отговор. Усети как сърцето му се смъкна в петите.

Тея поглеждаше ту единия, ту другия озадачена, но нищо не каза, нищо не попита. Искаше му се да ѝ благодари за това.

Асансьорът спря на етажа им.

Железни подаде ключа на Тея. Гласът му бе груб, но все още не се беше върнал към стария тембър.

— Всяка нощ. Няма да успявам винаги, но ще идвам колкото може по-често. Кип, чух, че си изключен от упражнения. Тея, ти също трябва да работиш над способностите си, макар и да не мога да ти помогна с твоя вид притегляне. Утре двамата започвате да упражнявате магия.

— Да, сър.

След като не знаеха какво да си кажат, Кип и Тея тръгнаха всеки по пътя си. Кип се изми и си легна. Тялото го болеше. Умът му бе изтръпнал, плачеше за сън, но щом затвореше очи, виждаше кръв, мозък и благослова с куршум.

Утрото бе единственото облекчение, което вече познаваше: прекрачване от една битка към друга. Стана за поредния ден. Натовареше ли се достатъчно, нямаше да има време да мисли.

40.

— Тя е красива — каза Карис.

Гавин си замълча. Провираха се през джунглата обратно към бивака си. Беше първото нещо, което Карис казваше, след като ахна при синия сняг — за който Гавин твърдеше, че не знае нищо.

— И те харесва.

Гавин отново си замълча.

— Можеш да прекараш една нощ с нея, знаеш ли — каза Карис.

Вече започваше да го ядосва.

— Изнервен си — рече тя. — Може би това ще помогне да се поуспокоиш, ако вземеш, че го изхвърлиш от системата си.

Гавин спря.

— Ти казваш това на мен? И то сериозно? Ти?

Карис сви рамене.

— Онова, което те помолих преди… не беше честно. Никакви права нямам над теб. Двамата нямаме нищо, което би трябвало да те задържа да… палуваш както ти харесва. Ти си Призмата, би трябвало да има някои изгоди, нали?

— Моля те, не ми говори глупости, Карис. — Да палува?

— Аз само…

— Взел съм решението си. — „И това си ти.“

— Просто ти казвам, че…

— Просто млъкни, мамка му!

Обикновено това щеше да я накара да избухне. Този път си замълча. Продължиха мълчаливо. Оправиха бивака в мълчание. Легнаха да спят смълчани.

Заспа някак си, но сънува цветни адове и братята си. Ужасът в него попречи на съня да му донесе отдих. Когато Карис го събуди за смяната му на пост, часове преди разсъмване, снегът бе изчезнал. Докато Карис спеше, Гавин седеше до нея. По някаква причина беше обсебен от мисълта за мъртвия си малък брат Севастиан. Малкият Севастиан, добросърдечното братче. Миротворецът между постоянно враждуващите му братя.

На чия ли страна би застанал Севастиан във Войната на Призмите?

В този безумен свят, където Гавин трябваше уж да има някаква свята връзка с едно божество, което не съществуваше или не му пукаше за нищо, ето, че се интересуваше само от това какво ли щеше да си е мислило за него мъртвото му малко братче. „Кой ли щеше да си ти сега, Севастиан? Можеше ли да съм убил Гавин и след това да съм ти връчил юздите, и светът да познае мир? Що за свят щеше да е този, ако онова проклето създание не те беше убило?“

Синьо създание при това. Какво ли означаваше това? Същият цвят, над който Гавин вече бе изгубил власт, беше убил Севастиан. Същият цвят, от който Дазен се беше измъкнал. Съвпадение?

„Да, Гавин, вярвай в съвпаденията.“

Слънцето изгря, но в сърцето му имаше само мрак.

41.

Дазен Гайл се взря в мъртвеца в стената на зеления затвор. Двамата с мъртвия чоплеха струпеи от коленете си. Стояха в зеления ад от… колко? Дни, седмица? Със сигурност не две седмици, все още не. Кротко бяха изпадали в безсъзнание за неизвестно време, кротко бяха близали вода от стената, кротко бяха гладували. Може би две седмици, ако се съдеше по струпеите. В някакъв момент преди да изпадне в безсъзнание беше притеглил малки късчета зелено. Каквото и да беше иначе, луксинът беше чист. Дазен го беше изтласкал навън — не от дланите си или изпод ноктите на пръстите си, а от раните си. Първо беше направил прорезите по дланите и коленете си, после, накрая — възпалената рана на гърдите си. Болката беше ужасна. Жълта гной беше предшествала луксина. Когато се събуди, беше близал стената за влага цял час, а след това отново, и отново припадна. След третия път от раната изтичаше само плазма и кръв.

Най-сетне треската беше минала и го остави безстрастен, празен, но най-сетне отново в съзнание. Себе си, донякъде. По-слабо себе си.

Също като синия затвор, зеленият беше оформен като смачкана топка, с тесен улей отгоре, тънка струйка вода по стената и тесен канал отдолу за водата и изпражненията му.

Тъмничарят му — неговият брат — явно все още не беше разбрал, че Дазен се е измъкнал от синия затвор. Със сигурност в това трябваше да има някакво предимство, но Дазен все още не можеше да измисли какво е то. Знаеше само, че откакто бе дошъл в този затвор, не беше имало никакъв хляб. Мразеше онзи твърд клисав корав хляб… но сега щеше да се моли, щеше да оближе счупено стъкло за него.

Може би брат му все пак знаеше. Може би това беше наказание.

Тъй или иначе, на Гавин не му беше стискало да го умори от глад преди, а беше имал шестнайсет години за това, тъй че Дазен не мислеше, че Гавин ще го умори от глад тепърва. Най-малкото — не и нарочно.

Чувстваше се слаб и тази слабост бе изкушение. Не беше притеглял зелено, откакто треската отмина, а зеленото беше сила, необузданост.

Зеленото несъмнено го беше спасило, но зеленото сега означаваше смърт. Защото беше сила, а силата тук щеше да е пристрастяваща. Всеки път, когато притеглеше малка глътка, щеше да му се иска да притегли още. А зеленото беше неразумност, необузданост. Необузданост в клетка означаваше безумство, самоубийство.

„Бездруго съм достатъчно близо до това.“

Започна отново да гради кулите от предположения. В това беше красотата на годините, прекарани в притегляне на синьо. То подрежда мислите ти, потиска страстта.

Синьото все още мразеше нелогичността на начина, по който мислеше за брат си като за Гавин и за себе си като за Дазен, но той се беше придържал твърдо към това решение. Гавин беше губещ. Гавин беше загубил войната, Гавин се беше оставил да бъде затворен. Дазен беше откраднал самоличността на Гавин, тъй че нека да си я има. „Гавин“ сега беше мъртвият в стената, а той, затворникът, той сега беше Дазен. Беше нов човек и като Дазен щеше да избяга и да си върне отново всичко, което трябваше да е негово.

Беше докосване на тъмна лудост, знаеше го. Но може би малко лудост е единственият начин да останеш със здрав разум сам в тъмница шестнайсет години.

„Съсредоточи се отново, Дазен. Дозиран. Дрогиран. Дрямка. Съмнение. Сигурност. Пресечки. Посоки. Пряко. Премахнат. Мъртъв. Дремеш. Дозиран. Дазен.“

Издиша, дълго и бавно. Изгледа мъртвия с гняв и той му отвърна — с гняв и непокорство.

— Бих ти казал да вървиш в пъкъла, но… — каза той на мъртвеца.

— Чувал съм го вече — отговори му мъртвият. — Помниш ли?

Дазен изръмжа тихо. После изпъна дясната си ръка. „Или Гавин знае, че съм в следващия затвор, или не знае.

Не, върни назад.

Или Гавин е поставил система, която би му казала, когато се преместих от един затвор в друг, или не е поставил.

Ако си е направил труда да вдига повече от един затвор, трябва да е измислил система, за да разбере, ако се прехвърля от единия в другия.

Или алармата му е подействала, или не е подействала.

Обзалагам се, че е подействала. Нищо, което е правил Гавин, не се е проваляло досега.

Тъй че ако алармата е подействала, е показала, че съм дошъл тук.

Ако е показала, че съм дошъл тук, или Гавин не е видял съобщението, или го е видял.

Но аз вече установих, че не му стиска да ме умори от глад.

Тъй че може би не е видял, че съм тук.

Което поставя друг въпрос: какво прави Гавин, когато пътува? Или никога не пътува, или е изградил система, която да ме храни, докато пътува. Няма начин да си позволи да е окован на едно място като мен, тъй че е изградил система.

Или оставя някой друг, който да се грижи за подхранването ми, или има автоматизирана система. Една автоматизирана система може лесно да се развали, а Гавин не би искал да ме убие заради повреда. Но на хора не може да се вярва.“

Ха, но Гавин вярваше в хората. Това винаги беше една от неговите слабости. Точно затова Гавин бе успял да осуети плана му да избяга с Карис.

Онзи „Гавин“ прониза синия му мозък и го подразни. Затрудняваше го да мисли за времето преди затвора. Все едно, точно заради доверчивостта на брат му бягството на брат му с Карис беше пропаднало. Новият Гавин или се беше научил да не се доверява на хора, или не беше. Хъм. Гавин беше успял да заеме мястото на Гавин като Призма, което едва ли би могъл да направи сам. Тъй че Гавин не се беше научил да не се доверява. Следователно Гавин се беше доверил на някого.

Тъй че там, горе, имаше някой, който или беше видял, или не беше видял предупреждението, че Дазен се е преместил от един затвор в друг. Този някой или беше педантичен в изпълнението на задълженията си, или не. Гавин нямаше да се довери на някой, който е небрежен. Тъй че онзи някой беше внимателен. Този някой или знаеше какво означава предупреждението и какво се очаква от него да направи, когато го види, или не знаеше.

Или… чакай. Този някой беше или жена, или мъж. Не че това имаше значение, но някак си мисълта за жена, разтичала се в паника, защото има мигаща зелена луксинова лампа и тя не знае какво да направи по въпроса, зарадва неимоверно затворника. Надяваше се да е горда жена. Колко му липсваше възможността да унизява горди жени.

„Отплесваш се по допирателната, Дазен.“ И то допирателна, която възбуди страстта му. Не можеше да си позволи страст, не и тук, не и сега. Някога беше обичал да притегля зелено, докато спи с жена, обичаше необуздаността, напрежението. Но гладът и синьото бяха притъпили плътските му желания, а зеленото беше лудост. А лудостта беше смърт. Тъй че…

Гавин нямаше да е поръчал брат му да бъде уморен от глад, тъй че рано или късно жената там горе щеше или да постъпи правилно, или да сгреши. Или да направи низ от грешки, докато търси правилния ход.

За да постъпи правилно, тя щеше или да постави хляб в друг улей, или да задвижи първоначалния улей така, че да се насочи към новата килия на Дазен. Първо щеше да боядиса хляба в зелено, разбира се.

Но щеше ли да знае, че трябва да го боядиса в зелено?

Щеше да знае, че трябва да го боядиса в зелено, ако Гавин ѝ го беше казал. Може би тя беше нова. Може би Гавин я беше държал в неведение, не ѝ беше казал подробности за затвора долу, за да не разпали женското ѝ любопитство повече от необходимото.

Точно това беше. Точно затова бе имало цяла седмица без храна.

Гавин не ѝ беше оставил подходящите указания. Тя щеше да знае, че има храна, която се спуска надолу до някого. Щеше да се отчае.

Гавин или щеше да се върне преди тя да направи някаква грешка, или не.

За първи път може би от години усмивка огря лицето на Дазен. Единственото, което трябваше да направи, беше да чака. Щеше да чака, докато или умре, или тя направи грешка, която да доведе до свободата му.

Чакането беше ад, но уютен ад. Говореше си с мъртвия, за да минава времето. Мъртвият му се подиграваше и той се подиграваше на мъртвия. Не беше приятно, но разсейваше. Нямаше търпение да се измъкне оттук и да остави мъртвия да умре.

Минаха дни. Всяко от предположенията му можеше да е погрешно. Гавин можеше да се е доверил на жена, която е имала причина да мрази Дазен. Можеше да го убива преднамерено, макар и да знае какво точно трябва да прави. Човек никога не може да разбере жените. Или можеше да има аларма, но да се е развалила. Колко често щеше брат му да проверява такива неща, между другото? Може би след шестнайсет години беше станал нехаен. Може би я проверяваше всяка година, но годината да е изтекла едва наскоро и той все още да не е идвал. Обзе го отчаяние. Трябваше да опита нещо.

Притегли зелено, почти неволно. Беше топлина в студена нощ. Беше храна за глада. Беше глътка силен алкохол, който вместо да стопли стомаха му, протече от очите до всеки крайник и отми слабостта и парализата.

„Не прекалено. Не прекалявай!“ Прекъсна потока преди да го е сломил. Но гледката със стените вече събуждаше ужасна клаустрофобия. Пръстите му се вкочаниха като птичи нокти и той се усети, че дращи отчаяно по зелената луксинова стена.

„Спри, спри, спри!“ Изхвърли излишния луксин от пръстите си. Силата беше само лустро на сила, знаеше го. Тялото му беше ужасно отслабнало. Щеше да заплати за всичко безразсъдно, което направеше. А зеленото беше глупаво безразсъдно. Искаше му се да връхлети към отсрещната стена и да пробие през нея. Поддадеше ли се на този импулс, щеше да изпадне в безсъзнание, може би — да умре.

Защо изобщо беше притеглил луксин? Нямаше и една дупка да може да пробие в зелената луксинова стена със зелен луксин. Брат му не беше толкова глупав.

Оролам, гладът му! Изстреля тънка струя зелен луксин нагоре по улея, още нагоре, още. Избута покрай някакъв ъгъл… този улей беше оформен различно от синия. Разбира се, че беше — трябваше да преведе хляба… колко, на двайсет, на трийсет разтега разстояние? Помъчи се да запази търпение, но, Оролам, там някъде имаше храна. Трябваше му! Там някъде горе имаше свобода.

Натисна още напред, бавно, но не толкова бавно, колкото щеше да го посъветва синьото. Не усети свръхвиолета, докато не изплющя.

Нещо се уви рязко около зелената ръка, която беше избутал толкова надалече, прекърши я, прекърши волята му заедно с нея. Той изгуби съзнание.

На следващия ден — стига да беше ден — чу стърженето на механизми в улея. Надигна се в очакване. Брат му ли беше, дошъл да позлорадства, или беше храна?

Предположенията му бяха погрешни. Или брат му все пак искаше да го убие, или алармата се бе провалила, или… не можеше вече да преизгради кулата. Не и без свежо синьо. Беше глупав. Беше животно. Беше изчерпан, изтънял. Беше прекършен. Ако не беше хляб, щеше да притегли зелено. Тъй че щеше да е самоубийство. Какво от това? Какво му беше хубавото на живота между другото?

Нещо изтропа надолу по улея.

Зачака. Зачака.

От улея излетя самун хляб и той го улови. Улови го и едва повярва. Макар всичката светлина в килията да беше зелена, а синьо, осветено от зелено, беше невероятно трудно за притегляне, държеше в ръката си хроматично спасение. Сред ад от зелено хлябът беше син. Беше достатъчно син.

42.

Адрастея беше призована. Лично господарката ѝ, Лукреция Верангети, ѝ беше заповядала да се яви в този порутен дом недалече от северната страна на Големи Яспис, в сянката на стените. Неприятен квартал.

Някакъв блед мърморещ мъж отвори вратата и я отведе до едно кътче. Донесе чай. Само една чаша. Не я постави пред Адрастея.

След десет минути влезе непозната жена. Беше млада рутгарка, с на изчезване вече истински руса коса и сини очи. Щеше де е екзотична красавица с тази коса, ако нямаше също така издължено, конско лице. Беше облечена в ежедневна добре скроена рокля и носеше няколко накита. Косата ѝ бе дълга и пищна, но в момента стегната в практичен кок. Накратко, приличаше на изключително богата жена, отдъхваща в дома си. Седна, отпи от чая и каза:

— Изстинал е, Гаерос.

Мъжът се извини и прибра чая. Върна се почти мигновено и постави пред нея нова чаша.

— Имаме нужда от усамотение — каза жената.

— Да, господарке. — Той излезе и затвори вратата.

— Тъй — рече жената.

— Тъй? — попита озадачено Тея.

— Аз съм собственичката ти, казвам се лейди Аглая Красос. Можеш да ме наричаш „господарке“.

— Собственичката ми е лейди Лукреция Верангети.

— Няма никаква лейди Верангети. Или аз съм лейди Верангети, зависи как искаш да го погледнеш. Фамилията ми има врагове, които биха ни попречили да поставим роби в определени домакинства или позиции… в Черната гвардия, да речем. Измислицата с „лейди Верангети“ ми помага да заобикалям подобни дреболии.

— Извинете, господарке, не искам да прозвучи непочтително, по от вярност към господарката ми… — Трябваше да има начин как да се каже това. — Мм…

— Не ми вярваш — каза лейди Красос. Прозвуча почти насмешливо и дано да беше за добро. — Щеше да е интересен блъф, нали? Разбира се, би могло да подейства само на роби, които никога не са срещали господарката си… в смисъл мои роби. Тъжно.

Извади късче велен и ѝ го подаде. Беше със званието на Тея — тя го позна веднага. Към него бе прикрепен друг лист с разпореждане за прехвърляне на собственост, подписан от Лукреция Верангети и Аглая Красос. Почеркът беше един и същ.

На Тея ѝ отне няколко мига, докато проумее. След като Аглая искаше да запази в тайна собственичеството си над Тея, не можеше да притежава званието ѝ под истинското ѝ име, иначе всеки, който си направеше труда да поразпита, щеше да разбере чия е Тея. Но трябваше да разполага с разпореждането за прехвърляне в случай, че някой дойде и поиска бързо да докаже собствеността… тъй че пазеше разпоредбата и просто не я вписваше в Хромария.

Гърлото на Тея се стегна. Защо тази жена бе решила да разкрие собственичеството си точно сега?

— Колко добра лъжкиня си, момиче?

— Моля?

— Прост въпрос. Ако се инатиш, ще бъдеш набита извънмерно.

„Извънмерно“?

— Доста добра съм, когато се опитам. Господарке.

Лицето на Аглая Красос грейна.

— Добре. Добре. Точно каквото казаха източниците ми. Продължавай да отговаряш честно и службата ти за мен няма да се окаже съвсем неприятна.

Прониза я страх. Не съвсем?

Аглая се огледа, сякаш търсеше нещо. Дрънна с едно малко звънче и слугата влезе мигновено.

— Камшикът ми — каза тя.

Гаерос се чукна с юмрук по челото и излезе. Скоро се върна, подаде ѝ камшик за езда и се обърна с гръб.

Тя плесна с камшика ниско по гърба му. Мъжът потрепери, но дори не изохка.

Аглая го освободи с небрежно махване с ръка.

— Робите ми трябва да предвиждат нуждите ми. Вярвам в личното ти дисциплиниране, когато не го правиш. Когато една господарка предаде дисциплинирането на някой друг поради криво разбрана изтънченост, не може да знае дали дисциплинирането се налага с твърде голяма милост или с прекалена жар. А робите — също като децата или кучетата — е най-добре да се дисциплинират веднага. Не винаги ще имам дресьор със себе си, но където и да ида, силната ми дясна ръка е с мен. Тъй че когато приключим разговора си днес, ще те набия. Смятам, че е важно да знаеш колко твърда ръка има господарката ти. Също така ще ми позволи да разбера колко лесно получаваш отоци в случай, че се наложи някой ден да те набия преди да трябва да се покажеш публично.

Тея преглътна. Коленете ѝ омекнаха от страх.

— Да, господарке.

— Кип Гайл е твоят партньор в обучението в Черната гвардия.

— Да, господарке. Моля за извинение, но той беше отхвърлен преди няколко седмици. Вече не е Гайл.

— В течение съм за това. Но имам основание да вярвам, че Кип може да бъде върнат във фамилията си, когато Гавин Гайл се върне.

Тея наведе покорно глава, изписала разкаяние на лицето си. Беше робиня, но не беше глупачка.

— Адрастея, моят брат беше губернаторът на Гаристън. Опитваше да спаси онзи жалък град, а Гавин Гайл го опозори и уби, и го изкара предател. А сега моята робиня е партньор на копелето му. Копеле, на което той явно държи. Това са факти.

Тея се намръщи за миг — не разбираше за какво намеква господарката ѝ. Не задържа изражението задълго. Някои собственици не обичаха да виждат неприятни изражения на лицата на робите си. Също така не се и усмихна с глупавата усмивка, създаваща впечатление, че си идиот, която толкова много други роби владееха до съвършенство. Аглая беше казала, че цени интелигентността. Можеше дори да е истина. Най-добре беше да подсили чувството ѝ на превъзходство, без да преиграва.

Аглая завъртя очи, все едно смяташе Тея за безнадеждно глупава.

— Искам да запазиш собственичеството ми над теб в тайна, ясно? Ако се разкрие, че си моя собственост, заради историята между фамилията на Гавин и моята най-вероятно ще бъдеш изхвърлена от Черната гвардия и ще се окажеш безполезна за мен. Ще те продам в някой бардак в сребърните мини в Лаврион, след като излея разочарованието си върху теб. Ясно?

Сребърните мини бяха прословути. Първият шанс за роби, извършили сериозни, но не и углавни престъпления, и последна утеха за собственици на роби, вбесени от непрекъснато бунтуващи се или бягащи роби. Мините бяха опасни, другите роби — още повече, а бардаците бяха още по-лоши. Запазена територия за покварените тъмничари и робите им любимци: най-доброто от най-лошото. Тея имаше една приятелка, Евтерпи, чиито собственици бяха загубили всичко по време на суша. След като разбраха, че бардаците вече са пълни с робини и дори със свободни жени, готови да се продадат в робство, за да могат да ядат, господарите на Евтерпи ѝ се бяха заклели, че ще я върнат само след три месеца. Бяха я върнали пет месеца по-късно, след като най-сетне се бяха съвзели. Тя така и не се съвзе. Вече не се усмихваше. Потръпваше от допира на всеки мъж, дори на баща си, който полудя и се обеси.

Лаврион беше проклятие сред робите. Нарицателно. Заплаха, чието съществуване само̀ бе достатъчно, за да държи повечето роби в крак.

Аглая Красос нямаше предвид заплаха. В очите ѝ имаше толкова жалост, колкото у гърмяща змия.

— Мислиш, че не бих го направила, след като струваш цяло състояние, ако се съглася Черната гвардия да те откупи ли?

Тея облиза устни, но не можа да измисли отговор, който нямаше да я хвърли още по-надълбоко в пъкъла.

— Смъртта на брат ми означава, че сега ще наследя два пъти повече пари, отколкото си мислех допреди няколко месеца. Отмъщението е по-сладко от злато. Знаеш ли, че момичетата в Лаврион обслужват до петдесет мъже на ден? Петдесет! Самата аз не го вярвах, но познавам няколко души, които се кълнат, че е истина. Дават на момичетата доза зехтин всеки ден. Можеш ли да се сетиш защо?

Тея примига глупаво; вътрешностите ѝ бяха станали на бучка лед.

— Защото иначе ги разкъсват отвътре. Смърт от мъжки член звучи романтично, нали? Но съм сигурна, че не е. Петдесет, всеки ден. А едно хубавичко момиче като тебе… може да правиш и повече. Няма много хубави момичета там. Разбираш ли ме?

Коленете на Тея омекнаха. Тя кимна. Трябваше да се измъкне.

— Е, след като вече се разбираме една друга, кажи ми, видяла ли си нещо заслужаващо внимание?

Тея ѝ докладва. Кип беше дебел, имаше малко приятели, прекарваше повечето си време в библиотеката, явно през цялото време четеше за някаква игра. Бяха го викали няколко пъти да говори с Червения и след това изглеждаше смутен и объркан. Смяташе, че Червения иска да го унищожи. Старецът беше отнел правото на Кип да ходи на практика, за да изглежда негоден, когато Гавин се върне. Тея беше виждала Кип да притегля зелено и синьо. Не спеше добре.

Всичко това беше чудесно. Беше информация, която лейди Красос можеше да научи и по други пътища. Но беше съвсем добре и Тея го знаеше.

Със свит стомах Тея докладва на господарката си и че командир Железни ѝ е казал, че има трима обучаеми, за които той не може да допусне да отпаднат от Черната гвардия: Круксър, самата тя и Кип.

Това явно бе новина за Аглая.

— Това е добре — рече тя. — Много добре. Има ли… още нещо?

— Аз тренирам с Кип, след полунощ, в специално помещение долу в кулата на Призмата. — Адрастея сви рамене. — Командирът иска да сме достатъчно добри, за да можем да влезем в Черната гвардия сами.

„Задръж малко. Не ѝ казвай за кинжала на Кип. Запази каквото можеш, за да опазиш душата си.“

— Много добре — каза Аглая. — Нещо друго?

„Дай ѝ всичко останало. Робиня си, не си героиня.“

— Видях още някой да използва парил, когато бях навън по една от специалните си работи.

Аглая повдигна рязко вежди и я накара да ѝ разкаже всичко.

— Убийство. Все едно, изобщо не я харесвах, но този някой трябва да е… хм. Ще трябва да проверя дали е умряла. Притеснително е обаче, така или иначе. — Не обясни за кого говори. Тея прояви благоразумието да не пита.

Аглая като че ли изтласка мисълта от ума си и се върна на текущата задача. Усмихна се и усмивката ѝ дори изглеждаше искрена.

— Много съм доволна от теб, момиче. Ще запомня това. Знам, че съм трудна господарка, но ако се представяш добре, ще бъдеш възнаграждавана добре. Днес — две награди. Първо ще ти позволя да назовеш една.

Можеше да е изпитание, капан. Една робиня знаеше, че има определени награди, за които не молиш. Искането на твърде много те прави да изглеждаш ленива или неблагодарна, или алчна. Но ако господарката ти е в добро настроение, може да промени живота ти по прищявка — към по-добро.

— Заличете дълга на баща ми — каза Тея, преди да е помислила, че това е твърде много.

— Колко дължи той? — попита лейди Красос.

— Седемстотин данара. — Беше двегодишната заплата за един ратай. Сега баща ѝ харчеше всичко просто за да изплаща лихвата по него.

— Седемстотин данара? Това е съществена сума. Как затъна баща ти с такава сума? Комарджия ли е?

Тея пренебрегна покровителствения ѝ тон.

— Откупи сестрите ми. — Беше съкрушен, когато се върна от едно търговско пътуване и разбра, че жена му се е хванала с друг мъж, заела беше огромни суми, за да живее в охолство, и беше загубила всичко, за чието трупане той беше работил двайсет години, включително къщата им, мебелите, пивоварната и дори накитите си. Накрая беше продала трите им дъщери, за да изплати дълговете си. И то — само част от дълговете. И то докато него го нямаше.

— Откупил ги е. Но не и теб.

— Струвам твърде много. — Беше по вина на Тея. Дарбата ѝ да притегля се бе проявила след като я бяха продали. Ако не беше притегляла, всичко щеше да е различно. Майка ѝ само се беше вбесила, че не я е продала по-скъпо.

И след всичко това Каликрат дори не беше напуснал жена си. Каза, че била полудяла. Каза, че той бил виновен, че се е оженил за жена, която не може да понесе дългото отсъствие на търговец.

— Знаеш ли колко ми струва тази гривна? — попита Аглая. Протегна едната си китка, стегната с нещо грозно златно и лъскаво.

— Не, милейди. — Предположеше ли твърде висока цена, щеше да е също толкова лошо, колкото и твърде ниска.

— Предположи. — Беше заповед.

— Шест, седем хиляди данара? — каза Тея. Не можеше да струва повече от пет хиляди. Баща ѝ щеше да я е взел за четири.

Аглая повдигна вежда.

— Браво, цветенце. Взех я за пет хиляди и шестстотин, след тежко пазарене. Мислех, че ще допълва добре едно мое колие. Сбърках. — Изражението ѝ даде да се разбере, че днес ще я носи за последно.

Тея си замълча. Беше достатъчно благоразумна, за да се надява.

Аглая каза:

— Не, не. Не, разбира се. Седемстотин данара за събиране на кутийки за емфие и малко информация? Прекалено е. Ще го имам предвид обаче. Нещо друго?

— Обучение в парил — каза бързо Тея. Ако влезеше, Черната гвардия сигурно щеше да вложи средства, за да намери и да ѝ наеме личен учител. Иначе трябваше да чака, докато стане светулка, или трета година, когато започваше по-специализираното обучение. Беше твърде дълго.

— Аха — каза Аглая. — Това като нищо може да се окаже по-скъпо в дългосрочен план от дълговете на баща ти. Но… Би направило влизането ти в Черната гвардия по-вероятно, нали? Инвестиция. — Помисли за миг. Сърцето на Тея тупаше учестено. — Да. Става. — Аглая се усмихна. — И чудесна молба. Показва добър ум. За робиня. Искам да знаеш, много съм доволна. Ако това не беше първата ни среща, щях да прескоча боя. Но не мога да позволя да си мислиш, че съм мека. Съблечи се по долна риза, момиче. Обичам да оставям един пласт плат по тялото, за да не оставям белези, но няма причина да е повече от необходимото. А и да ти кажа, биенето е уморителна работа.

Тея се съблече и Аглая Красос усърдно я напердаши ужасно от глезените до раменете, а когато Тея си помисли, че е свършила, я наби и отпред, от ключиците до пищялите.

От време на време Тея си представяше, че не плаче, че е корава и неумолима като командир Железни или стражеви капитан Белодъб, но плачеше, та се късаше. Гордите роби бяха глупави роби. А и бездруго болеше твърде много. Макар и да се стараеше да запази хладнокръвие, след като Аглая Красос започна и се изпоти, докато я биеше, лицето ѝ засия, лъснало не само от пот. Дива радост огря очите ѝ, когато камшикът изплющя за последен път през гърдите на Тея.

Аглая Красос дрънна звънчето и Гаерос мигновено отвори вратата. Тея рухна на пода, цялата изтръпнала от болка, а Гаерос поднесе на господарката бокал охладено вино.

Злата вещица го взе и отпи дълбоко.

— Гаерос, помогни ѝ на тази да се облече и… — избърса капчиците пот от горната си устна — повикай стайния ми роб, високия, Инкарос. Усещам, че апетитът ми се изостри.

— Чака ви с нетърпение в другата стая, господарке.

— А, виждаш ли! Предвижда нуждите ми! — Обърна се и опря камшика в слабините на Гаерос. — Ако беше поне малко по-хубав, можеше да те възнаградя за това. — Перна го с камшика по слабините уж закачливо, но ударът бе силен.

Мъжът изпъшка, обърна се настрани и остана така дълго. Очите му бяха пълни със сълзи. Но Аглая вече бе забравила за него. Обърна се към Тея, застана над нея и каза нежно:

— Ще запомниш това, нали, Тея?

— Д-да, господарке.

— Гаерос, разбери коя е любимата ѝ храна и пиене. Ще ѝ ги поднесем следващия път. Тя се справи добре. Много добре. Тея, ще те набия и следващия път. Робите по природа схващат бавно и основните уроци трябва да им се набиват твърдо. Но след това не е задължително да се повтаря.

— Да, господарке.

— И се заклеваш да ми служиш с цялото си сърце, нали, момиче?

— Да, господарке — отвърна пламенно Тея. И следа от лукавство нямаше в нея.

Дали е добра лъжкиня, беше я попитала Аглая. Тея беше робиня. Разбира се, че беше добра лъжкиня.

— О, за малко да забравя. Втората ти награда. — Аглая порови в една кутийка за бижута. — Това ще го носиш непрекъснато, ясно?

— Да, господарке. — Тея нямаше представа за какво ѝ говори.

Лейди Красос ѝ връчи прелестна златна огърлица, на която висеше малък мускал. Като видя учудването в очите ѝ, само се усмихна широко и излезе.

Докато Гаерос ѝ помагаше да се облече, Тея охкаше, пъшкаше и стискаше зъби от хлъзгащия се по пламналата ѝ кожа плат — и чуваше как харпията шумно се чука в другата стая: викове на страст, досущ като от болка. Щом се облече и сълзите ѝ пресъхнаха, Гаерос хвана леко стиснатото ѝ юмруче, за да вземе огърлицата и да ѝ я сложи.

Тея отвори с усилие юмрука си и му даде мускала. Мускал, пълен със зехтин.

43.

Кип беше открил малка хитрина, с помощта на която да остава съсредоточен. Стоеше до прозореца, а сега затвори книгата, която четеше, като задържа пръст, докъдето бе стигнал. Огледа се. Беше сам. Погледна книгата. Корицата ѝ бе яркосиня, синьо на притеглящ.

Синьото се втичаше през очите му и разчистваше всякаква преграда пред логиката: умора, чувство, дори болката от седенето свит. Кип издиша бавно и прекъсна синьото. Грабна друга книга, за фауната на стар Рутгар, когато сатрапията се бе наричала Зелена гора. Всъщност беше доста интересна, но и нея беше награбил заради корицата ѝ: червено на притеглящ. Основните цветове — не в смисъла, в който художниците използват думата, а в смисъла на притеглящ, цветовете, които бяха най-близо до луксиновите си съответствия, бяха изключително популярни. Кип погледна корицата и притегли малко червено. То разпали гаснещите искри на страстта му да учи за картите. Остави книгата. Грабна оранжева. Тънка струя от оранжевото му помогна по-ясно да разбира как се съотнасят обектите. Не правеше всички тези цветове съвършено, знаеше го. За да те смятат за притеглящ на определен цвят, трябваше да можеш да сътвориш плътен блок от неговия луксин. Кип не можеше да направи това. Можеше да притегля само зелено и синьо. Подчервеното беше случайно, само веднъж, тогава. Беше минал изпитанието. Беше бихром.

Но това, което можеше да прави, беше адски полезно. Отвори отново книгата и продължи да чете.

През последните две седмици имаше чувството, че доста е напреднал в ученето на Девет крале. Вече имаше добър усет за основните стратегии — беше само игра в края на краищата. Имаше купища информация, която можеше просто да пренебрегне също така — стратегии при игра с повече от един противник, игрови варианти при игра с по-малко или повече карти, начини да се залагат пари, теглене от общи тестета. Всичко това му беше ненужно.

В един момент осъзна, че е научил основната стратегия, но докато проучваше описания на велики игри, все още не разбираше защо някои играчи не бяха изигравали най-добрите си карти веднага… и изведнъж, със свистене като от притеглен огън, метаиграта се разкри пред него. Пулове, които беше смятал за маловажни, може би закърнели останки от древни версии на играта, изведнъж си намериха мястото. Стратегии, които да изтънят колодата на противника. Теории как да се балансират игрови стилове, когато се обърнеш към колоди от определени цветове. Превърна се в игра на математика, работа с купчини числа и отиграване на шансове. В игра срещу определена колода в определена ситуация противникът щеше да има шанс едно на двайсет и седем да притежава съвършената карта, с която да те спре. Ако изиграеше „контра“ сега (и играеше логично), човек можеше да заключи, че я няма.

Кип отиде при библиотекарката с огромния черен ореол от коса, Рея Силуз, върна ѝ книгата с основна стратегия, която му беше казала да запамети, и каза:

— Метаигра.

Тя се усмихна широко. Имаше красиви пълни устни.

— Доста бързо беше.

— Бързо ли? Отне ми седмици!

— Следващата стъпка не би трябвало да ти отнеме толкова време. — Подаде му книга, подвързана с агнешка кожа.

— Позадръж се с тази. Малко е суха.

Кип взе книгата. За последната беше казала, че е интересна. Ако онази беше „интересна“, а тази „суха“… Но заряза недоволството си още щом разтвори книгата.

— Какво е това?

Почеркът в книгата беше странен — четлив, но неестествено сбит. И неестествено равен. Всяка буква приличаше на всяка друга, все едно дали в началото на думата, в средата или в края.

— Това е илитийска книга. На не повече от пет години. — Лицето ѝ засия — беше искрено възбудена. — Измислили са как да размножават книги с машина. Помисли си! Явно е ужасно трудно да се направи първото копие, но след това могат да правят стотици. Стотици! За няколко дни! Илитийските писари са уплашени, че занаятът им ще изчезне, но златарите и часовникарите се радват. Казват, че сега дори всеки търговец в Илития притежава книги.

Странно. В тази нямаше никакъв дух. Не човешка ръка бе изписала тези редове. Буквите бяха безжизнени, всичките еднакви. И редовете също. Без празно пространство след някое особено трудно изречение, за да се даде време на читателя да осмисли загатнатите неща. Никакво празно място в полетата отстрани за бележки или хрумвания. Никакво внимание не бе отделено на някое паметно изречение или параграф, за да изпъкне за отегчения читател. Само голо мастило и безчувствен печат на някакъв въртящ се барабан. Дори миризмата беше различна.

— Мисля, че ще се отегча още по-бързо — каза Кип. — Така книгата става толкова… досадна.

— Това ще промени света.

„Не към нещо по-добро.“

— Може ли да попитам нещо грубо?

— По принцип, когато предхождаш един въпрос по този начин — не, не бива — каза Рея Силуз.

Кип се помъчи да измисли по-дипломатичен начин да я попита дали го шпионира.

— Мм, тогава… предават ли се някъде списъци на книгите, които четат учениците?

— Ако библиотекарите искат да си запазят работата — абсолютно. Но понякога пропускаме да запишем някои заглавия.

— Аха. А можете ли да пропуснете, че съм минал на този том?

— Искаш някой да подцени уменията ти, така ли?

— Не знам дали е възможно да се подценят уменията ми на този етап — каза Кип. — Надявам се умението ми скоро да скочи нагоре и да изненада всички. Включително и мен самия.

— Ако искаш да направиш скок, трябва да започнеш да играеш.

Кип разпери безпомощно ръце.

— Аз ще те уча — каза тя. — След смяната ми мога да оставам за час-два. Ще донеса колоди.

След седмица игра всяка вечер тя му каза:

— Разбрах какъв ти е проблемът.

— Че не съм достатъчно умен за тази игра ли? — попита Кип.

Тя се засмя. Имаше хубав смях и Кип хубаво се беше поувлякъл по нея. Оролам, толкова ли беше вятърничав? Но жените тук бяха с цяла шепа небесни мъниста по-мили към него, отколкото бяха момичетата у дома. Зачуди се дали тогава нещата не бяха нечестно лоши, защото беше бреме за майка си — или бяха нечестно добри сега, заради баща му. Не можеше да го разбере… и никога нямаше да го разбере. Кип беше този, който беше, и нищо не можеше да промени това, нищо не можеше да му каже как щяха да са били нещата, ако родителите му бяха различни, нормални.

— Съмнявам се, че е това, Кип. Просто всяка карта си има история.

— О, не!

— Всяка карта е основана на истинска личност, или на легенда поне. Но много от картите, които ми описваш, са архаични, извадени от употреба преди години. Понякога ги знаят като „черните карти“ или „еретичните карти“. Без тези карти взятките в цялата игра са се променили. Някои карти не може да бъдат контрирани, както би могло да стане лесно, докато онези карти са били в играта, има и други тънкости. Не бива да казваш, че си играл с такива карти, Кип. Играенето с ерес е добър повод да те посетят от Службата на доктрината. Но ще ти кажа едно: няма да спечелиш срещу човек, който играе с черни карти. Основите са същите, но всичките книги по дълбока стратегия през последните двеста години са били написани покрай зейвалите след премахването на онези карти дупки.

— Няма ли книги с онези карти в тях?

Тя се поколеба.

— Не… тук.

— „Не тук“ в смисъл тук или в Хромария?

— Хромарият цени знанието толкова високо, че дори ужасните текстове, описващи ритуалите на анатийциге, когато прехвърляли бебета през пламъците, не са унищожени. Всъщност когато остареят толкова, че трябва да се препишат или да се оставят да се разпаднат на прах, ние все още ги преписваме. Макар и с въртене на екипи от по двайсет писари. Всеки писар преписва една-единствена дума, а след това минава на следващата книга и на следващата, тъй че знанието да се съхрани, без да поквари никого. Не всичко, което отива в тъмните библиотеки, е толкова зло обаче. Много неща са просто политически. Но само най-доверените хора се допускат до тях.

— Например кои? — попита Кип.

— Главната библиотекарка и старшите ѝ помощници, разбира се. Главният писар и неговият екип. Някои луксиати, радващи се на особена милост от Бялата. На пълни притеглящи, представили молби за специални проучвания, понякога им се дават отделни книги или ги придружават вътре. Черногвардейци и Цветовете. И понякога Цветовете дават разрешение на определени притеглящи, но те трябва да бъдат одобрени от главната библиотекарка, която се отчита пред самата Бяла.

— Черногвардейци?

— Срещу тях е най-вероятно да се използва забранена магия, докато бранят Призмата или Бялата. Те също така са тези, които трябва да знаят какви дълготрайни родови вражди съществуват, тъй че да могат да подготвят защита срещу точните хора.

Това беше светлина в мрака. Начин Кип да убие петнайсет птици с един камък: можеше да научи играта, можеше да поразрови мръсното около Клитос Сини и можеше да се опита да разбере дали майка му просто е пушила твърде много ганджа, или наистина има нещо вярно в обвиненията ѝ за Гавин. За всичко това бе нужно само да направи това, което вече бе решил да направи: да влезе в Черната гвардия. Лесна работа. Ха!

— Това, че допускат черногвардейци, не включва „изтърсаци“, нали?

Тя се изкиска.

— Не. Добър опит.

Непосредственият му проблем обаче бяха игрите с дядо му. И знаеше, колкото и да го беше пренебрегвал заради това, че тя беше хубава и отзивчива, че най-вероятно няма да сподели нищо с Рея Силуз.

— Значи само съм си губил времето — каза Кип.

— Можеш да спечелиш, но няма да спечелиш съществено дори и да играеш добре. Шансовете, според които ще смяташ, ще са погрешни. — Тя сви рамене.

— И не мога да открия реалните шансове, като играя, защото никой не играе с еретичните карти, които Андрос Гайл има в колодите си, и не мога да открия реалните шансове, като уча, защото не ме допускат в онези библиотеки?

— До голяма степен. — Но като че ли искаше да каже нещо повече.

— Или? — настоя Кип.

— Има едно лице, което би могло да ти помогне. Една жена, казва се Бориг.

— Бориг ли? — Беше най-грозното име за жена, което Кип беше чувал.

— Художничка е. Малко ексцентрична. Дръж се с нея с уважение. Шпионите, които те проверяват, са свикнали двамата с тебе да прекарваме следващите два часа в игра в тази стая. Ако напуснеш през задния изход и слезеш по стълбището един етаж надолу, можеш да се прокраднеш, без да те видят. Важно е, Кип, заради нея, както и заради теб, да не те проследят или подслушат. Службата на доктрината днес гледа на много неща през пръсти, но казват, че заради скорошните неприятности ще назначават нови луксори. Не е добре да се натъкнеш на хора, които са уплашени. Не и сега.

— Луксори ли?

— Светлини, на които е отредено да навлизат в мрака. Овластени да носят светлина почти по всякакъв начин, който намерят за необходим. Имаше… злоупотреби. Тази Бяла не би ги подкрепила да бъдат избрани отново, но Орея Пулор не е млада жена, Кип.

Стомахът му се сви. Тук имаше пластове и пластове интрига, дебнещи под повърхността. И всеки от тях можеше да го погълне.

— Къде е тя? — попита Кип.

Рея го упъти и той веднага тръгна. Надолу по кулата, по моста и в Големи Яспис. Докато вървеше по една тясна уличка, изведнъж осъзна, че измъкването крадешком може да е опасно. Можеше да е уловка. Толкова ли глупав беше? Някой вече се бе опитал да го убие. Не знаеше с кого е обвързана Рея Силуз, а тя му беше дала и проблема (съществуването на черните карти), и решението (да посети лице, което можеше и да не съществува, в съвсем не безопасно място).

Трябваше да се върне веднага. Трябваше да спре играта с Рея Силуз и трябваше да… Какво? Да чака, докато стане черногвардеец? Да пренебрегва всяко повикване от дядо си? Това нямаше да стане. Старецът нямаше да му позволи да прояви такова неуважение. Кип не знаеше какво ще направи Андрос Гайл, но щеше да е лошо. Много, много лошо.

Само Гавин да се върнеше. Гавин можеше да го защити. Макар Кип да беше чувал някои хора да разправят, че Гавин се страхува от Андрос Гайл — че всички се страхуват от Андрос Гайл, — му се струваше, че Гавин може да дойде и да реши всичките му проблеми наведнъж. И тогава щеше да може да се върне към детството.

Детство — със задачата да унищожи Синия.

Оролам да е милостив дано. Кип не можеше да разчита на никого. Трябваше да се справи възможно най-добре. Трябваше да продължи.

Беше късен следобед. Звездите на този квартал бяха фокусирали светлината си другаде. Тук сградите бяха нагъсто и сенките — дълги. Погледна през рамо.

Разбира се. Едър опърпан мъж стоеше изгърбен в началото на уличката. Извади от колана си нож. Беше голям горе-долу колкото морски демон.

Кип затича.

Беше само на двайсетина крачки от най-близкия светлинен кладенец. Щом го стигна, бръкна в джоба си, извади очилата — едрият мъж вече връхлиташе към него — и си ги сложи.

Едрият мъж се закова на място и вдигна ръце.

— Не ви видях, притеглящ, сър. Аз само тичах, ъъ, за вкъщи. Не ви мислех лошото, сър.

Кип дори не беше започнал да притегля. Всъщност сигурно нямаше и да му остане време да притегли, преди едрият мъж да го убие.

Но мъжът не знаеше това. Заотстъпва като от подивял звяр, после побягна.

Просто уличен бандит. Просто крадец. Нищо лично. Никакъв заговор. Никакъв опит за покушение.

А Кип дори не беше и помислил за бойните умения, които Железни и треньор Фиск бяха набивали в главата му. Погледна ръцете си. Кокалчетата му бяха ожулени, целите юмруци — насинени от непрекъсната употреба, а Кип просто беше забравил всичко това. Дори не му беше хрумнало, че може да се бие.

Пъхна очилата в джоба си и видя, че вратата пред него е с табела: Янус Бориг, демиург.

Почука и изруга, щом видя фигурите в тъмни облекла няколко етажа по-нагоре, от двете страни на улицата — изведнъж изникнаха и изчезнаха. Усети тежестта на скрити погледи.

„Бъзльо си, Кип. Бъзльо.“

Отвори му стара жена. Беше почти плешива и пушеше дълга лула. Дълъг нос, малко зъби, петна от жълтеница между избелели лунички, роклята ѝ беше зацапана с боя. Щеше да прилича на скитница, но носеше дебела златна огърлица, която сигурно тежеше цял сед. Беше сбръчкана и грозна, но явно енергична и в очите ѝ имаше такава топлина, че Кип усети как се усмихна широко, почти на мига.

— Тъй. Ти си копелето — рече тя. — Рея ми каза, че ще дойдеш. Влизай.

44.

Първото, което забеляза Кип за дома на Янус Бориг, беше, че в него цари най-голямата бъркотия, която бе виждал. Бъркотията беше оставила лапите си по всяко кътче, отръскала си беше козината във всяко ъгълче. Купища дрехи като изкашляни валма косми скриваха пода и купища книги се издигаха като дървета, та бъркотията да бележи с тях територията си. Бъркотията като че ли нямаше голям усет за човешки стойности, защото стари оглозгани пилешки кокали деляха подовото пространство с бисери, скъпоценни камъни или цветно стъкло, дотолкова напомнящо за скъпоценни камъни, че веднага привличаше погледа.

Второто, което забеляза, бяха пушките. Янус Бориг обичаше пушки. Имаше една закрепена срещу вратата с дулото към шпионката в случай, че Янус реши да убие някой посетител вместо да го покани гостоприемно вътре. Но други бяха разпръснати навсякъде все едно, че бъркотията се беше препънала в тях и ги беше разритала наоколо. Пистолети, последен модел мускети с кремъчен затвор, магазинни пушки, къси мускети — удобните средства за убиване на хора бяха подръка и навсякъде.

— Не докосвай нищо — предупреди го Янус.

„Не съм и помислял, благодаря.“

— Половината неща тук вътре ще те убият, ако ги бутнеш неправилно.

„О! Страхотно!“

Тя се завъртя и сложи нещо на една лавица. Беше малко пистолетче. Дръпна от дългата си лула, кривна устни в подобие на усмивка и издуха дим от двете ъгълчета на устата си едновременно.

— Обещай ми нещо, копеле на най-великата Призма в историята.

Обърна лулата си и изчука пепелта до купчинка друга пепел. Вдигна друг пистолет, зареди го и след това с върха на ударника изчегърта останалата в лулата пепел. С всяко остъргване зареденият пистолет се въртеше и се насочваше ту към челото, ту към слабините на Кип.

Навсякъде около него имаше десетки неща и той не можеше да се премести никъде, без да докосне нещо.

— Ъъ, да? — каза Кип.

— Обещай ми, че няма да ме убиеш или да донесеш за мен на тия, които биха могли.

— Обещавам.

Тя смукна пискливо с устни и се изплю. Остави пистолета, след което натъпка лулата с тютюн, без да откъсва очи от него. Кип беше готов да се закълне, че до купчинката тютюн има купчинка барут. Старицата дръпна фитил от затвора на един от мускетите, пъхна го в пламъка на фенера и разпали с него лулата си.

— Закълни се — каза му иззад пелената дим.

— Заклевам се.

— Пак.

— Заклевам се.

— И с това се обвърза. Ела с мен — рече тя.

Кип се запровира след нея между безбройните вещи и оръжия. Тази жена не беше добре.

Последва я нагоре по стълбите и в работната ѝ стая. Разликата между помещенията беше поразителна. След стълбите бъркотията не беше оставила и една мръсна лапа. Тук нямаше никакво безредие. Всяка повърхност беше безукорна, всичко бе изработено от бял мрамор с червени жилки. Бижутерски лещи, чукчета и длета висяха до малки четчици, специални фенери и малки шишенца с боя. Едно писалище беше от плоча, с парченца креда на нея и всевъзможни сметала, големи и малки. Срещу него имаше статив, с черно платно и увеличителна леща пред него.

Една от стените бе заделена за довършени карти. Бяха окачени толкова нагъсто, че човек не можеше да пипне стената. А тя беше толкова голяма и толкова нагъсто покрита с тях, от пода до тавана, че ако Кип не беше прекарал последните седмици в библиотеката да запаметява всичко, което можеше да научи за тези карти, нямаше да има представа, че всяка от тях струва цяло състояние. Тези бяха оригинални.

И бяха толкова много! Дъхът му секна от изумление.

— Черните карти. Еретичните колоди — каза Янус. Седна на малко столче пред триножника си. — Знаеш за тях.

— Чух за тях много смътно — отвърна Кип. — Аз… не съвсем.

— Кои цветове си притеглял, Кип Гайл?

Полазиха го ледени тръпки. Усети, че му призлява.

— Това не е името ми — отвърна той сковано.

— Няма кой друг да си, Кип. Видях очите ти. Мислиш, че си умен, но истината е…

— Да, знам, всички ми казват, че…

— … си много по-умен, отколкото мислиш, че си.

Кип онемя, колкото и иронично да беше.

— Ти си Гайл до мозъка на костите си, младежо. Макар и да не си законен син, едно копеле може да стигне далече в този свят. Гайл са прокълнати, не знаеш ли? Фамилията има малко деца и е така от няколко поколения. Силните светлини угасват твърде рано. Поне така твърди историята. Е, какви цветове си притеглял?

— Защо искаш да знаеш?

— Защото започвам твоята карта.

Говореше все едно на друг език, или безсмислици. Кип се чукна с юмрук по челото.

— Имам дарба — каза Янус Бориг. — Прелюбопитна дарба. Необикновена. Имам много дарби, които са обикновени, разбира се, макар и не съвсем обикновени, взети заедно. И една дарба, рядка като на Призмата.

— Предполагам, че ще ми я кажеш.

„Някой ти казва нещо интересно, а ти го прекъсваш с дрънкането си.“

Но тя се засмя.

— Зелено, разбира се. Но и синьо. Какво още? Не си просто бихром, сигурна съм в това.

„Така ли иска да играе?“

— Ти можеш да рисуваш — каза Кип. — Много умело, и си бижутерка също. Можеш да разцепиш камък достатъчно фино, за да се вгради в картите ти.

Тя се изкикоти. Дръпна от лулата.

— Работата е, че тази игра е много по-лесна за мен. Имам останали само осем цвята, от които да предположа, а ти като нищо може да си способен да притегляш от повече от един от тях. Ти, от друга страна, имаш всички необикновени способности на света, от които да предполагаш.

Осем цвята останали? Десет цвята? За какво му говореше, по дяволите?

— Заяждаш се с мене — каза Кип.

— Може би някой ден ще се опознаем достатъчно добре, за да можеш да се досетиш — рече тя. — Дим?

„А?“

— Подчервено — отвърна Кип; мислеше, че старицата налучква какво може да притегля.

Тя обърна лулата с дръжката към него. Предлагаше му да си дръпне ли? Не, сочеше го.

— Подчервено ли си притеглял, или огън?

— Същото е — отвърна Кип.

— Отговори на въпроса.

— Огън.

— Знаеш ли, една схема може да е полезна, без да е вярна. Можеш ли да виждаш подчервено?

— Да — отвърна Кип. Изведнъж престана да е сигурен защо е дошъл. Любопитство? Май не беше достатъчно добро основание.

— Можеш ли да виждаш свръхвиолет? — попита тя.

Той кимна неохотно. Не беше сигурен дори защо изпитва неохота да ѝ дава повече информация.

— Искаш ли да бъдеш Призма, Кип?

Сякаш имаше някаква хитрина да задава въпроси, които той самият не искаше да си задава.

— Вероятно всеки си мисли за това — отвърна Кип.

— Не искаш да знаеш дали искаш, или не. Част от тебе го иска, но не мислиш, че би могъл изобщо да станеш като баща си.

— Това са безумни приказки. — Кип преглътна.

— Не, не са. Знам какво са безумни приказки. Знам го добре. Аз съм Създателка. Ние не сме просто художници. Ние сме пазачите на историята. Картите са история. Всяка една разказва истина, история. Черните карти казват история, която е била потискана, защото застрашава… — Погледна замислено към тавана, търсейки подходящата дума. Отказа се. — Ами, застрашава. Приеми го както желаеш.

Дръпна замислено от лулата.

— Това, което ще ти кажа, е ерес. Не го повтаряй, ако цениш живота си. Ерес, но вярна. Приеми тези думи и ги зарови дълбоко, цени ги. Има седем Велики дарби, Кип. Някои са обичайни. Други се дават само на едно лице на поколение, или едно лице на век. Светлината е истината и всички дарби са свързани с тази основа. Към светлината, към истината, към реалността. Да си притеглящ — човек, който работи със светлина — е велика дарба, но сравнително обичайна. Да си Призма е друга. Да си пророк, който вижда същината на нещата, това е много по-рядко. Моята дарба също е рядка. Аз съм Огледало. Дарбата ми е в това, че не мога да нарисувам лъжа. И дарбата ми казва, че твоят баща има две тайни. Ти, Кип, не си нито една от тях.

45.

— Та какво е истинското ти име? — попита Гавин Третото око, щом застана до нея на брега. Беше бдяла на най-южния нос на Острова на ясновидците и сега залязващото слънце я къпеше в златно. — Или какво беше преди? Кои са хората ти?

Третото око бе с жълта памучна рокля, в която изглеждаше съвсем обикновена, макар все пак да беше изумителна сияеща фигура. Не беше повикала Гавин до късния следобед. Спътничката ѝ, или слугиня, или приятелка Каелия му каза, че виждането на бъдещето отнема време.

— О, не — каза Третото око. — Ти вероятно си от онези мъже, които обвиняват жените в непостоянство на всичкото отгоре.

— А?

— Нощес ме помоли да не те изкушавам и да съм по-официална, а днес първото, което правиш, е да помолиш за повече фамилиарност. Ох, лорд Призма. В своята суетност сте способен да изпитате удоволствие от това, че разбивате нечие сърце. Не и моето.

Суетност? Това беше малко нападателно, малко грубо, малко… точно. Той понечи да отвърне, но откри, че няма какво да каже.

— Съжалявам — рече тя. — Последствието от Ясновидството е… Забравям се. Трудно е да не си искрена. Моите извинения. — Отвори рязко ветрилото си и си направи вятър. — Боя се, че се претоплих също така. Кожата ми не понася добре толкова много слънце.

Наистина изглеждаше добре загоряла.

— Ясновидството се нуждае от светлина, нали? — попита Гавин.

Тя кимна, но като че ли не изпитваше интерес да обяснява дарбата си повече от това.

— Откри ли я? — попита най-сетне Гавин.

— Много пъти и по много пътища. В морето е.

— Моля?

— Напастта се носи по водата, някъде в Лазурното море.

— Това е… — Безполезно? Безсмислено? — голямо море — каза Гавин. Беше казала „три часа на изток и два и половина часа на север“ — което щеше да е в морето оттук, но някак си беше убеден, че няма да е толкова лесно.

— Давам си сметка за това. И също така е доста трудно да се намерят ориентири или времеви белези, за да ти кажа къде да я намериш в морето. Движи се през водата.

Гавин вдигна ръце.

— Къде отива? Откъде идва?

— Съжалявам — отвърна тя. — Мисля, че мога да ти кажа, че се движи към център. Център? Центърът… Не съм сигурна. — Погледна го с нещо като извинение.

— Центърът на морето? Например Риф Бялата мъгла? Или център като център на потъване?

— Напастите обикновено плават.

Напастите? Множествено число. Обикновено?

— Това не ми дава нищо.

— Дава ти достатъчно.

Ако напастта плаваше към Риф Бялата мъгла, то като се пресметнеше назад, трябваше да е някъде южно от илитийския град Смусато и може би плаваше в линия от границата между Пария и Тирея. Ако знаеше накъде плува и можеше да предположи, че ще плува право, и знаеше къде ще бъде във всеки един момент, това трябваше да му даде линия, на която трябваше да се намира.

— Искаш да кажеш, че ще я намеря? — Внезапна надежда.

— Да.

Не можеше да го повярва. Тук трябваше да има някаква уловка. Това щеше да отнеме доста смятане с карта и сметало, но изглеждаше прекалено лесно.

— Колко време ще ми отнеме?

— Ако кажа това, ще спреш да търсиш до деня, в който съм казала, че ще я намериш.

— Не, няма да… да, да, разбира се.

Тя въздъхна.

— А ще я намеря ли навреме? — попита той.

— Дори и аз не знам какво точно питаш.

— Не можеш да ми го причиниш това — каза Гавин.

— Моля те, не ме обвинявай за неща, с които нямам нищо общо.

Гавин облиза устни. Беше права. Разбира се, че беше права: тя можеше да види всичко. Беше изнервящо все пак.

— Какво можеш да ми кажеш? — попита той.

— Че ще си тук известно време и че Цветния принц също я търси, и че ще е добре да не позволиш планът му да успее. Тя расте, лорд Призма, и колкото повече расте, толкова повече сини ще привлича към себе си. Сини бесове най-вече.

— Защо, какво става? Знам само, че напастите са свързани с храмовете на старите богове.

— Ще видиш. Има още нещо, което би трябвало да ти кажа.

— Има още хиляда неща, които би трябвало да ми кажеш!

— Ако вземеш Карис, ще е много по-вероятно да успееш.

— За това и сам можех да се досетя. Тя е полезна жена.

— И ако отиде с тебе, почти със сигурност ще умре.

— Трябва да има уловка тук, нали?

— Не се опитвам да ти подхвърлям уловки. Опитвам се да ти дам шанс.

Той пренебрегна последното.

— Почти със сигурност, като деветдесет и девет на сто, или като две от три?

— Когато я виждам да отива с теб, гледам как умира по десетки различни начини. Не ми е приятно. Особено след като знам, че ако оживее, вероятно ще станем приятелки някой ден. Освен ако не спиш с определена… Знаеш ли какво? Вече ти казах твърде много.

— Ти я нарече Карис Съпругата — каза Гавин. — Но после каза, че е погрешно. Какво имаше предвид?

— След като знаеш, че ако го знаеш, това ще промени някои неща… наистина ли искаш да знаеш?

Гавин се намръщи.

— Ами, да.

— Упорит. Няма да ти кажа.

— И ти си една пророчица — оплака се Гавин.

— Не съм врачка. Ясновидка съм. Виждам. Понякога казвам каквото виждам. Не държа да успокоявам чувствата ти.

И беше сериозна на всичкото отгоре. Гавин отново долови стоманата в нея. Несъмнено това бе единственият начин да остане човешко същество и да се справя с дарбата си.

— Карис не обича да я оставям, когато тръгна на нещо опасно.

— Донесе ми петдесет хиляди проблема, лорд Призма. Този обаче не е един от тях.

Добър изстрел, и напълно честен. Той си пое дъх, за да парира, но премисли.

— Милейди, вашият ум е толкова остър, колкото красотата ви е сияйна. След като светлината толкова явно ви е благословила с присъствието си, най-многото, което мога да направя, е да ви благословя с отсъствието си. Хубав ден.

Поклони се и си тръгна. Беше се отдалечил само на няколко крачки, когато му се стори, че я чу как измърмори нещо. Погледна бързо през рамо и бе готов да се закълне, че я засече зяпнала в…

Тя присви устни и на лицето ѝ се изписа стъписване.

— Мога да провидя края на света, но не мога да кажа кога един мъж ще ме хване да зяпам хубавия му задник.

Гавин не можеше да направи нищо повече освен да се оттегли с достойнство, със странно усещане за задника си на всяка стъпка.

46.

Цветния принц беше искал да напусне Гаристън след шест седмици. Беше отнело осем. Макар да беше прекарала половината си будни часове с Цветния принц, Лив знаеше, че точно под очите ѝ преминават цели течения, които дори не може да види. За свръхвиолетова, свикнала да вижда онова, което другите не могат, беше притеснително.

Един ден обесиха един генерал на портикула на Травертиновия палат. Лив едва след това разбра, че е от хората, настоявали да останат, доволен, че са си върнали Тирея и че усядат.

Същия ден Цветния принц откри дворцовия си съвет с думите:

— Докато съществува потисничество някъде, няма свобода никъде.

Лив чу тази фраза повторена десетина пъти този ден, и на следващия, когато поеха. Цветният принц беше твърде зает и прекарваше цялото си време с военните си командири. Лив беше изолирана — буквално и фигуративно. Яздеше близо до челото, но не с командирите или съветниците. Не беше сигурна за мястото си, а и никой друг също така.

Жените и мъжете, които бяха с принца, след като бе напуснал Келфинг, не ѝ се доверяваха. Беше дъщерята на вражеския пълководец. Отново. Колко я вбесяваше това! С преминаването си на другата страна баща ѝ бе успял да направи така, че противната страна да я отхвърли повече от онези, които се бяха отнасяли с нея като с чужда през цялата ѝ младост.

След две седмици на пътя една нощ Цветния принц я повика в палатката си, която беше показно малка и скромна. Човек от народа. Лив се зачуди как действат такива прозрачни трикове. Но явно действаха.

— Е, Аливиана, научи ли вече предназначението си? — попита я той.

— Вие имате може би половин дузина свръхвиолетови в армията си. Аз съм може би най-добрата. Знам, че очаквате повече и че търсите изпитание, което да ви помогне да откриете повече свръхвиолетови. Методите ви са груби в сравнение с тези на Хромария. Общото ниво на способностите на вашите притеглящи е слабо и се надявате, че перспективите, които ви нося аз, може да са ценни за вас. Последното е спекулация, но добре подкрепена, мисля. Тъй че според мен вие искате да обучавам вашите свръхвиолетови.

В Хромария учителите непрекъснато предупреждаваха учениците да не разчитат твърде много на своя луксин, за да оформят мислите или чувствата си. Тук това се окуражаваше и Лив не беше сигурна кой подход е по-добър. Ако човек изгаряше преждевременно живота си с притеглянето, както учеше Хромарият, логично беше да се тренират надарените да не притеглят, когато не им се налага. Но за Лив така и не беше ясно доколко тези забрани са полезни. По-скоро бяха морални предупреждения, все едно че луксинът беше вино и тези, които разчитат на него, са морално слаби.

Ако беше така, то тя беше слаба. Но свръхвиолетът ѝ носеше яснота, отдалечаване от чувството ѝ за неадекватност, за самота. Прибягваше до него, а след това и до жълтото, за да разчепка проблемите, да ги проучва от нови ъгли и винаги да може да прозира през тях.

Той си наля бренди, вдигна пръст, погледа го, докато се нажежи до мътно червено, и докосна с него пурата си.

— Само това ли имаш за мен?

— Вие сте били Койос Белодъб — каза Лив. Уж мъртвия брат на Карис Белодъб.

— Минало време? — отрони той мрачно над брендито.

Лив нямаше отговор.

— Как го разбра? — попита той.

— Попитах — призна тя.

— И какво ти казва това разкритие?

— Не толкова много, колкото се надявах.

Той изгълта останалото бренди на една глътка.

— Ела с мен.

Тръгнаха през лагера на смътната светлина на забулената от облаци луна и хиляди лагерни огньове. Още щом излязоха от палатката, двама притеглящи и двама войници в бяло закрачиха след тях.

— Бялата гвардия? — предположи Лив. Намирисваше на отчаяно желание да го взимат на сериозно, като копие на Призмата.

— Няма ли огледала в природата? — попита той, сякаш отгатнал мислите ѝ. — Имаше четири опита за покушение над живота ми. Едно — от мой бивш генерал. Три — от неизвестни страни. Светлината не може да бъде променена, но Хромарият се надява, че може да бъде угасена.

Вървяха през многохилядния лагер. Беше по-организиран, отколкото при похода им срещу Гаристън, поне според Лив. Малцина изобщо забелязваха, че водачът им върви по пътя, а тези, които забелязваха, като че ли не знаеха как да го поздравят. Някои се покланяха. Други се просваха на земята. Трети поздравяваха повече по войнишки.

— Сините искат да уеднаквя реакцията спрямо мен — заговори принцът, без да вади пурата от устата си. — Но аз искам да наложа само този ред, който е необходим. Докато водя армия, е необходим повече ред, отколкото ми харесва, но след като съборим построеното от Хромария, нуждите ще се променят. Всичко ще бъде свободно в светлината.

Спряха пред едно бесило в западния край на лагера. На него бяха обесени четирима мъже. На смътната светлина на факлите Лив не можеше да види лицата им, но видя неестествено издължените им вратове. Принцът вдигна ръка и лъч жълта светлина огря мъртъвците. По брадичката на всеки имаше засъхнала кръв. Лицата им бяха подути. Птиците вече ги бяха накълвали.

Лив не знаеше как точно гният телата, но знаеше достатъчно, за да може да разбере, че тези мъже са мъртви от повече от ден. Тъй че не можеше да са престъпници от лагера.

— Те бяха наши фанатици. Вече мъченици. Пратих тези мъже, за да разпространят вестта в Аташ, да подготвят пътя за нас. Тръгнаха невъоръжени. Трябваше само да говорят, да убеждават. Езиците им са изтръгнати и са ги изтезавали, преди да ги обесят. Аташийците дори не са ги изчакали да преминат границата. Нахлуват в нашата земя, за да убият невъоръжени? Това е обявяване на война и начало на враждебни действия. Аташ пося вятър. Ще пожъне буря.

— Много лъжи говорите, нали? — попита Лив. И преглътна. Свръхвиолетът я караше да разбира структури, но не непременно да им се подчинява.

Пазачите на принца се вцепениха. Лив видя изпълнените им с омраза погледи. Но принцът я погледна с любопитство.

— Забравям коя си. — После добави хладно: — Но може би и ти също.

Тя отново преглътна.

— Не отричам, че вече възнамерявах да освободя Аташ, но те проляха първата кръв. Срещу невинни. И позволи ми да ти кажа следното, Аливиана Данавис. Време е да прекрачиш илюзиите на детството си. Една лъжа, казана в служба на истината, е добродетелна. Знаеш ли защо илитийските пирати са опустошавали Лазурното море столетия наред?

— Защото имат безопасни пристани и илитийското крайбрежие е коварно за онези, които не познават…

— Не. Защото някои хора лошо преценяват дългосрочните си интереси. Сатрапите мразят пиратите. Търговците мразят пиратите. Семействата, чиито бащи са принудени да им служат, ги мразят. Родителите, чиито синове са заробени да дърпат греблата, ги мразят. Но макар пиратите да са бити няколко пъти — и ще съм първият, който ще се съгласи, че това е едно от добрите неща, които е направил така нареченият Призма, — те винаги се връщат. А защо? Защото някои сатрапи откриват, че е по-лесно да им платят откуп, отколкото да ги съкрушат окончателно. В момента в Илита има четирима пиратски лордове и всеки от тях е подписал клетвен договор със сатрапата на Аборнея да не напада кораби, развяващи аборнейския флаг. Знаеш ли какво става с парите, които сатрапата праща на тези пирати?

Лив направи гримаса.

— Обогатяват пиратите.

— Това създава още повече пиратство и подхранва мечтите на всеки пират и той да стане пиратски лорд. Някои сатрапи са виждали проблема и са се отчайвали. От време на време ще подгонят някой пиратски лорд, нарушил договор, и понякога дори успяват да обесят пиратски екипаж. Но никога не прихваща. Никой не желае да вложи пари или хора, за да помогне на други, тъй че когато нечии кораби бъдат ограбени и разбити, никой не помага. Е, не мислиш ли, че Седемте сатрапии щяха да са много по-добре, ако веднъж поне действаха заедно и просто се погрижеха за решаването на проблема? И то по-добре веднага, а не след сто години?

— Стига да може да се спре. Наистина ли смятате, че можете да постигнете нещо, което сатрапите и Призмите не са успели?

— Абсолютно. Въпрос на чиста воля, а воля имам в изобилие.

Дързостта му бе изумителна.

— Това е дреболия, Лив — каза той. — Робството. Природата не е създала роби, нито човек трябва да ги прави. Ти си тирейка и твоята земя не е била толкова покварена като други, но робството е проклятие. Аз ще сложа край на това. Хромарият е същият. Идва, покосява цвета на един народ — притеглящите му — и ги отнася. Индоктринира ги. Връща ги само по места, които предпочита, и лъже младите да си въобразяват, че го правят за свое собствено добро. Като робството е — проклятие, което покварява и двете страни. Всички са казвали, че тези институции са твърде големи, за да се променят. Аз казвам, че са твърде големи, за да не се променят. Лъжа, за да постигна това. Казвам, че ще е по-лесно, отколкото ще бъде. Признавам го. Лъжа предпазливо и само за да мотивирам хората към собственото им добро и за доброто на Седемте сатрапии.

Лив му вярваше, но свръхвиолетът в нея я подтикна да попита:

— Кой решава кои са целите, заради които си заслужава да се лъже?

Той поклати тъжно глава.

— Смяташ, че правя всичко това лекомислено? Виж какво е сътворил Хромарият. Баща ти е притеглящ. В момента той е мой враг, но признавам, че е велик мъж. Велик дух. Няма ли всичко друго да е по-добро, отколкото да го убия? По-чисти ли остават ръцете ти, защото молиш някой друг да извърши убийството вместо теб?

При мисълта за това ѝ призля. Баща ѝ беше стар за притеглянето. Беше притеглял малко през по-голямата част от младостта ѝ, но сега, докато воюваше, щеше да притегля почти всеки ден. Имаше още някоя и друга година живот, най-много.

— Не може ли… да бъдат убедени, че Освобождаването е ненужно? Че бесовете не са зли? Че…

— Убедени? Лив. Освобождаването не е нещо случайно за реда, наложен от Хромария. То е главната му опора. Без Освобождаването Хромарият е ненужен. Ако притеглянето не е „ах, колко опасно“, няма да ти се налага да пращаш дъщеря си в далечна страна, за да го учи. Без това няма никакво индоктриниране и никакъв плен за най-ценната придобивка в целия свят — притеглящите. Без контрол и монопол над притеглящите цялата къща рухва. Ето защо е това. — И посочи обесените.

Вятърът донесе в ноздрите ѝ мръсна миризма на леш. Лив се закашля и извърна лице.

— Може би се питаш защо не съм ги смъкнал, за да им направя прилично погребение. Ще го направя. След като всичките ни хора минат покрай тази бесилка и видят с какви животни воюваме. Защото отказвам да прикрия греховете на Хромария и отказвам да съм съучастник. — Загледа се в труповете с тъга в очите — или поне Лив си помисли, че видя тъга. След това я погледна. — Имаш въпроси.

— Не за това. Не… сега — отвърна Лив, загледана в телата. Помъчи се да си придаде твърдост.

— Ценя те заради твоя ум, Аливиана. Не си длъжна да се ограничаваш с текущата лекция.

Тя се зачуди. Колко във всичко това беше истина и колко — ласкателство? Но все пак я стопли.

— Боговете. Те реални ли са?

Устата му се изви в усмивка.

— Какво казва Зимун?

— Казва, че са.

— Но?

— Но той е Зимун, а вие сте вие.

Цветния принц се засмя високо.

— Съвършено казано. Трябваше да си оранжева.

Отначало тя си помисли, че я дразни заради липсата ѝ на красноречие, но след това осъзна, че го казва сериозно. Отговорът ѝ беше възможно най-безопасният: можеше да означава всичко и нищо.

— Да, реални са. Макар да не вярвам, че естеството им е точно като това, което си мислят било в Хромария, било новите жреци. Харесваш ми, Аливиана. Задаваш правилните въпроси. Разсъждаваш мащабно. Но нямаш високо мнение за себе си. Прекалено скромна си. Обучението на притеглящите ми е необходимо, разбира се. Това е цел, и то достойна — но не е велика цел.

— Свързано ли е със Зимун? — попита тя.

— Зимун? Боиш се, че се опитвам да те чифтосам с него?

— Той определено полага усилия, милорд.

— Не съм изненадан. Зимун никога не се подценява. Не, поставих те със Зимун защото си на годините му и помислих, че ще оцениш това. А и това държи и двама ви ангажирани. Ако предпочиташ друг наставник…

— Не, милорд. Вече… свикнах с него, бих казала. — Стига да не оскърбяваше интелигентността на Зимун, нещо, което той не можеше да търпи, Зимун беше неизчерпаем извор на похвали за способностите ѝ, за това колко бързо усвоява трудни понятия и запомня история. Повишаваше самочувствието ѝ. Караше я да се чувства специална. А и непрекъснатите му опити да я съблазни я караха да се чувства пораснала, женствена, желана. — Само… той не говори много за миналото си.

— Единственото важно нещо, което трябва да знаеш за миналото на Зимун, е, че той се опита да убие Призмата — каза Цветния принц.

— Наистина ли? Той спомена нещо, но си помислих, че…

— Рискувах. Пратих Зимун на мисия, която имаше нисък шанс за успех. Той смята, че се е провалил, което е добре. Помага ми да го държа под юзди. Истината е, че той се провали само наполовина. Историята навярно ще му признае, че акушерства за… — Гласът му заглъхна. Вдигна очи към небето.

— Нова ера ли? — предположи Лив. — Акушерствал е за раждането на нова ера? — Проследи погледа му. Нощните облаци бяха разпръснати по небето в съвършени линии, от хоризонт до хоризонт, съвършено отделени, съвършено успоредни. Видението — защото такова нещо не можеше да е реално, нали? — продължи може би около двайсет секунди, после облаците се накъсаха под напора на ветровете, размиха се и се пръснаха.

Цветния принц наруши мълчанието.

— Нови богове, Аливиана. Нови богове.

47.

— Тайни ли? — попита Кип. — Какви тайни?

— Не знам. Все още — каза Янус Бориг. — Точно затова си тук днес. Исках да разбера дали ти си една от тях. — Засмука въздух между зъбите си. — Не си.

— Това добра новина ли е, или лоша? — попита Кип.

— Това е много, много лоша новина.

— Още не разбирам — каза Кип.

— Подценяване.

— А?

— Ела тук.

Кип се приближи и застана до нея. Тя му показа скиците си. Първата беше на загърнат в наметало закачулен мъж, осветен отзад; дългата му коса падаше пред очите на тъмна пелена, очите смътно блестяха иззад кичурите брада с лъскави мъниста, вплетени в нея, извадена кама. Убиец? На друга се виждаше плешив мъж с абаносова кожа, кървяща рана под едното око, с кръпка на окото; въртеше къси мечове. Трета показваше…

— Чакай, това е командир Железни — каза Кип.

— А, той бил значи. Благодаря ти — каза тя. — Какво е станало с косата му?

— В траур е. За изгубените му черногвардейци.

— Ах, да, разбира се.

— Защо питаш мен? Защо има само едно око?

— Че сега няма ли само едно око? Не винаги е буквално. — Старицата кривна глава и надраска древна парийска дума на листа под Железни.

— Бранител ли? — попита Кип.

— Страж. Пазач. Бранител. Бдящ пазител. Силна кула. Мълчи.

— Мълчи ли? — попита Кип. — Това как се връзва?

— Не той. Ти мълчи.

— О, извинявай.

Тя надраска нещо около врата му. Огърлица. Но ръката ѝ спря, щом стигна до онова, което висеше от верижката. Смукна от лулата, за да съживи задрямалите въгленчета. После въздъхна.

— Загубих го.

— Още съм на това, което правиш с командир Железни — каза Кип. Имаше някакво кътче страх, което се заобръща в душата му. Тя извърна очи към него и сърцето му подскочи и се сви, опита се да пропълзи от скърцащо чистия под до стълбите, заподскача от тупканията като побъркано зайче — най-лошият опит за бягство в историята.

— Смяташ ли, че да си Призма е твърде малко за теб, момче?

— Непрекъснато казваш неща, които са безсмислени за мен — отвърна Кип.

— Защото непрекъснато се опитвам да те нарисувам като следващия Призма и не мога. Ти няма да си Призмата, Кип.

— Не се стремя към това — отвърна Кип. Мраз. Все едно беше окаишен от история.

— Към повече ли се стремиш?

— Няма повече, нали? — попита Кип. Какво можеше да е по-голямо от това да си Призмата?

— Има ли име, с което те наричат другите?

— В смисъл освен Кип ли? Ами да. Шишкото. Гайл Лоения. Копелето. Пипкавия.

— Нещо друго. Може би нещо бъркам тука. Може би вместо да се опитам да направя твоята карта, трябва да се опитам да реша коя карта е твоята.

— Виж, аз дойдох тук просто за да се науча да играя по-добре. Можеш ли да ми помогнеш, или не?

— Какво знаеш за Зий Дъбовия щит?

— Нищо — отвърна Кип. Дори не беше чувал това име.

— Знаеш ли нещо за картите?

— Знам всякакви неща за картите. Запаметил съм седемстотин трийсет и шест от тях по име и възможности. Запомнил съм наизуст десетина прочути игри. Познавам двайсет от стандартните колоди и защо действат. Това смята ли се за нещо?

— Не.

— О, по дяволите. — Ако Кип наистина си беше загубил всичкото това време в изучаване, щеше да намери най-близката висока сграда и да се хвърли от нея.

— Шега — каза тя. — Означава, че си готов да започнеш.

— Изпитвам внезапно и силно желание да избухна — каза Кип.

Тя присви очи към него.

— Картите са истински, млади Гайл. Точно затова тази игра се е играла от поколения глупци, луди и сатрапи. Задръж малко, докато попиеш това. Силите и слабостите на картите са честни към фигурите, които изобразяват. Не цялостно, разбира се, защото няколко числа, няколко реда и една хубава рисунка не могат да кажат много… но не са подвеждащи. Но това е само началото на по-голямата истина, по-великата дарба, която е Отразяването. — Тя отиде до стената и взе една карта. Седна на едно трикрако столче и я завъртя два пъти като малко момиченце. — Ела, погледни и виж. Вкуси от светлината на Оролам.

Суеверно дърдорене, магическо призоваване или ефикасна молитва? Кип нямаше представа. Старицата изглеждаше наполовина луда. Може би всяка дума, която му казваше, беше лъжа или заблуда.

Картата беше оригинална, предположи Кип. Млада жена, облечена в кожени дрехи, копчета от тюркоаз, светла кожа, огненочервена коса, прибрана високо на главата и стегната в корона от черни тръни. Зелено бе зацапало кожата на лявата ѝ ръка, прибрана до хълбока ѝ и с увити около нея листа. Дясната ѝ ръка беше зад гърба ѝ все едно, че криеше кама. Стоеше с изправен гръб и усмивката ѝ беше властна. Изглеждаше готова за всичко.

— Това е твоята прапрапрапрабаба Зий Дъбовия щит. В най-много отношения тя е основателката на вашия дом. Името Гайл идва от другаде.

Жената беше привлекателна и в нея нямаше нищо, което да напомни на Кип за него самия… но самоуверената усмивка беше изцяло на Гавин Гайл. Все едно художник бе пренесъл изражението ѝ през столетия и го беше изрисувал на неговото лице.

Вместо да коментира смайващата прилика и явната дарба, която трябваше да е имал художникът, за да я улови толкова добре, Кип каза:

— Тя дори няма щит. — „Тъпо. Браво на тебе, Кип.“

— Никога не е носила щит, дъбов или друг. Името е било от нещо друго. Но не е нужно да ти го казвам. Виждаш ли скъпоценните камъни?

Кип кимна.

Имаше пет скъпоценни камъчета, които ограждаха като в рамка рисунката, по едно на всеки ъгъл и едно над главата.

— Притегли малко, който и да е цвят, и след това докосни всички тези скъпоценни камъни едновременно. — Посочи картина с широки ивици от цветовете за притегляне на една от стените.

Кип започна със синьото. Синьото беше много по-малко плашещо от зеленото. След секунди усети в себе си прилива на хладната рационалност. Трябваше ли да се подчини на тази жена? Е, иначе нямаше да научи нищо. Единственото, заради което бе дошъл, беше да се научи. А и какво ли можеше да направи тя с една карта, което да не може да направи с многото си пушкала?

Със синьото на върховете на пръстите си, той докосна гемите.

Не последва нищо.

Е, беше малко разочароващо.

— Натисни по-силно — сопна се Янус Бориг. — Няма нужда да кърви, но трябва да е достатъчно близо, за да призове кръвта ти. Имаш меки ръце. Не би трябвало да е трудно.

Меки ръце? Кип направи гримаса, но се подчини: чукна силно по синия камък, другите му пръсти бяха върху съответните камъчета.

Зий примигва да проясни очите си, взира се в утрото. Процедена през дима от два горящи града на двете страни на Великата река, издигащата се светлина е червена… Объркващо е, след като Кип трябва да мести погледа си насам-натам, без тялото му да се движи, без никакъв контрол.

На двата бряга на Великата река има вражески войници. Кип можеше почти да чуе шепота на мисли, свързани с тези мъже — кои са те, какво правят — но „враг“ е единственото, което достига до него.

Тя е на високото и обсадните ѝ притеглящи вече действат, приготвили въжета и макари, в очакване зората да донесе достатъчно светлина за останалата им работа.

Зий се обръща към изгърбен, ужасен на вид едноок мъж. Той я поглежда — плашещо, но с изпълнено с почит изражение. Офицер? Подчинен, със сигурност. Държи голям лък, с дълга и дебела стрела, прилича на мачта на платноходка. Устата на Зий се раздвижва, но Кип не чува нищо. Може само да я види.

Врагът е на четиристотин разтега, двайсет разтега надолу, по посока на вятъра спрямо Зий, ако се съди по плющенето на знамената. Армията на Рутгар се понася напред в лек бяг, поддържа строя. Някои от конниците на Зий — повечето все още юноши — вече атакуват. Тя вижда офицери, които им махат ядосано, призовават ги да се върнат навярно? — а след това тръгват след тях.

Бойната ѝ линия се разкъсва, някои от пехотинците на клана тръгват след конниците и развалят прицела на стрелците.

Щом пехотинците атакуват, стрелците трябва да изоставят стрелбата. Вместо дузина залпове с хиляда стрели всеки, щяха да са шест.

Тя извиква нещо, поглежда към притеглящите си, които вече са притеглили голямата напречна греда от зелен луксин и пълнят буретата с горящ червен луксин, за да ги хвърлят по приближаващата се армия.

Те — и десетина други екипа обсадни притеглящи — могат да хвърлят два залпа.

Тя се мята на коня си — на Кип му призлява от внезапното движение, — извиква нещо на… Малка мечка, това е името му!

Малката мечка не отвръща нищо, прицелва се все по-точно и пуска огромната стрела. Хиляда стрелци следват примера му.

Тя грабва факла и препуска пред бойците си. Според Кип вика нещо. Може би всички бойци викат. Хвърля факлата във висока дъга и мъжете се втурват напред.

Нейните трийсет могъщи мъже я обкръжават за секунди.

Нещо се движи, спуска се все по-надолу…

Горящо буре червен луксин поразява предните редици на рутгарците, пръсва се и врязва отвесна огнена резка, посича мъже и ги подпалва. Притеглям зелено от тревите, които скоро ще почервенеят. Вляво от мен Младия бик и Грив Газин притеглят синьо и зелено, убийствени стрели и огнени бомби от въздуха, пазят я неуязвима.

Притеглям копие зелен луксин и смушвам жребеца си.

— Стига.

Звукът отеква странно.

Май не забелязвам. Натежалият вкус на пепел във въздуха е по-забележим с внезапното си отсъствие, отколкото беше с присъствието си. Кога започна да вкусва тя? Кога ѝ замириса? После миризмата на пепел и пот, и коне… изчезна. Усещането за седлото между коленете ѝ, пръстите, стиснали копието.

Става тъмно.

Кип примига и усети, че старицата държи ръката му. Беше издърпала пръстите му от скъпоценните камъни на картата един по един.

Останал без дъх, Кип я погледна в очите. Усети, че синият луксин го напуска, изцеждаше се в нищото, изоставяше го, оставяше го празен и безжизнен.

— Проклета да съм — измърмори тя. — Чу ли нещо там, в края? Помириса ли? Вкуси ли?

— А… малко.

Очите ѝ светнаха.

— Те излъгаха! Разбира се, че излъгаха. Разбира се. Те са Гайл. Но защо трябваше той да те прати тук сам? Трябва да е знаел, че ще се разкрие какво си. Трябва да разберем. Взри се в тавана.

Таванът, който Кип щеше да е забелязал по-рано, ако не беше изобилието от оригинални карти, представляваше пълен спектър, лъскав и блестящ.

— Искаш да направя нещо ли? Да притегля или…

Тя хвана ръката му.

— Продължавай да гледаш, нищо повече.

Притисна пръстите му върху някаква карта, един по един. Избута кутрето му надолу, силно. Лъхна го миризмата на чаени листа и тютюн. И тъкмо да го каже, усети как го обзема дълбока до костите умора. Тялото му изтръпна. После — все едно ушите му бяха запушени — чу глухо скърцане на дърво и свистенето на вятър, плясък на вълни.

Замисли се над точните думи. Беше прохладна вечер и миризмата на барут беше попила по кораб и хората на него. Някъде на кораба плачеше жена — над мъртвите, несъмнено. Каютата му беше тъмна, осветена от една-единствена свещ. Отвън сребристи резки лунна светлина прорязваха нощта като меч. Той завъртя перото между пръстите си.

Ръката му затисна пергамента. Никакъв писар за това. Това беше измяна. Писмото бе адресирано до някакво име, но ръката го скриваше — завършваше на „-ос“, което означаваше, че може да е който и да е рутгарец или един от хилядите, чието име бе рутгарско, макар кръвта им вече да не беше.

После Кип изгуби всякакво усещане за самия себе си.

— По-изгоден мир може да се намери на отсрещния бряг на войната. Дагну е… — Пиша, скърцането на перото ми изпълва малката каюта до последната дума, която е безмълвна. Приглушена. Странна.

После каютата… тъмно. Усещам. — Кип усеща… Кип се почувства замаян. Беше се върнал, зяпнал отново със собствените си очи.

Янус Бориг пухна с лулата си. Изглеждаше ядосана.

— На петнайсет години? Не.

— Какво… какво се случи току-що, по дяволите? — попита Кип настойчиво и издърпа ръката си.

— Не ми каза, иначе щях да направя нещата по-лесни за тебе.

— Какво да ти кажа? Аз ли съм виновен някак за това? — Кип беше уплашен, ядосан. Луд ли беше? Какво му беше направила Янус Бориг?

— Не знаеш ли? Картите правят връзката си през светлина, Кип. Колкото повече цветове можеш да притеглиш, толкова по-истинско е преживяването ти.

— Какво стана с мен? — настоя Кип.

— Видя повече, отколкото би трябвало. Ще спра дотук.

— Истинско ли беше?

— Това е труден въпрос. Няма да разбереш.

— Тя умря ли? — попита Кип.

— Зий? Не в онази битка, макар че я загуби.

— Биеше се срещу… — Кип не го беше схванал съвсем.

— Дариен Гайл. Петнайсет години по-късно откупи мир, като накара дъщеря си да се омъжи за него. Разправяха, че искала самата тя да се омъжи за него, но била твърде стара, за да роди деца, и знаела, че траен мир може да се купи само като двете фамилии се свържат завинаги. Има слухове за любовна връзка между Зий и Дариен, но не са верни. Дариен Гайл е уважавал Зий неимоверно и може би е предпочитал да се ожени за нея, но и двамата са знаели колко много кръв може да се пролее заради нарушената клетва на мъж и глупостта на жена. Урок, който фамилията ти е научила по трудния начин по-късно.

Кип не разбираше за какво говори тя, но от начина, по който го каза, предположи, че войната, която са водили Зий и Дариен, вероятно е започнала от нещо лично.

— Добър мъж ли е бил? — попита Кип.

— Дариен ли? Бил е Гайл.

— Каква беше втората карта?

Нещо за Дагну. Дагну беше стар езически бог. Кип се зачуди колко ли стара е картата.

— Грешка. Грабнах най-близката карта, а трябваше да помисля по-добре.

Което изобщо не беше отговор.

— Всички ли тези карти правят това? — попита Кип, загледан към стената с благоговение и страх.

— Само оригиналните.

— Кои са оригиналните? — попита Кип.

— Няма да ти кажа. Но ще ти кажа, че много от картите са капан. Опиташ ли се да ги свалиш от стената, те очакват някои много гадни изненади. Ако все пак ги свалиш и се опиташ да притеглиш истината от тях, най-вероятно няма да преживееш ада, през който ще преведат ума ти.

— Мислех, че искаш да ми помогнеш — каза Кип.

— Искам. Просто те предупреждавам, че ако посегнеш да ме ограбиш, ще станеш пълен идиот. Дори реалните карти, ако се използват правилно, таят опасности. Не всички истини са красиви. Тези карти могат да влудят човек. Да го накарат да изгуби себе си. Могат да научат на… отвратителни неща тези, които не съчетават мъдрост със сила. — Имаше горчивина в тона ѝ, но преди Кип да успее да попита, тя продължи: — Все едно, една жена е длъжна да се защити. Не ме интересува баща ти, освен да направя картата му. Не ме интересуваш ти, освен да направя твоята карта. Това прави едно Огледало. Това съм аз. Това е моята мисия от самия Оролам и аз ще я изпълня добре. Ако ми помогнеш да го направя, ще съм щастлива да ти помогна. Ти ми показа какво можеш да притегляш. Това ми помага неимоверно, тъй че ще ти кажа това за начало: ако играеш с колодата, която ти дава Андрос Гайл, винаги ще губиш.

48.

— Парил е уникален сред цветовете — каза наставничката на Тея. — И е изключително опасен.

Тея се намръщи. Мислеше, че макар да е най-слабият и най-лошият цвят, парил поне няма да убие човек или да го подлуди. После отново се намръщи… защото стояха в една от тренировъчните зали на черногвардейците. Беше време за вечеря и в залата нямаше много новобранци. Повечето бяха обучаеми от класовете пред този на Тея, но Круксър беше наблизо и риташе методично с пищялките си една колона. Веднъж беше казал на Тея, че това леко разпуква костите под коляното и че тялото реагира, като ги изгражда отново, още по-здрави. Беше ѝ показал възлестите си пищяли. Беше впечатляващо… и някак внушително. Според нея беше едно от най-страхотните неща, които бе виждала изобщо. Но точно сега той беше забавил тренировката си и явно подслушваше.

— Какво му е опасното? — попита Тея. Личната ѝ наставничка, Марта Мартаенс, беше над петдесетгодишна. Стара за притегляща. Вълнистата ѝ тъмна коса беше станала платинена, кожата ѝ бе маслинена, горните ѝ предни зъби липсваха.

— Това, че ослепяваш или изгаряш до смърт.

Тея вдиша рязко. „О, това ли е всичко?“

— За да виждаш парил, трябва да разшириш зениците си много, много повече, отколкото могат повечето хора. Можеш да правиш това съзнателно, нали? — Магистър Мартаенс присви тънката си горна устна.

— Да, учителко.

— Направи го. Трябва да видя.

На Тея ѝ отне малко време. Трудно беше да отпуснеш очите си колкото изискваше парил, ако си напрегнат. Но след това се получи.

— Добре — каза магистър Мартаенс. — Сега ги върни до нормалното. Предполагам, че никога не си виждала очите си в огледало, когато си правила това. Нали? Гледай.

Жената се взря в Тея и зениците ѝ се разтвориха неестествено широко, ирисът стана тъничка ивица кафяво около огромна зеница.

Тея ахна разбиращо.

— Това е да виждаш подчервеното — каза старата притегляща. След това зениците ѝ отново блеснаха, изпънаха самата склера, цялото ѝ око стана зловещо черно, избута бялото и го заличи напълно.

Тея потръпна и се присви назад.

За миг очите на жената се върнаха към нормалното.

— Така изглеждат очите ти, когато гледаш парил, Адрастея. Самите ни очи са различни, лещите са много по-податливи, благословени от Оролам да виждат различно. Можеш ли да виждаш свръхвиолет?

— Не. И съм сляпа за цветовете червено-зелено. — Най-добре беше да го признае веднага.

— Неприятно.

— А вие?

— Дали съм сляпа за цветовете? Не, но между нас е по-обичайно. Можем да виждаме обширен спектър, много повече от други притеглящи. Но това не съвпада непременно с това, което виждат другите. Майсторът на моята господарка Шаям Расад беше напълно сляп във видимия спектър, но се справяше съвършено с подчервено и парил. Но има опасности. Първо, физическата: Ако разширяваш очите си толкова много на ярка светлина твърде често, ще ослепееш. Обикновено става бавно, но трябва изключително да внимаваш с магически факли и ярка слънчева светлина. Хайде, стига приказки. Да видим какво можеш да правиш.

И упражнението започна. Магистър Мартаенс питаше Тея какво може да види, самата тя притегляше субстанции, като избираше източници наблизо и далечни, караше Тея също да притегля. Парилът, както обясни магистър Мартаенс, приличал повече на гел, отколкото на нещо друго, макар и гел по-лек от въздуха. Правеше добри следи, защото гелът се носеше във въздуха, разпадаше се и непрекъснато излъчваше парилова светлина.

— Значи вие правите белезите за господарката ми — каза Тея. Колко глупава беше, да не го проумее по-рано. Разбира се, че го беше правила тя! Едва ли имаше стотици притеглящи парил наоколо.

Лицето на жената срещу нея изстина.

— Колко от нас има тук? — попита Тея.

— Само две в момента — отвърна магистър Мартаенс. Погледна наляво и надясно, докато говореше, погледна и Круксър, който продължаваше да се преструва, че се упражнява, без да извърне глава. — Ти и аз.

— Но това не може да е вярно — възрази Тея. — Видях как един мъж притегли плътен парил и…

Марта Мартаенс изсъска… направо изсъска. Тея замръзна.

А после магистър Мартаенс тръгна спокойно към изхода, като подкани Тея да я последва. Излязоха в огромната ярко осветена пещера под Хромария, завиха покрай ъгъла на зданието, където нямаше да могат да ги видят, спряха и Тея видя, че жената е разярена.

— Не знам какво ти се е сторило, че си видяла — заговори магистър Мартаенс, — но никога не трябва да говориш повече за това. Разбираш ли?

— Аз… съжалявам, но не разбирам — каза Тея.

— Не е нужно да разбираш, трябва да мълчиш. Особено за такива неща.

— Не! — възрази Тея. — Вие сте учителката ми. Научете ме. Трябва да знам всичко, ако ще влизам в Черната гвардия. Не можете да го пазите в тайна от мен.

— Мога и ще го направя. Ти си ученичката ми. Ще ми се подчиняваш.

— Тогава ще отнеса въпросите си към командир Железни.

Лицето на жената посивя.

— Искам много внимателно да обмислиш това, което се каниш да направиш, момиче.

— Ще отида при човек, на когото вярвам, човек с авторитет над мен, с един прост въпрос, това ще направя — заяви твърдо Тея. Започваше да се ядосва.

— Разкажи ми какво мислиш, че си видяла. Спокойно.

И Тея ѝ разказа.

Магистър Мартаенс заклати глава още преди да е свършила.

— Не. Не. Опитвала съм се да направя парила плътен хиляда по хиляда пъти. Не става така.

— Но ако става? — попита Тея.

— Точно там е въпросът — рече Марта Мартаенс.

Тея вдигна ръце, вече повече озадачена, отколкото ядосана. Може би притеглянето на парил наистина побъркваше човек.

Магистър Мартаенс отново се огледа, макар да нямаше никой, който да ги подслуша.

— Помисли за това, което намекваш: цвят, който е невидим почти за всекиго, дори за притеглящите… цвят, който може да убива, без да остави следа, без да остави никакво доказателство, с което смъртта прилича на естествена. Моля те, използвай малкото си мозъче и помисли как биха реагирали хората на такава магия.

Тея облиза устни. Щяха да реагират точно като нея, с ужас.

— И всеки път, когато някой умре загадъчно, ще го приписват на притеглящ парил. Всеки път, когато някой дебел благородник се катурне от разрив на сърцето, хората ще шепнат, че това е работа на враговете му — а всички благородници имат врагове и повечето са дебели. Помисли първо какво ще причини това на държавите, след като всяка смърт би могла да е платено убийство. Помисли после какво ще причини това на притеглящите парил. Когато Службата на доктрината изпрати луксори да стъпчат притеглящите парил, не беше само, нито дори главно, защото Спектърът смята, че сме еретици.

„Службата е пращала луксори срещу притеглящи парил?“

— Значи все пак действа. Вие го признавате — каза Тея, макар и със стегнато гърло.

— Нищо не признавам. Никога не съм виждала плътен парил и не мога да го направя. Не вярвам, че може да се направи. Имало е някои от нас, преди стотици години, които са работили за Ордена на Разбитото око. Убийци. Мисля, че вероятно са убивали с отрови, но с твърденията си, че могат да убиват невидимо и без да оставят никаква следа, получавали много повече договори. Но след това, когато наистина започнали да загиват хора, излязло извън контрол. Точно затова вече няма притеглящи парил, глупаво момиче. Не защото не действа, а защото всеки го е страх, че би могъл да действа по-добре, отколкото е наистина. Точно затова сме опасно близо до това да ни нарекат еретици, точно затова библиотеките са заличили всякакви споменавания за нас и затова сегашната Бяла трябваше да се бори толкова упорито, за да обуздае Службата на доктрината. Тя вярва, че цялата светлина е дар на Оролам, но във всеки век има суеверни хора. Наричат го тъмната светлина, оралам — скрита светлина. Казват, че е дар от господаря на мрака. Тъмнина, която може да бъде прогонена само с огън. Разбираш ли? Тъмнина, която може да бъде прогонена само с огън.

— Изгаряния — промълви тихо Тея.

Магистър Мартаенс изведнъж отново стана спокойна.

— Срещнах я веднъж, знаеш ли. Бялата. Тя се извини. Каза, че притеглящите се отнасят към притеглящи парил така, както лишените се отнасят към всички притеглящи. Каза, че действа за преодоляването на това, но че ще е усилие за няколко поколения. Добра жена. Да не си посмяла да проваляш работата ѝ с глупави слухове. Може никога да нямаме такава приятелка в Хромария отново. Това е нещо по-голямо от теб и мен. Това е за бъдещите поколения. Твоята господарка вече ми зададе всевъзможни въпроси и трябваше да лъжа по хиляда начина, за да я убедя, че си била заблудена. Следващия път, когато се срещнеш с нея, ѝ кажи, че точно преди да отидеш да я видиш отново си видяла парил. Опиши го като резка, но не от човек, а че просто се е образувала от въздуха. Бъди объркана, а ако попита, ѝ кажи, че все още не си ме питала за това, но ще го направиш. Че не си ми казала нищо за мъртвата жена. Аз ѝ казах, че на притеглящите парил често им се привиждат резки, че това е страничен ефект от притеглянето ни. Трябва да я накараш да повярва. Защото иначе нашият вид отново ще бъде прочистен.

— Да, учителко.

— Тогава да се залавяме за работа. Искам да видя колко далече можеш да поставиш маяк и колко стегнат лъч можеш да използваш, за да видиш през облекло — каза магистър Мартаенс.

— Магистър, как действа все пак? — попита Тея. — В смисъл, как се предполага, че действа? Никога няма да говоря повече за това, обещавам, но моля ви.

Жената отново присви тънките си устни. Отново се огледа предпазливо.

— В измислиците, ако е имала знанието и огромна воля, една притегляща можела да направи парила не само твърд, но и да го направи на игла, толкова тънка, че човек, да не усети убождането. След това притеглящата прави камъче в кръвта на жертвата си и го пуска. Предполага се, че това рано или късно причинява удар — апоплексия, както го наричат лекарите. Но няма никаква причина парилът да нарани някого. Аз самата съм се порязвала и съм докосвала парил до кръвта си. Не е отровен.

— Но вие описвате точно това, което се случи! — каза Тея. Жената я изгледа гневно и тя сниши глас. — Съжалявам.

— Повтарям ти: просто си се объркала. Халюцинациите не са нещо необичайно сред изтощени притеглящи. На нас, работещите със светлина, често ни се привиждат странни неща.

Тея се постара да запази почтителен тон.

— Магистър, моята господарка смята ли, че това е възможно? На вас ли вярва, или на мен? Иска ли да направя това на някого?

Магистър Мартаенс изглеждаше все едно е глътнала вкиснато вино.

— Знам две неща за господарката ти. Повече я интересува кого може да вкара в леглото си, отколкото прашните томове в забранени библиотеки, за достъпа до които трябва да плати цяло състояние. Опасното знание често е прикрито под тромави изречения и мъгляви думи. Тя няма търпението да рови в загадки. Всички са чували глупави истории за тъмни притеглящи и нощни тъкачи. Никой вече не знае, че тези истории са за нас. Ето защо наш дълг е да не им го напомняме. Точно затова бих искала да носиш тъмни очила всеки път, когато притегляш публично, или винаги да притегляш бързо, та никой да не вижда очите ти.

— А второто нещо? — попита Тея.

— Има хора, които могат да се радват на безмълвна победа. Твоята господарка не е от тях. Не търси тихи начини да убие мъжете Гайл. Но когато реши дали помагането на копелето на Призмата или нараняването му ще нарани повече Гайл, можеш да си сигурна, че ще го използва. Каквото и да струва, на теб или на нея. Омразата ѝ е безумна. Тъй че не се сближавай твърде много с онова момче, Кип. Вероятно ще се наложи да го предадеш.

49.

Кип последва унило Гринуди. Всичко в стаята си беше същото, както винаги. Врата, завеса, тъмнина. Андрос Гайл вече седеше на масата.

Щом Гринуди донесе свръхвиолетовия фенер, Кип се настани срещу стареца.

— Мога ли да използвам твоята колода този път? — попита момчето.

— Не — отвърна Андрос Гайл. — Играеш ръката, която ти е дадена. Ти си копеле. Получаваш лошата колода.

— О, копеле ли съм вече? Значи не се съмняваш кой е баща ми? — Кип преглътна. Не трябваше да казва това.

Но Андрос Гайл не отвърна нищо. Вдигна колодата си и започна да я размесва.

— Това, че синът ми те е направил, никога не е било под въпрос, глупако. Дори гласът ти е като неговия. Въпросът е дали майка ти е била конкубинка или просто курва. Ако е твърдяла, че е конкубинка, само за да ме ядосва, няма да го търпя. Знам със сигурност, че нямаше брак, и се обзалагам, че ти също го знаеш.

— Тогава все още не съм съществувал, така че всъщност не го знам. — „Нагло. Опасно, Кип.“

— Още ли носиш превръзката на ръката си? — попита Андрос.

— Да, милорд.

Веждите му се вдигнаха за миг над тъмните очила.

— О, „милорд“ ли съм вече?

Кип не знаеше дали да се мрази повече за предишната си безразсъдност, или за сегашното си почитание към стария ястреб.

— Свали превръзката.

Възелът близо до китката трябваше да разхлаби с пръсти и зъби, но скоро Кип разви ленената превръзка. Изгарянията зарастваха, но кожата беше порозовяла там, където не беше бяла от белезите, и пръстите му бяха огънати окончателно. Можеше да ги свие в юмрук, но болеше дори при опит да ги изпъне. Хирургът и Железни го подканяха да опитва, но беше убийствено болезнено.

— Протегни ръката си, копеле, сляп съм.

Кип протегна ръката си на масата. Старецът отпусна дланта си върху нея.

— Моля те — каза Кип. — Много боли.

Андрос Гайл изсумтя. Опипа с костеливите си бледи дълги пръсти с отпусната кожа дланта на Кип, без да обръща внимание на мазния мехлем. Щипеше, но Кип запази спокойствие.

— Тази ръка скоро ще ти стане безполезна, ако не си изпъваш пръстите — каза Андрос.

— Да, милорд. Знам.

Андрос Гайл обърна ръката му с дланта надолу.

— Знаеш. И си избрал да станеш сакат. Защо?

Кип стисна зъби. Преглътна.

— Защото боли.

— Защото боли? — повтори с насмешка Андрос. — Срам те е. Чувам го.

— Да, милорд.

— Би трябвало. Дръж си ръката на масата. Крещи, ако заболи твърде много.

„Какво?“

Андрос натисна ръката му отгоре, бавно. Кип усети как новата кожа се разкъса. От устните му се изтръгна скимтене, но не изкрещя.

„Аз съм голямо буре с лой, срам, пречка, но аз съм шибаната костенурка мечка. Върви в пъкъла, Андрос Гайл. Дърт, безсърдечен, жесток…“

Сухожилията в ръката на Кип бяха пламнали, цялата му длан се опираше на масата, но пръстите му бяха упорити като птичи нокти.

А след това изведнъж натискът спря.

По бузите на Кип се стичаха сълзи. Той изохка и сви ръката си до гърдите.

Андрос Гайл каза:

— Това, което искаш да ти служи, трябва да го подчиниш на волята си. Дори собственото си тяло. Може би особено собственото си тяло, шишко. Кожата разкъса ли се?

На Кип му отне малко време, докато се довери на гласа си.

— Да, милорд.

— Разтрий отново мехлема в раните. Иначе ще забере.

Кип го направи с трепереща ръка.

— Знаеш какво ще ти кажа сега, нали? — каза Андрос Гайл.

— Продължавай да правиш това, непрекъснато, всеки ден, за да заздравее както трябва — отвърна Кип.

И отново го заля срам. Знаеше какво да прави. Просто нямаше волята да го направи. Андрос Гайл дори не трябваше да казва нищо.

— Добре се справи — каза старецът.

— А?

— Не изкрещя. Очаквах да изкрещиш. Тъй че този път без залози. Игра за упражнение. Следващия път е за малката ти приятелка обаче, тъй че се надявам да се справиш по-добре.

Без повече приказки Андрос Гайл се зае с картите си. Шест с лице надолу, две открити: Дебнещ ловец и Зелен страж.

Това означаваше, че използва колодата „зелено и сянка“. Една от най-добрите му. Кип уви хлабаво превръзката около ръката си и изтегли картите си от чисто бялата колода, с която Андрос му беше дал да играе. Беше играл два пъти с нея преди и най-сетне се беше настроил удобно към стратегията ѝ. Двете му открити карти бяха Небесното око — увеличител на силата — и Куполът на Араклес.

Кип изруга наум. Без залози? Току-що беше изтеглил най-добрата възможна начална ръка на тази колода. Картите в ръката му също бяха добри. Всъщност имаше разумен шанс да спечели. Нямаше никакъв избор за първите два кръга: ако не изтеглеше междувременно нещо променящо играта, трябваше само да оцелее до шестия кръг, тъй че попита:

— Когато казваш, че ще играем за малката ми приятелка, какво имаш предвид?

Андрос изигра Наметалото на мрака, с което направи гамбита на Кип много по-малко вероятен, и каза:

— Онази малка робиня…

Като че ли не можеше да си спомни името. Кип не му подсказа от страх, че му подхвърля стръв. Андрос щракна с пръсти.

— Адрастея — каза тихо Гринуди от тъмното и Кип погледна към него. Мъжът носеше странни тежки очила, каквито Кип не беше виждал никога.

— Адрастея — каза Андрос все едно си го беше спомнил, все едно че Гринуди беше продължение на самия него. — Ще я купя и ако я спечелиш, ще ти я дам. Можеш да я използваш като стайна робиня. Не допускам, че селото ти е дало на момче със съмнителен чар като теб много възможности за плътски удоволствия, нали?

Стомахът на Кип се обърна.

— А ако загубя? — попита той с надеждата да отклони разговора далече от тези теми.

— Ще бъде моя робиня. Притеснявай се за това колкото искаш. — Устата му се изви в смътна усмивка.

„Кип, аз съм робиня — беше казала Тея. — Изобщо не знаеш какво означава това.“

Вече знаеше. Кип беше едно дебело копеле от дъното на Седемте сатрапии, но беше имал избор. Тея нямаше. Другите можеше да гледат Кип отвисоко, но дори не виждаха Тея. Или когато я виждаха, можеше да не е така, както тя щеше да иска да я видят.

— Какъв е планът ти за мен? — попита Кип.

Не можеше да види очите на стареца през толкова тъмните му очила, но Андрос кривна глава настрани и повдигна вежда изненадано.

— Въпрос, който собственият ми син никога нямаше да дръзне да зададе. Дързък ли си, или си глупав, момче?

— И двете. А ти избягваш въпроса.

Андрос Гайл присви устни. Вдигна два пръста и ги размърда.

Един юмрук се натресе в бузата на Кип. Гринуди. Оролам дано да остържеше очите му с пясък.

Кип беше паднал от стола си и бе изтървал картите си. Вдигна ги бавно, докато се съвземаше.

— Забавно е от време на време, Кип, но не търпя неуважението. Запомни или ще ти се напомня.

— Е, ще ми кажеш ли, или не? — попита Кип. Прекрачваше границата и го знаеше, но този път Андрос Гайл го подмина без внимание.

— Зависи колко добър играч на Девет крале си.

Кип поне този път се оказа достатъчно умен, за да не отвърне на това с: „Но какъв е краят на играта, дядко? Гайл, разбира се, почти владеят света, но Призмите не са вечни. Фамилията ти почти е свършила. Какво искаш?“

А може би Андрос Гайл беше кроил планове толкова дълго, че вече не знаеше как да не крои. Може би просто не съществуваше никаква победа и той го знаеше, но загубата определено беше възможна, а гордостта му не му позволяваше да загуби. Тъй че щеше да се бори и да се бори, и да унищожи сто други фамилии, и да продължава, докато най-сетне не го заковат долу в криптата му под Хромария.

— Не ми е останало толкова много, че да можеш да ми го отнемеш — каза Кип. — Тъй че още колко пъти можем да играем? — „След известно време, когато вече няма да имам какво да губя, ще мога само да печеля.“

Но беше невъзможно да си представи, че Андрос Гайл ще го постави в положение, при което може да се случват само добри неща.

— Още три пъти — каза Андрос.

Мислил беше за това, старата акула.

Кип си замълча. И гледай ти, мълчанието всъщност се изплати.

— Веднъж играем за това кой притежава Адрастея. А след това играем отново, за твоето бъдеще.

— Не те харесвам — каза Кип.

— Това е голям срам, защото смятам да ме намразиш толкова, колкото мразиш майка си.

— Недей — каза Кип, изведнъж изстинал.

— Моля?

— Недей — повтори Кип.

Отново кривване на главата, докато старецът го преценяваше. После каза:

— Ти си на ход.

Кип направи грешка на седемнайсетия кръг: не пресметна правилно лавинообразния ефект на възможностите на картите на двамата и видя как Андрос събра брилянтна серия. На следващия загуби.

Въздъхна и събра картите си. Беше игра за упражнение, както беше казал Андрос Гайл, без хронометри дори. Но Кип можеше да спечели. С малко късмет можеше да спечели срещу Андрос Гайл. Беше възможно, дори и с колодите на Андрос Гайл. Просто малко вероятно. Прегледа колодата да види какви карти щяха да се паднат след това, какво щеше да се случи, ако не беше сбъркал.

— Колко време имам? — попита той.

— Притеглящ с твоите способности? Може би петнайсет години — каза Андрос Гайл. Но се хилеше. Знаеше, че Кип няма това предвид.

Тъй че Кип не се хвана на въдицата. Поне този път.

— Една седмица, после играем първата игра. Ще го уредя със сегашната ѝ собственичка. И можеш да си фантазираш какво ще правиш с нея, ако спечелиш. Разбира се, първо трябва да спечелиш. — Андрос Гайл се изкиска. — Мислиш си, че ще я освободиш, нали? Истината е, че не си толкова алтруистичен, колкото се мислиш. Никой от кръвта на Гайл не е. Кръвта е съдба, копеле. Не забравяй това.

Кип чу думите, но те изведнъж изгубиха смисъл. Отвяха се, станаха несъществени. Изкуството на една от белите карти се различаваше от това, което бе запомнил. Или може би защото беше оглеждал миниатюрни портрети на всички карти, просто не беше забелязал. Небесен пръст. Беше кинжал: бял, прошарен с черни жилки, със седем безцветни геми, блеснали в острието. Беше кинжалът, който му беше дала майка му. Кип се стъписа.

Чу Гринуди да шепне нещо в ухото на Андрос и бързо вдигна глава.

— Адския нокът — каза Андрос Гайл. — Видял си го. Не картата. Истинския.

Беше като юмрук право в мекия корем на Кип. Той се сепна.

— Аз… не, за какво говориш?

— Адския нокът е другото му име. Трошача на ядки. Ножа на Заслепителя. Виждал си го. Прав съм, нали?

Кип замълча, но осъзна, че последното не беше за него. Гринуди каза:

— Той подскочи, когато видя картата, милорд. Явно разпознаване. — Не се и опита да прикрие самодоволството си.

Бяха го изиграли. Андрос Гайл му беше играл тези игри през цялото време само за да го подведе към усещане за сигурност и удовлетвореност. Кип беше играл вече два пъти с бялата колода, а картата така и не се беше появявала. Андрос Гайл търпеливо беше играл, отново и отново, та Кип да се окаже незащитен, когато картата се появи. За да реагира искрено, ако вече е виждал ножа. Всичко това беше капан.

— Ще говорим повече, когато си готов — каза Андрос Гайл. — Знам, че майка ти го открадна. Знам, че искаше да го даде на Гавин, може би в отплата, ако те направи законен. Искам да знам къде е той и какво знае синът ми за него. В замяна ти предлагам момичето. Помисли за това. Не само ще получиш жена, която да топли леглото ти, нещо, което — примири се — нямаш никаква надежда да получиш иначе, но също така договорът за притеглящ ще струва много пари, докато е жива. Обучението ти е заплатено, но нямаш никакви други приходи. Сигурно би могъл да изпросиш някакви трохи от Гавин, стига да не те е забравил, ако искаш да бъдеш просяк. Иначе продажбата на услугите на момичето е единственият начин да избегнеш сам да си търсиш спонсор. Всичко това — само за малко информация, която бездруго ще намеря. Ако я науча от някой друг, не получаваш нищо.

Кип беше изчерпан. Да се надиграваш по хитрост с Андрос Гайл беше все едно да играеш Девет крале само с две карти срещу експерт с пълна колода. Картите на Кип бяха Невежество и Глупост. Не от печелившите.

— Ще дойда до седмица — каза Кип. — Приготви документите на Тея. Смятам да спечеля.

50.

Веднага щом се отдалечи, Кип затича и тича чак до спалнята си.

Пред спалнята стоеше някакъв мъж.

— Здравейте, сър — каза той, щом Кип се приближи.

— Ъъ…

— Предадоха ми да ви кажа, че лорд Андрос Гайл желае да ви възнагради за чудесната ви игра. Дава ви се лична стая. Вещите ви вече са преместени. Бихте ли ме последвали?

Онзи стар, грохнал, отвратителен паяк. Беше великолепен. Току-що беше изиграл Гадаене с кристал и бе погледнал в ръката на Кип. За миг Кип не можа да не се възхити колко добре изиграно беше това. Как по-добре да се преровят вещите му, освен като му помогнат да се премести? И как можеше Кип да възрази? Получаваше по-добра стая, и то за нищо.

Тъй че Кип направи най-умното, което бе правил през целия ден. Тръгна към горния етаж — без да търси никакъв повод да влезе в спалното и да види дали кинжалът все още си е в скрина на три легла от неговото. Ако го бяха откраднали, вече го нямаше. Ако все още си беше там, щеше да се върне да си го вземе.

Новата му стая не беше голяма, но все пак му предлагаше легло с нови чаршафи и топло одеяло, писалище, два стола и малък прозорец с изглед навън. Вратата имаше ключалка. Слугата му подаде ключ. Колко мило.

Хората, които вероятно щяха да го окрадат, несъмнено също имаха ключ.

— Благодаря — каза Кип. — Предай на лукслорд Гайл, че съм онемял от щедростта му. Кажи му: „Добър кристал“.

— Добър… портал ли, сър?

— Добър кристал.

— Кристал. Добре, сър.

Мъжът изчака до вратата и Кип съобрази, че очаква да му даде бакшиш.

— Ужасно съжалявам, но нямам никакви пари.

Мъжът огледа стаята, сякаш казваше: „Страшно хубава стая, а вие да сте бедняк?“ Сякаш казваше: „Лъжец“.

Кип се изчерви.

— Благодаря ти и довиждане.

Едва не затръшна вратата в лицето му, изведнъж ядосан и дълбоко притеснен.

Но щом вратата се затвори, осъзна, че лорд Гайл беше направил и това нарочно. Имаше много слуги, които можеха да го заведат до новата му стая. На слуги не се даваше бакшиш и използването им, за да не се притесняват гостите ти за даване на бакшиш, беше проява на учтивост, често проявявана между богатите. Лорд Гайл му напомняше за бедността му, за жалкото му положение. Натикваше му го в носа. Напомняше му колко ужасно се нуждае от Тея.

Кип не знаеше много за икономиката в тези неща, но все пак знаеше, че някои притеглящи изобщо не се обвързват с определена сатрапия, а заработват частно. Лордове и търговци понякога отдаваха под наем услугите на своите притеглящи на този, който се нуждае от тях — като наемници. За тези, които не можеха да си позволят нужното време и пари, които да се вложат в развитието на един притеглящ, това беше сделка.

Но… талантът на Тея нямаше никаква стойност, нали?

Или пък беше безценен, на подходящите места.

„Гавин, татко, би ли се върнал, моля те? Боя се, че ще направя някаква ужасна грешка.“

Беше твърде късно да намери Тея. Сигурно вече бе заминала със смяната си, но Кип не можеше да остане тук. Бездруго не беше уморен. А имаше четири часа до времето за тренировки с Железни и Тея.

Напусна кулата на Призмата и навлезе в Големи Яспис. Докато прекосяваше един пазар, беше готов да се закълне, че за няколко стъпки походката на всички там беше синхронизирана — една, две, три стъпки, всичките едновременни… после това премина. Сигурно си го беше въобразил. Няколко души се спогледаха, после всеки отново си тръгна по работата.

След половин час Кип отново застана пред вратата на Янус Бориг. Почука и изчака търпеливо. Видя местещи се сенки по околните покриви. Стражи? Капачето се хлъзна и той видя как тя надникна навън.

— Къде мога да взема колода черни карти? — попита Кип.

Тя се засмя.

— Върна се, толкова скоро. Виждаш ли? Казах ти, че си по-умен, отколкото си мислиш. Влизай. Влизай.

51.

— Знаеш, че не обичам да започвам битки — каза Карис.

Гавин замръзна, с лъжицата заешка яхния на път към устата му. Това начало не предвещаваше нищо добро. Изсумтя уклончиво. Хранеха се сами тази вечер в малката си палатка недалече от брега.

Седмиците бяха отминали като в мъгла, в съдържателна работа, подновено приятелство, безплодно търсене и кротко усилващ се страх. Тирейците бяха слезли на острова в почуда и със сълзи в очите. Хората на Третото око бяха осигурили огромно пиршество… А Гавин беше впрегнал тирейците на работа моментално. За няколко дни вече имаше план и рутинна програма. Доколкото бе възможно, беше предал властта на Корван Данавис, подкрепяше решенията му, почиташе го публично и укрепваше авторитета му, докато най-сетне тирейците бяха почти толкова склонни да се обръщат към Корван да решава споровете им и да им дава напътствия, докато Гавин беше там, колкото и докато го нямаше.

А го нямаше почти всеки ден, кръстосваше морските води в търсене на синята напаст с Карис. Често седеше със сметалото и картата си, проверяваше и препроверяваше изчисленията и изводите си — а след това проверяваше и препроверяваше водите. Напастта я нямаше. Откъдето и да започваха тези два часа на изток и два и половина часа на юг, не беше от пясъчния бряг на Острова на ясновидците. Нищо, щом се върнеше назад, не беше просто два часа на запад и два и половина часа на север от Риф Бялата мъгла, макар да му бе отнело известно време, докато разбере и това, тъй като рифът не беше просто една точка на картата, а цяла зона, пет пъти по-голяма от Острова на ясновидците. Тъй че трябваше ли да мери това разстояние от предполагаемия център на рифа, или от някоя определена точка вътре, или от всяка възможна точка в кръг?

А и скоростта на плъзгуна му не беше проста константа. Някои дни Гавин беше уморен и покриваше много по-малко левги, макар да му се струваше, че е пътувал със същата скорост.

— Става въпрос за Кип — каза Карис.

Това изглеждаше достатъчно безопасно.

— Да? — подхвърли той предпазливо.

— Какво правиш с това момче?

— Моля? — Дори не беше виждал Кип, от седмици и седмици.

— Той е момче, Гавин.

— Бях останал с впечатлението, че е яребица.

— Не ми се измъквай с тъпи шегички. — Карис помръдна на столчето си и изохка. Тренировките с любител означаваха да натрупаш синини и отоци, от това, понеже любителите не можеха да владеят добре телата си, за да спират ударите си навреме.

— Нямам представа за какво говориш — каза Гавин.

— Дал си му някаква невъзможна задача, нали?

Гавин се намръщи.

— Откъде разбра?

— Познавам те!

— Казваш го все едно е нещо лошо — каза безгрижно Гавин и се усмихна в опит да свали напрежението.

Но Карис явно не беше в миролюбиво настроение.

— Той е момче, а не оръжие. Пуснал си го като стрела по някаква цел. Не знам срещу кого. Дори не ме интересува. Използваш го, за да постигнеш нещо.

Гавин присви устни и остави лъжицата в яхнията.

— Така е правилно. Всички служим.

— Не е правилно. Той е добро момче и заслужава нещо по-добро. Признал си го за свой син — сега бъди баща.

— Какво? Какво каза току-що? — попита навъсено Гавин.

— Той е дете! Отнасяш се с него като с поредния войник. Той има нужда да му отделиш от времето си, Гавин. Нуждае се да го поставиш на първо място.

— Не го поставям на първо място — отвърна искрено Гавин.

— Точно!

— Точно. И какво точно би ме посъветвала да изоставя, за да мога да имам време за игра с Кип? Обличането и приютяването на петдесет хиляди бежанци? Маловажно. Унищожаването на една напаст? Маловажно. Спасяването на всичките Седем сатрапии? Маловаж…

— Не това имам предвид, и го знаеш! Заявил си, че Кип е твой син. Ще се отнасяш ли с него като със свой син, или не?

— Кип не е важен! — кресна Гавин.

Карис се отпусна на стола си победена.

— Значи си по-голямо нищожество, отколкото си мислех.

— Какво искаш от мен? — викна Гавин.

— Приличие — отвърна тя тихо.

Той удари с юмрук по масата, толкова силно, че разля и виното, и яхнията. Изрева:

— Приличие?! Аз правя всичко за другите! Всичко!

— Лъжа — каза кротко Карис. — Но ах, колко близко е до истината. Как става така, че най-близките ти получават най-лошото от теб, Гавин Гайл?

— Вън! Махай се! — изрева той.

Тя стана и излезе. На входа извърна безжалостни очи към него и каза:

— Ти си велик мъж, но само гледан отдалече. — И си тръгна.

За какво по дяволите беше всичко това?

Беше си помислил, че нещата с Карис се стоплят, докато работеха заедно. Винаги бяха работили добре заедно, винаги се бяха радвали на компанията си, дори когато не си говореха. А сега това. Този удар от засада. Защо?

Жени. Гавин изсумтя още няколко ругатни. Можеше да тръгне след нея. Трябваше да тръгне след нея.

И какво? Какво да ѝ каже? Да ѝ каже цялата истина?

Тази мисъл охлади гнева му. Той изруга отново и извади скиците си. Имаше работа, проклета да е.

Най-сетне беше изоставил краткия път, заради който навярно бе изостанал с две седмици от онова, което щеше да е постигнал един методичен подход, стеснявайки издирването чрез предположения и добро разузнаване. Беше посетил различни градове около Лазурното море, за да разпитва дали има хора, които са виждали сини бесове, и ако да, в каква посока са пътували. Дори се беше натъкнал на бесове два пъти, един плаващ в малък съд, другият гребеше в синя луксинова плоскодънна лодка, негова собствена направа. И двата бяса се бяха оказали крайно неотзивчиви, разбира се, и се опитаха да убият и него, и Карис, но Гавин беше открил откъде бяха дошли — единият от малко градче извън Идос в Аташ, а другият от Гаристън. Като взе предвид склонността на сините да се движат в ефикасни прави линии, той изчисли къде щяха да се пресекат маршрутите им… и не намери там нищо.

Явно единият или и двамата бяха или лоши моряци, или бяха издухани от курса си от есенните бури, които вече бяха твърде чести.

Издухани от буря, дошла отникъде, жалките кучи синове. Нищо чудно, че казваха, че морето е жена.

Накрая Гавин беше разделил Лазурното море на зони и решетки и плъзгаше докъдето можеше, като на всеки половин час проверяваше секстанта и компаса. Разбира се, при скоростите, с които пътуваше, можеше за половин час да се е отклонил с няколко градуса от курса — лесно ставаше при бурното време, — така че се поправяше, а на следващия ден минаваше ежедневния маршрут в съвършена линия, и пак се налагаше да завива много, за да заобиколи някое островче.

Единствената друга възможност беше да спира на всеки десет минути и да отчита усърдно данните. Беше станал ловък в боравенето с инструментите, но толкова честите спирания означаваха много левги, които така и нямаше да измине. Също така трябваше да си дава сметка, че напастта се движи. Ако се движеше прекалено бързо, можеше да мине право през мрежата му и той така и нямаше да я засече… дори всички други негови изчисления и предположения да бяха точни. Беше вбесяващо.

Карис го беше посъветвала да построи поредния кондор и да лети. Щеше да е страхотен съвет, стига все още да можеше да притегля синьо. Беше му отнело месеци, докато проектира кондора с оригиналните материали и все още беше далече от съвършенството. Синият луксин можеше да се замести с жълт, но щеше да е по-тежък и щеше да е безкрайно по-трудно да се притегли стабилна версия. Смяташе, че до две седмици все пак би могъл да направи достатъчно добър проект. Но пък направен от плътно жълто, кондорът щеше да е дълготраен. Не можеше да прави нов всеки ден и не можеше лесно да го накара да се разпадне, ако попадне в ръцете на враг. А това означаваше да намери безопасно място, където да го съхранява, докато го усъвършенства. А и ако нещо се объркаше, докато е във въздуха, нямаше да може просто да го закърпи със синьо. Ако нещо се объркаше, щеше да се разбие и всичките му усилия щяха да са за нищо. Ако знаеше, че му предстои да претърсва морето половин година, щеше да си струва. Но нямаше как да знае.

Повече от вбесяващо.

А тирейците му се нуждаеха от него. Няколкото им притеглящи щяха да се изгорят, докато помагаха с разчистването на горите и строежа на убежища, ако Гавин не им оказваше помощ. Корван беше убедил обитателите на Острова на ясновидците, почти всички от които бяха притеглящи, да помогнат в замяна на бъдеща работа на преселниците, но въпреки това винаги имаше да се свърши повече работа. Вместо да се опитва да свърши всичко сам, Гавин впрегна изобилните си способности в притеглянето по начин, който отначало разсмиваше него самия, а след това слиса всички останали: започна да прави тухли.

Жълти луксинови тухли. От това, което бяха научили при строежа на стената Ярка вода, неговите архитекти и строители правеха форми за сглобяване на плътни тухли. Всяка сутрин Гавин обикаляше формите за час, пълнеше ги с жълт луксин, притегляше съвършено, запечатваше съвършено, практически неразрушимо, и след това се отправяше за дневното си издирване. Строителите взимаха тухлите и градяха всичко от тях.

В началото примирена просто да го охранява на острова и докато пътуваха, по някое време Карис започна да помага. Тренираше най-добрите от местните в бойно изкуство, понякога организираше лов с копия. Макар копията и по-редките гигантски копия да бяха отдавна присъщи за Тирея, в Гаристън не бяха боравили с тях от десетилетия, а изправянето срещу опасните непредсказуеми зверове беше най-близката възможна тренировка за истински бойни действия.

Всеки път, когато се върнеха на острова, Гавин се изненадваше. При наличието на достатъчно строителни материали, петдесет хиляди въодушевени работници, дружелюбните местни и доброто ръководене малкото им пристанище бързо се превръщаше от лагер в голям град. Нямаше крепостни стени, съгласно споразумението между Корван и Третото око, според които взаимната уязвимост беше по-добър гарант за мир от взаимната защитеност. Но всяка друга възможна структура растеше бързо. Самият Гавин за първи път изпитваше гордост, че участва в строителство.

Повечето вечери прекарваше с Корван — обсъждаха управлението, разчепкваха проблеми, съставяха планове, дори изиграваха по някоя и друга игра на Деветте крале. Хубаво беше да си поговорят, да се пошегуват, да попрекалят с виното от време на време.

А и така държеше Карис на разстояние, защото отчаяно жадуваше за близостта ѝ и отчаяно се страхуваше от нея. Отнасял се бил към най-близките си най-зле, как пък не.

Остави скиците. Изобщо не ги беше погледнал през последните няколко минути.

Това не беше заради Кип, осъзна той. Най-малкото, не беше само заради Кип. За Карис това беше заради миналото. Кип беше на възраст, на която можеше да е техен син, стига Гавин да не беше прекратил годежа си с Карис. Карис не казваше: „Как можеш да се държиш на разстояние от едно копеле, което неволно си заченал от някаква селянка?“ Казваше: „Такъв ли баща щеше да си на нашия син?“

Милостиви Оролам. Беше като юмрук в корема.

И тя беше права.

Кип беше добро момче, но Гавин едва го познаваше. И определено не знаеше какво да прави с него. Трябваше да го вземе тук, трябваше сам да го обучи. Това дори не му беше хрумнало. Беше гледал на Кип като на багаж, като на бреме, което трябваше да се прехвърли на командир Железни колкото може по-бързо.

Всички имаха искания към Призмата, и те бяха твърде много. Кип беше добро момче, но не беше син на Гавин. Можеше да заяви на целия свят, че е. Можеше да понесе срама, че е баща на копеле. Можеше дори да се изправи срещу баща си заради това. Но има разлика между един благороден жест и ежедневно благоприличие.

Да добави Кип към списъка проблеми, които го чакаха, щом се върнеше в Хромария. Проблеми, които отчаяно искаше да разреши, но беше с вързани ръце, докато не намереше синята напаст.

На следващата сутрин Карис го поздрави все едно не се беше случило нищо и той постъпи по същия начин. Нищо не можеше да направи за Кип, нито за каквото и да било друго, докато не намереше напастта.

Тъй че спираше всеки път, щом видеше кораби в открито море, преобразяваше плъзгуна в плоскодънна лодка и гребеше до тях, задаваше въпросите си и отклоняваше техните, и продължаваше да търси. Проблемите другаде сигурно се увеличаваха. Ако го нямаше твърде дълго, Хромарият щеше да го обяви за мъртъв въпреки писмата, които изпращаше с корабните капитани и ответните писма от Хромария, които той пренебрегваше. Но не можеше да изостави търсенето си. Твърде много мразеше сините. Това също беше част от петте му цели — да унищожи всички бесове. Дължеше го на Севастиан. Нищо нямаше да го спре. Дори самият Хромарий.

Взимаше Карис със себе си почти всеки ден, отчасти защото тя нямаше да му позволи да я остави и отчасти защото се надяваше, че тя ще усети синьото. Третото око беше подхвърлила, че всеки в близост до една напаст ще бъде засегнат, но притеглящите — най-силно. Планът на Гавин беше да я намери с помощта на Карис, а след това да се върне на другия ден без нея, за да я унищожи. Карис щеше да му се ядоса, разбира се, но не го интересуваше.

А дните отминаваха и отминаваха, и отминаваха. Минаха два месеца. Три.

52.

— Мога да ти ги дам — каза Янус Бориг.

Трябваше да има някаква уловка, разбира се. Никой нямаше да му даде нещо, което му трябва толкова отчаяно. Черните карти трябваше да са безценни.

— Но ще ми струва нещо — рече той. Старицата затвори вратата след него и намести многобройните лостове и ключалки.

— Не — отвърна тя. — Безплатен дар. Който, като си помислиш, е доста щедър, нали?

— Но… — почна той.

Тя почука гърдите му с дръжката на дългата си лула.

— Но знаеш ли какво е да обикаляш насам-натам с цяло богатство в джоба си? Да вървиш по някоя уличка и да знаеш, че би могъл да си купиш цяла къща и дюкян с това, което е в джоба ти? Ужасяващо е. Само една от тези карти струва толкова, Кип. Ако ти дам колода, ще носиш повече, отколкото би могъл да спечелиш през целия си живот. А богатството не е просто парично. Ще носиш история. История, която би могъл да изпуснеш в някоя локва и напълно да я съсипеш, или съвсем буквално да бъде открадната и загубена завинаги. Имаш ли представа колко плашещо е това?

Кип си мислеше за кинжала, който можеше все още да е или да не е в скрина в спалното. Преглътна.

— Това е нещо, което ме човърка напоследък — каза той. — Твоят дом тука. Не ме разбирай погрешно, хубав е и всичко, но… но е тук. Не е там, където бих очаквал да намеря съкровища. — Което можеше и да е нарочно, осъзна той.

— Двамата с мъжа ми я построихме тази къща. Преди петдесет и повече години. Харесва ми тук. — Жената сви рамене. — Знам, че не изглежда безопасно място за криене каквото имам тук, но е по-сигурно, отколкото си мислиш. Похарчила съм цяло състояние, за да го направя сигурно. Призмата и целият Спектър не биха могли да дойдат и да вземат нещо, което не искам да им дам. — Тя се ухили. — Тъй. Тъй. Докъде бяхме… аха. Черните карти. Въпросът е, искаш ли черните карти, защото са забранени, или просто ги искаш, за да надвиеш Андрос Гайл?

Кип се намръщи. Имаше усещането, че отговорът му е неправилен, но отвърна:

— Просто искам да победя Андрос Гайл.

— В такъв случай не ти трябва пълна колода черни карти.

Заопипва на тезгяха за гърненце с още тютюн.

— Не ми ли трябва?

— Черните карти не са забранени, защото от тях стават добри игрални карти, Кип. Забранени са, защото разказват истории, които Хромарият не иска да се разказват. Точно както когато пусна в обращение новите карти — първите нови карти от много, много години — те няма да са популярни сред тези, които изобразяват.

— Мога ли да използвам новите карти? — Това щеше да е един начин наистина да обърка Андрос Гайл.

— Не. Абсолютно не. Не са довършени, а когато бъдат, животът ми ще е в по-голяма опасност от обикновено. Ще поема този риск, когато му дойде времето, но още не.

— Някой ще иска да те убие заради карти, които са верни, които трябва да са верни?

— Особено за такива неща, Кип. Ако можех просто да съчинявам каквото си искам, тогава, е, коя съм аз? — Натъпка щипка тютюн в лулата. Изглеждаше ужасно черен. — Някаква старица. Никоя. Истината дава сила. Светлината разкрива…

Лумналият от лулата ѝ пращящ пламък я прекъсна — подскочи чак до тавана. Тя изрева проклятие и изтърва лулата, която бе заредила с черната прах. Започна да тъпче с крака пламъците, които запълзяха да подпалят цялата смет из стаята, но скоро барутът догоря.

— Проклятие, втори път тая седмица.

Кип се беше опулил.

— Ти… в опасност ли си? — попита той.

— Разбира се, че съм. Но съм много трудна за намиране. И съм много добре защитена.

— Намерих те без проблем.

— Защото исках да ме намериш, малки Гайл. Освен това не си ли видял хората ми?

— Мм… — Кип си беше помислил, че го наблюдават.

— Черни дрехи, знак със сребърен щит? Е, добре, значи може би струват почти толкова, колкото им плащам. — Янус грабна друга лула от стената и я натъпка с тютюн. — Та докъде бяхме… о, все едно, да се качим горе. — Кип я последва, докато тя продължаваше да говори: — Обаче има едно условие.

— Знаех си!

— Няма да ти позволя да вземеш карта, докато не я преживееш.

— Да я преживея ли?

— Да преживееш спомена в картата. Както преди. Ако я загубиш, не искам спомените да се загубят.

— Какво би казала, мм, вместо да взимам оригиналните ти карти, дето струват цяло състояние, какво ще кажеш да взема копия? Знаеш, като тия, с които обикновено играят хората. Обикновените хора искам да кажа.

Янус Бориг се почеса по носа с дръжката на новата лула.

— Това е… това е най-разумната идея, която съм чувала от много време. Също така ще ми позволи да сложа на картата белезите на слепеца, с което ще е много по-вероятно лорд Гайл да ти позволи да ги използваш. Кип, ти си гениален.

Гениален? Тя дори не беше и помисляла да използва евтини карти. Янус Бориг беше толкова умна, че беше чудо, че можеше да се облече сутрин. Това, че се беше сетил за най-нормалното нещо, не беше доказателство, че е умен. Беше обратното.

— Страхотно — каза тя въодушевено. — Е, хайде да ти направим колода.

53.

Пак в същото. Имаше нещо важно в това. Трябваше да намери подходящия момент. Нямаше представа какво прави, но трябваше да го научи. Тап, тап, тап, тап, тап.

Топчията

Капитан Бършвард е малко притеснен тази сутрин. Може би е свързано с това, че убихме двама от хората му и със скорошния му опит да се измъкне с хубавата си галера, чудесните си гребци, богатия си товар и жалкото си „аз“.

— Капитан Топчията ще те попита още веднъж, капитан Бърст Варт[6] — казвам. — Трябва ми ключът за онази верига. — Мръщя се. — Предполагам, че това не беше въпрос, нали? Но беше.

Капитанът, брат му и двама офицери седят с вързани отзад ръце на планшира. Двете им оръдия са закрепени на него. Само допреди двайсет години всички кораби бяха така, докато на някой гений не му дойде идеята да направи оръдейни амбразури. Само за две десетилетия идеята се разпространи из цялото Лазурно море… но може би не извън него. Оръдията, закрепени на планшира, са по-неточни в посока отляво надясно и, разбира се, не могат да стрелят ниско — корабите трябва да са на разстояние.

Капитанът изглежда гневен, брат му е пребледнял, въпреки че лицето му е червендалесто, двамата с тях са изплашени.

Те са ангарци, от отвъд Портите на Вечния мрак. Едри грубовати мъже, носят русите си коси дълги и сплетени. Водят родословието си по майчина линия. Неудачници. Странни варварски обичаи и странно гъсто питие, правено с мед, но големи моряци. Заслужават уважение за това, че могат да гърмят през Портите на Вечния мрак.

Едно от нещата, което капитан Топчията не е правил. Все още.

— Къде е ключът на веригата? — питам, учтиво така. На пръст разстояние от лицето му.

Ключът е за робските вериги на галерата, под палубата. Не за да ги освободим или някоя такава глупост, а защото греблата са заключени. Необичайно е, иначе щях да съм подготвен за това.

Разбира се, че е само една верига. Можем да го преодолеем. Имаме сечива. Имаме барут. Мога да направя съвършен заряд за около три минути и най-вероятно няма да причиня пожар на кораба или да убия някого. Но с ключ е по-бързо.

А повечето хора на Бършвард точно сега се връщат от брегови отпуск в град Ру, лодките им се клатушкат по вълните, мъжете са чорлави и вкиснати от махмурлука. Само на петстотин крачки са. Няма с какво да ги спра. Досега сме намерили само два мускета със стари затвори, които не вършат работа. Ако хората му се доберат до галерата, ще ни убият всички.

— Хубава галера — казвам. — Три реда гребла. По-бърза, но е по-вероятно да се кръстосат греблата, а?

— Десета най-бърза във флотата на синия бог, което ще рече най-бързата шибана галера в Лазурната локва пикня — вика той. — Най-добрите момчета гребци. Не са обърквали греблата ни веднъж, даже когато дойдохме през самите Порти.

Забелязал съм, че робите на галерата не са обичайната мършава сган, каквато държат по-глупавите капитани. Оставиш ли гребците си да се похабят, стават слаби и получаваш бавен кораб. Бършвард е по-умен. Робите му са мъже с яки мускули, чисти, без болести и едри. Скъпо е да поддържаш роби в толкова добра форма, но си струва. Двойно повече си струва за пират, особено ако са добре обучени. Взимам по-богата плячка, отколкото съм си мислил. Ако мога да се измъкна с нея.

— Ключът за веригата — казвам. Много учтиво така.

Той мълчи. Смелчага. Балансира опасно на планшира. Мога да оценя това.

— Хързул, гълток, мъник или самка? — питам.

— Хързул… какво? — Явно не е запознат с игричката.

— Хързул значи.

Изритвам първия в гърдите. Той изхвърчава през борда и пада с рев и плясък. Не е лесно да плуваш с вързани зад гърба ръце, но може да се направи, за известно време.

Но не с „хързул“. Паникьосва се. Мята се. „Гълток“ е.

— Дай едно число, капитане.

— К… какво? — Внезапно го обзема страх.

— Циците на Зури, Джилън! — казва брат му. — Кажи му някое шибано число!

— Хързул, гълток, мъник, самка. — Вадя пистолета и го насочвам към всеки поред, докато припявам думите. — Имаше един пират, с прякора Тъпака, взе си грешник за късмет, аз му го наха…

— Три! — вика капитанът.

— Едно… — Тикам дулото на пистолета в челото на капитана. Зареждам го. Гледам го как потръпва, пребледнява. Миг след това стиска упорито зъби.

— Две… — Вдигам чукчето и вдигам и ножа си с другата ръка, към гърлото на брат му. Опирам ножа под брадичката му, под гъстата сплетена руса брада. Очите му са стиснати плътно.

— Три… — Издърпвам камата назад. — И ей така ще е играта.

— Не, не, не! — реве третият.

Чуквам го силно по челото с един кокалест пръст, вместо да го намушкам. Опитва се да запази равновесие, но продължавам да бутам. Прекатурва се във водата.

— Капитане, нямаме много време — казва един от хората ми.

Поглеждам го.

— Аз съм тоя, дет’ бърза — казвам. Той преглъща и млъква.

— Дай ми число, капитане — казвам. Нацелвам пистолета първо в него. Тек числа ще паднат на капитана, чифтове — на брат му. Лесно е за пресмятане, ако смяташ правилно.

— Този човек имаше семейство! Той оцеля в…

Почвам пак:

— Хързул, гълток, мъник… аа, майната му. — Стрелям в коляното на брат му.

Оловно топче голямо колкото палец, като удари колянна капачка, общо взето ти откъсва крака. Налага се да сграбча брата, за да не се катурне през планшира. Казвам:

— Омръзна ми тая игра. Последен шанс или убивам и двама ви и се бия. Обичам боя. Кажи ми и оставате живи.

— В каютата ми, над рамката на вратата — казва капитанът.

Най-лошото място за криене изобщо. Ако имах повече хора, щях да застрелям един затова, че са го пропуснали.

Първият ми помощник вече тича за него.

Появява се секунда по-късно и се вмъква под палубата с още двама. Следват плана. Добър екипаж ще се получи. Ще отнеме може би половин минута. Ще успеем.

— Сега ще ни убиеш, нали? — казва капитанът горчиво. Брат му едва се държи в съзнание. Дръпнал съм ги обратно на палубата.

— Казах ти, че няма — отвръщам. — И съм син на курва и апостат луксиат. Думата ми е клетва. — Хиля му се безумно.

Той пребледнява.

Стягам тънко въже здраво около крака на брат му, за да спре кървенето.

— Искаш брат ти да остане сакат или да умре? — питам.

Той преглъща.

— Жив.

Взимам сабята на капитана — странно ангарско изделие, дебела е откъм върха и широка, тъй че няма как да я сложиш в ножница. Но съм убивал човек и с по-неудобни неща.

Посичам крака на брата, точно над коляното и под стегнатото въже. Слаб съм, но съм силен и знам как да вложа много бързина в едно острие. Отрязва крайника чисто.

Не съвсем чисто. Още кърви, разбира се. С турникет — толкова.

Мъжът изкрещява и рита. Капитанът изглежда готов да повърне. Хвърлям оръжието настрана и поглеждам как напредват лодките. Ония в лодките вече разбират, че нещо не е наред. Чули са изстрела на пистолета ми и вече гребат не на шега. На косъм ще е.

Обръщам Еднокракия и сипвам барут на кървящия му крак. Той скимти, мята се немощно. Отнема ми три опита, докато искрата хване. После лумва, изпълва въздуха с дим и миризма на пържено свинско, обгаря крака. Странно колко апетитно мирише печащ се човек.

Еднокракия припада. Капитанът ме гледа все едно не знае кой по дяволите съм аз.

— Вържете ги за бъчви — заповядвам на моите, които просто стоят наоколо и зяпат. — Празни бъчви, тъпаци!

Правят го точно когато петдесет гребла от двете страни изтрополяват. Три реда. Повече гребла във водата ти дават повече бързина. Скачам на кормилния лост — няма колело на тоя кораб, за жалост, само прав кормилен лост. На краден кон петалата не се гледат обаче, нали така.

Капитан Бършвард ме гледа втренчено, потресен и разтреперан, но вече с гняв.

— Старите богове се прераждат — казва. — Всичко това тук умира, пирате. Вечно тъмните порти ще се разтворят и ние ще се изсипем над вас като Ястребите на Казакдун. Няма да сме вечно в изгнание, крадецо. Белите мъгли ще се раздвоят за нас. Нашето време е…

Фраскам го в лицето. Махам на хората си.

— Мот се преражда още сега, пирате! — вика той с разкървавено лице. — Не го ли усещаш? Тук сме, за да възвестим идването му! Времето ви свършва!

Мот, синият бог. Вече до гуша ми е дошло от една синя богиня.

Хората ми хвърлят капитана и брат му през борда. Те падат с огромен плясък и подскачат на повърхността на шамандурите бъчви, но после те ги завъртат под водата. Трябва да се борят за глътка въздух, като всички нас, всеки ден.

Ангарците в лодките вече крещят. Греблата на галерата се потапят и люшват, бавно.

— Това са капитанът ви и брат му — викам им. — Спасете ги или ги оставете да се удавят. На мен ми е все едно.

Изборът на мъжете в лодките дали да спасят капитана си, или да тръгнат подир нас разделя вниманието им, дава ни още няколко секунди. Виждам, че два мускета се вдигат. Залягам.

Трясък на мускети. Зури, обичам го този звук. Няколко дори пръскат парчета от дървото. Чудесни изстрели.

Жалко, че нямам такива мускети.

Първата лодка тръгва към капитана, втората към нас.

— Друуз, кормилото! — заповядвам.

Той го поема, а аз скачам на планшира и отдавам чест на гребящите след нас мъже.

— Хубав ден, момчета — викам на гребците. — Току-що бяхте надвити от капитан Топчията. Не е срамно да загубиш от най-добрия. Ще разказвате на внучетата си за този ден. И ще доживеете да го направите! Тъй че сега обръщайте. Защото аз съм капитан Топчията, убиец на акули и морски демони, и ще ви добавя в списъка, ако искате.

Направил съм импровизирана граната, но по-добре да не я използвам. Фитилът е парцал с малко черен барут, втрит в него. Гранатата е шише черен барут, със здраво натикан в гърлото чеп. Най-вероятно ще гръмне в ръката ми или няма да гръмне изобщо. Трябва ми притеглящ. Магията ме изнервя като девствено момиче в бардак, но понякога дори Топчията не може да получи каквото поиска. Понякога си смазваш чепа, понякога ти смазват дупката.

Мъжете в лодката започват да ме ругаят. Вече са стреляли с мускетите си, но двама спират да гребат, за да заредят своите. Добре. По-малко гребящи означава по-малка скорост.

Изсмивам им се и още един оставя гребането. Ругаят се едни други, крещят си да гребат по-силно, кълнат се, че ще ме убият.

Робите на галерата люшват отново големите гребла, още веднъж. Достатъчно е. Набираме скорост. Свалям шапката си и правя дълбок поклон, докато галерата оставя зад кърмата първоначалните си собственици.

След няколко секунди чувам два изстрела. Обичам музиката на мускетите.

Вече съм се обърнал към моите.

— Направете инвентаризация — заповядвам. — Капитан Топчията иска да вземе друг кораб до седмица. Трябва да знам дали имам черен барут за работата, или ще трябва да си го правя сам. И какво по дяволите пият тия варвари? Медовина? Отвори буре медовина. Мяра за всеки и още по две тази нощ, ако ме опазите сух!

54.

Четирийсет и двамата дребосъци стояха в спретнати редове, с ръце зад гърба, и слушаха напрегнато. Обикновено треньор Фиск им възлагаше упражненията и условията, но днес щеше да им говори самият командир Железни.

Двама ученици бяха напуснали, след като говориха със спонсорите си за предстоящата война, но само двама. Тея беше горда от това. Също така ясно си даваше сметка, че да се гордееш заради невежи, които нямат представа в какво се въвличат, е може би глупаво.

Командир Железни крачеше пред класа. Главата му бе току-що обръсната и намазана. Черногвардейската му униформа — памучната тъкан бе наситена с луксин, за да се получи еластична втора кожа, — очертаваше внушителните му рамене и тесния кръст, златният кант по ръкавите му изтъкваше мишци, широки колкото кръстчетата на някои от учениците му, бедра на мъж, който може да надбяга кон, и крака като кулите на самия Хромарий. Беше изумително красив. Мускулите на този мъж имаха жили по-големи от мускулите на Тея. И всичко това — отпуснато, леко, спокойно.

Тея знаеше, че леката, отпусната стойка на един воин означава бързина. Треньор Фиск беше по-нисък и по-набит от командир Железни, но буквално грамада от мускули. Тежките му мускули всъщност забавяха движенията му — в сравнение с Железни. В сравнение с Тея, разбира се, треньорът беше бърз като пусната стрела на арбалет.

— Обучението ви е най-доброто в Седемте сатрапии — започна командир Железни. Никакви предисловия, не му беше в стила. — Обучението ви е необходимо и добро, и ефективно. Но обучението ви — дори тук, дори сред най-добрите — може да ви попречи. Когато упражняваме юмручни удари, ние ги спираме преди контакта, защото иначе ще ви загубим всички от нараняванията. Но когато спирате замаха десет хиляди пъти, е трудно да не го направиш на десет хиляди и първия удар: удара, който трябва да нанесеш на истински нападател.

— Необходимите ни предпазни мерки може да ви направят лоши бойци — продължи той. — А черногвардейците не може да са лоши бойци. Вашият клас ще бъде призован на бой и може би на смърт, може би скоро, и ако не знаете как първи да убиете противника си, много от вас ще загинат. Четиринайсет от вас може би ще преминат. Може. Не „ще“. Тъй че тренировката на класа ви ще е различна. Ускорена. По-трудна. Няма да позволим да бъдете втора класа. Не съществува заместител на опита, така че опит ще получите. Този опит ще струва на някои от вас наранявания, които ще ги извадят от надпреварата за четиринайсетте места. Това няма да е честно. За някои от вас изпитанията ще са лесни. За някои ще са отегчителни. За други ще са буквално бой до смърт. Тези изпитания няма да се безопасни, няма да бъдат контролирани. Може би ще са твърде трудни. Може да бъдете осакатени или да умрете. Ако не приемате това, можете да напуснете. Веднага.

Никой не напусна.

— Провалът на тези изпитания няма автоматично да ви лиши от издигане. Но ще е от значение. Провалите ли се, падате с три места. Черногвардейците се справяме с това, което имаме, не с каквото ни се иска. Ето ги правилата. Двамата с партньора ви ще получите позиция в Големи Яспис, в един от най-лошите квартали. Ще ви се даде шепа монети публично и след това трябва да донесете тези монети до Великия фонтан. Забранено ви е да носите оръжия или да притегляте. За да минете, трябва да върнете шест от осемте данара, които са ви дадени. Колкото върнете, си остават за вас. Ако не се справите до три часа, ще ви потърсим. Но не очаквайте никаква помощ. Там навън сте сами.

Теглиха сламки за реда и се случи нещо странно. Първият теглещ отбор изтегли първи номер, вторият екип втори, третият — номер три. Треньор Фиск се намръщи и разбърка сламките отново. Но четвъртите теглещи извадиха номер четири, петите — пети. Той пак разбърка сламките, и пак — шест, седем, осем, девет, десет. Намръщи се, но не каза нищо и го подминаха като шантаво съвпадение.

Адрастея и Кип изтеглиха сламка, която ги постави предпоследни.

После тръгнаха през града, поведени от треньор Фиск и няколко от по-големите обучаеми за Черната гвардия. Командир Железни не ги придружи. Имаше задължения другаде.

Първите двама, които тръгнаха, бяха Грация, момиче от планинска Пария, тънка като клечка и по-висока от повечето момчета. Партньорът ѝ също беше париец, но не толкова смугъл като Грация и много по-грозен, казваше се Грос. Беше един от най-добрите бойци, но имаше навика да чопли всичко по себе си — кели, гурели, ушна кал — и да го яде. На косъм беше да си спечели подходящия прякор.

Наоколо се беше струпала внушителна тълпа, за да гледа какво правят тия черногвардейци в един лош квартал, и не всички лица изглеждаха дружелюбни. Повечето бяха напрегнати, но любопитни.

Треньор Фиск подкани Грация и Грос да излязат отпред, публично им връчи осемте данара, като преброи монетите една по една, после върза червени кърпи на челата на двамата.

— Отнесете ги безопасно до Великия фонтан. Никой в Черната гвардия и никой в Хромария няма да ви помага. Ако загубите тези монети, последствията са за ваша сметка. Не ви се разрешава да използвате оръжия. Не ви се разрешава да притегляте.

Сред наблюдаващата ги тълпа се разнесе глухо мърморене. Не беше кой знае какво богатство, но един прост работник изкарваше толкова пари за цели две седмици. А тези деца ги имаха. И зяпачите знаеха къде ги носят децата, тъй че можеха да се досетят по кои маршрути ще тръгнат. Треньор Фиск пък току-що бе обявил, че децата няма да бъдат пазени.

Грация и Грос обаче бяха умни. По-умни, отколкото Тея би им признала. Затичаха.

Ако тръгнеха по пряк маршрут, щяха да стигнат по-бързо от мълвата. Всъщност в зависимост от това колко дълго щеше треньор Фиск да накара другите отбори да чакат между изпитанията, същата стратегия можеше да свърши работа за първите няколко. Всеки, който се надяваше да пресрещне черногвардейците в засада, трябваше първо да чуе новината и след това да има време да събере бандата си, за да го направи.

След пет минути треньор Фиск обяви всичко това отново, върза червените кърпи над веждите на втория екип и им връчи парите. Те също затичаха.

Тълпата любопитни продължаваше да расте, но Кип наблюдаваше края на множеството, за да види кой напуска, и Тея проследи погледа му. Видя няколко млади мъже да тръгват в различни посоки, като се озъртаха назад, сякаш ги беше страх, че ще изтърват надницата си.

Новобранците говореха помежду си и се мъчеха да измислят стратегии. Ако сметките на Тея бяха точни, двамата с Кип имаха почти два часа, преди да дойде редът им. Като си помисли колко улични бандити може да се съберат за два часа, устата ѝ пресъхна. Щяха да налитат за пари като акули на кръв.

Все още мислеше за това, когато забеляза, че Кип се отдалечава, и го попита:

— Къде отиваш?

— Където трябва да тръгнете всички — отвърна Кип.

— Какво?

Очите на всички дребосъци се бяха извърнали към Кип, а и не малко от тълпата се обърнаха към него, след като му бяха извикали.

— На разузнаване — каза Кип.

Новобранците погледнаха треньор Фиск. Той сви рамене и каза отегчено:

— Никакви правила освен тези, които ви се дадоха.

Кип беше гениален. Беше го разбрал на мига: не се подчиняваш на буквата на правилата, подчиняваш се на духа им. Това беше точно толкова изпитание, колкото и занасянето на монетите.

За десет секунди всички новобранци се разпръснаха, освен тези, на които им идваше редът. Възбудата на Феркуди и Даелос от това, че тръгват толкова рано, бързо премина в стъписване, след като осъзнаха, че ще тръгнат в сравнително неведение.

Тея и Кип бавно обиколиха близките улици. Не говореха.

След малко чуха наблизо шум от битка. Тея затича натам. Кип я последва по петите, макар да беше по-бавен от нея.

— Ние дори още не сме взели парите, тъпаци! — викаше едно едро момиче, чието име Тея не знаеше, на някакъв уличен бандит с разкървавен нос. — Случайно да виждаш червени кърпи?

Партньорът на момичето, Руд, набит крайбрежен париец, не изглеждаше ядосан, нито триумфиращ. Изглеждаше уплашен. В рамото му имаше дълбока рана от нож.

— Трябваше да те убия! — извика момичето на бандита.

Той изпълзя назад на четири крака, обърна се и побягна.

— Трябва да те върнем при треньор Фиск, Руд — каза Тея. — Веднага.

Той кимна и четиримата тръгнаха енергично през четирите карета обратно към площада. Руд се подпря на партньорката си, а след това и на Кип — бе на ръба да припадне от многото загуба на кръв. Тея вървеше напред, за да ги предупреди за заплахи.

Щом ги видя, треньор Фиск затича да ги посрещне. Дребосъците черногвардейци бяха на стъпки след него. Поеха Руд, сложиха го да легне и веднага се заеха с раната.

Тея чу как някой каза:

— Захапи това, Руд. Ще боли.

Блесна огън и замириса на изгоряла плът, листа чай и тютюн, докато обгаряха раната с червен луксин. Руд заудря с пети в пръстта, изскимтя пронизително, после задиша дълбоко и учестено.

Едно от най-добрите момчета в класа, Джун, се върна на площада и се провря през тълпата. Следващият екип тъкмо щеше да тръгне — двама мършави братя, които бяха в най-долната третина на новобранците.

Джун заговори тихо, но Тея чу какво каза на братята:

— Не тръгвайте по Долната улица. Там има блокада. Двайсетина бандити, някои са въоръжени. Вече спипаха Пип и Валор.

О, страхотно, точно оттам се надяваше да мине Тея. Добре, така оставаше само…

— Улица Корбайн също е блокирана — каза партньорът на Джун, Улар.

— Уличките през Скалата на невестулката изглеждаха чисти, но са толкова тесни, че двама души могат да ги удържат — добави Джун.

След като се увери, че Руд е добре, и провери раната, треньор Фиск отново направи обявленията си и връчи парите на братята Орос.

— Имам план — каза Тея.

— А? Какъв е? — попита Кип.

— Ще видиш — измърмори тя уклончиво.

— Тея? Тея, ти си моят партньор. Това означава, че и аз съм твоят партньор. Трябва да ми кажеш плана.

Тя се ухили.

— И да ти разваля удоволствието?

Той се намръщи.

— Е, добре. Имаш ли нещо за ядене, докато чакам? Гладен съм.

— Не!

— Наистина съм гладен. Не те лъжа.

— Не ставай тъп.

Кип вдигна ръце над главата си уж да измери колко е тъп. Въздъхна.

— Какво да направя?

— Дай ми монетите си.

— И да не мога да си купя кифличка?

— Да!

— Слушам — отвърна той и завъртя очи.

— Планът е добър — каза тя оправдателно, дала си сметка изведнъж кого дразни. „Ти си робиня, Тея.“

— Мм.

— Ще свърши работа — настоя Тея. — Обещавам.

— Бас слагам, че няма.

— Какво ще ми дадеш, ако успее? — предизвика го Тея.

— Целувка — отвърна Кип. И се ококори. Сякаш не можеше да повярва какво е казал току-що.

Тея замръзна. Подиграваше ли ѝ се? Чакай… целувка, ако се окаже права?

Кип забеляза изражението ѝ.

— Аз… мм…

— Кип, Тея, вие сте на ред! — каза треньор Фиск. — Нараняването на Руд ни изкарва извън графика. Хайде.

Тея взе монетите на Кип, без да го поглежда в очите. Треньор Фиск върза червените кърпи на челата им и Тея тръгна.

Въпреки дебелината си Кип я последва без усилие, когато тя се запровира през тълпата. След две-три улички тя влезе в някакъв дюкян, след това мина през двора на ковачницата зад него, а после се шмугна в друг дюкян.

Вече беше при тезгяха, когато Кип спря до нея.

— При Великия фонтан, след два часа? — каза тя.

— Нашият човек тръгва натам след половин час, тъй че няма проблем — отвърна белокосият старец зад тезгяха.

Тея остави монетите пред него.

— Да се дадат или на Кип, ето този тук, или на треньор Фиск, или на командир Железни.

Кип я дръпна за ръкава.

— Какво правиш?

— Твоята идея ме подсети. Сега млъкни.

Описа накратко треньор Фиск — нямаше нужда да описва командир Железни. След това плати за куриера — един данар — и попита:

— Имаш ли задна врата?

Старецът махна зад себе си.

— Благодаря — каза Тея. Смъкна червената си кърпа и махна на Кип да направи същото. Не беше кой знае какво, след като бяха с дрехи на новобранци черногвардейци, но пак беше нещо. — Кип, свали си кърпата.

— А?

— Свали я. Освен ако не искаш да ти скочат.

Кип смъкна кърпата си, най-после схванал идеята.

— Още нещо — каза Тея.

— Какво?

Тя облиза устни.

— Това е твоя идея, разбрано?

— Моя… какво? Знаеш ли, обикновено се чувствам по-умен от сега.

— Искам да се държиш така, все едно всичко това е твоя идея.

— Защо?

— Просто го направи!

Той стоеше пред нея, подвижен колкото чувал с павета и слисан.

— Това е част от стратегията ми да вляза в Черната гвардия — каза тя.

— Като приписваш на други това, което правиш добре? Гениално.

— Погледни ме — каза тя. — Не съм висока, нито мускулеста, нито бихром. Бърза съм, но съм момиче и субхромат. Искам всички да ме подценяват, Кип. Ако мислят, че съм умна, ще ме взимат на сериозно. Ако ме взимат на сериозно, няма да успея да вляза. — Стисна неволно мускала на огърлицата си. — Без да разчитам на ума си, не съм достатъчно добра, за да вляза. Моля те.

Той вдигна ръце.

— Ще ти помогна, както мога. Сигурна ли си?

— Хиляда пъти да.

Тръгнаха към Великия фонтан по улица Корбайн. Подминаха група млади мъже, които ги изгледаха с подозрение, но бандите вече бяха чули, че дребосъците с пари носят червени кърпи, а тъй като тренировъчните дрехи на новобранците нямаха джобове и Тея и Кип не носеха нищо, беше ясно и че нямат нищо.

Така че бандитите, някои вече пострадали от сблъсъците с други новобранци, ги оставиха да минат без проблеми.

Но когато стигнаха до Великия фонтан, там беше само командир Железни.

— Можете да ми покажете парите си — каза командирът. Изглеждаше недоволен, че са без кърпите.

— Къде са другите? — попита вместо отговор Кип. Тея го изгледа изнервено. Толкова грубо — и то към командир Железни!

Командирът го изгледа строго, но не каза нищо.

Кип също не каза нищо повече.

Каквото и да кажеше Тея точно сега, щеше да е неправилно, тъй че и тя си замълча. Как казваше баща ѝ? „Който се намеси в състезание по пикаене, само ще го опикаят.“

После осъзна, че Кип го прави заради нея. Не беше недисциплиниран, само се преструваше на непокорен, за да отклони всякакви въпроси. Отчуждаваше се от командир Железни… заради нея. Това почти накара крехката, плаха част от душата ѝ да се размекне. Знаеше колко високо мнение има Кип за командира.

Великият фонтан беше над артезианския кладенец, който осигуряваше повечето чиста вода на Големи Яспис. Широки подземни тръби отвеждаха водата до още четири обществени зони на града и до всички посолства, а Хромарият си имаше свой кладенец, но за по-бедните граждани Великият фонтан беше единственият водоизточник. Повечето идваха тук поне веднъж на ден.

Над фонтана се издигаше стъклена статуя на Карис Заслепителката на сянката, втората Призма, вдовицата на Луцидоний. С извърнато към небето лице, към окото на Оролам, вместо да стои, статуята висеше във въздуха, поддържана от две струи луксин, изливащи се от ръцете ѝ към земята. Бе само по риза, със стройно тяло и широки, мускулести рамене на боец. Тея винаги беше харесвала това в статуята. Не мекушава отпусната дама. Като на притеглящите, които щели да я последват, тялото на Карис Първа беше оформено от чистото физическо усилие с изхвърлянето на луксин толкова, колкото тя самата беше оформила историята с използването му.

През всички часове на деня най-малко една от Хилядата звезди хвърляше светлина върху стъклената статуя и я огряваше почти като слънцето. А няколко я осветяваха с последните и първите лъчи на всеки ден, като я превръщаха в маяк в тъмното.

По веселия плясък на многобройните струи на фонтана седмолъчата звезда пренасяше водата до седем чучура.

По това време имаше малко хора. Пълнеха ведрата си и ги вдигаха на кобилици на раменете си — или на главите си в случая с аташийките — и си тръгваха. Около Великия фонтан имаше много дюкяни и всичките бяха процъфтяващи. Никакви сергии и просяци не се допускаха тук, което обаче означаваше, че задръстват улиците към площада.

Тея седна на една от пейките около фонтана. Искаше ѝ се да потопи ръце във водата, но не го направи. Жителите на Яспис бяха много чувствителни към водата. Някой престарал се лекар им беше обяснил, че човек ще се поболее, ако пие от коритото, в което си е измил ръцете. Нямаше смисъл да се спори със суеверни хора, смяташе Тея.

След пет-шест минути чу виковете. Победоносни викове. Останалите „изтърсаци“. Носеха Круксър на раменете си, почти целият клас — без нея и Кип.

Момчетата оставиха Круксър пред командир Железни.

Круксър сияеше, макар да се стараеше да не му личи.

Тея ги огледа. Почти всички явно се бяха били. Раздърпани дрехи, липсващ зъб в ухилена уста тук, разкървавен нос там, подуто и затворено око на едно от най-хубавите момичета в класа, Лидия; навсякъде охлузени кокалчета на пръстите.

Круксър махна с ръка и класът се строи пред командир Железни. Треньор Фиск, яхнал кон, дойде, слезе и застана до старшия си. Екипите един по един заизлизаха напред да представят монетите си на командир Железни.

Не бяха всички. Осем екипа се бяха провалили и стояха оклюмали.

Тея се обърна към Кип. Той изглеждаше изнервен. Страхотно.

— Круксър, докладвай — каза треньор Фиск.

— Сър, след като двамата с партньорката ми Лусия донесохме монетите си тук, се върнахме и събрахме другите. Заедно разбихме блокадата на бандата и пренесохме парите. — Преглътна. — Вие, мм, казахте, че единствените правила са тези, които обявихте.

— Значи превърнахте това, което бях замислил като индивидуално изпитание, в общо — каза строго командир Железни.

— Беше твърде опасно да…

— Да или не?

— Да, сър — отвърна Круксър. Преглътна отново, но не извърна поглед.

— Браво, Круксър — каза Железни. — Точно на това се надявах.

Надигнаха се радостни викове и Круксър въздъхна облекчено.

Когато дребосъците млъкнаха, Железни заговори:

— Останахте заедно и изпълнихте задача, която иначе нямаше да можете. За Черната гвардия е важна само задачата. Във вечния мрак да върви гордостта ви. Свършвате работата си по възможно най-ефикасния и възможно най-безопасния начин. Не правим това за доблест или за слава, вършим си работата. Е, някой друг, или приключихме?

В този момент дойде куриерът и скочи от коня си. Беше слаба тирейка, със сабя и два пистолета на кръста.

— Извинете, господа. Командир Железни?

— Аз съм — каза командирът.

— Тази пратка е за вас, от Кип и Адрастея. — Куриерът му подаде една торбичка и си тръгна. Командирът развърза торбичката и изсипа монетите в шепата си.

Разнесе се мърморене. Съвсем не одобрително.

— Кип — каза командир Железни. — Допускам, че това е било твоя идея?

— Да, сър — отвърна Кип. Тея направо го чу как преглътна. Замълча, надяваше се, че командирът ще я пренебрегне. Едновременно ликуваше, че номерът ѝ е успял, и се дразнеше, че командир Железни веднага бе приписал идеята на Кип.

— Дадохте монетите си на куриер и след това просто се разходихте дотук?

— Да, сър — отвърна Кип.

Тея знаеше, че лицето на Железни няма да ѝ каже нищо, затова огледа лицата на дребосъците. Смайване, огорчение, раздразнение. Беше им се наложило да се бият, за да пробият дотук. Или да бягат презглава. Кип беше измамил. Кип беше измамил. Нея дори не я виждаха.

Разбира се, те също бяха измамили, но тяхната измама все пак включваше бой. Тяхната измама беше доблестна. Разбира се, че Кип и Тея щяха да бъдат наказани.

Командир Железни вдигна ръка, с дланта надолу.

— Всичко си има цена. Вие сте избрали да платите цената с битка. Кип е избрал да плати с монета. Някои от вас са се отървали без наранявания, но някои са пострадали. Нашите тела са нашата монета. Нашите тела, в крайна сметка, са всичко, което ние, черногвардейците, имаме. Вие сте избрали да рискувате телата си. Кип и Тея са използвали ума си. Ако вместо монети ви бях дал да защитите Бялата, кое от двете щеше да е по-добре? Да я защитите доблестно и с това да рискувате смъртта ѝ или да я измъкнете тайно по начин, който никой не е очаквал? Кип, Тея, вие се справихте добре. Двамата се придвижвате две места нагоре. Круксър, Лусия, вие двамата също две места нагоре… разбира се, Круксър, ти си на най-горното, тъй че си оставаш сам. Тъй че ще направим така, че тази седмица да не бъдеш предизвикван пръв. Следващата отново си в играта. Тези от вас, които се върнаха без монети, слизате с две места надолу. Тази нощ отиваме в хубава гостилница заедно — тези от вас, които пренесоха монетите си, могат да ги похарчат, но очаквам също така да се погрижите и за тези, които нямат монети. Ние сме едно. Грижим се един за друг.

Така и направиха. Ядоха и пиха — командир Железни плащаше яденето им, а дребосъците се черпеха едни други, докато треньор Фиск не ги спря, за да не се напият. Забавляваха се с разкази за геройствата си и разиграваха отново епически битки, може би малко преувеличено. По някое време командирът и треньорът си тръгнаха, несъмнено да свършат още работа.

Отначало имаше малко мърморене срещу Кип и Тея, че са се измъкнали толкова лесно, но когато Круксър се намеси и ги похвали, че са направили нещо по-умно дори и от неговото, мърморенето приключи, разривът се запуши и отново станаха един клас, като Кип и може би дори Тея се радваха на по-голямо уважение отпреди.

Тея почти не проговори през цялата вечер, но слушаше и гледаше внимателно. За нея това беше светлина и живот. Никога досега не се беше чувствала като част от нещо и бе готова да плати всичко, за да съхрани това. Усети се, че опипва огърлицата си, и осъзна, че за първи път я докосва с надежда в сърцето. Надежда, че може наистина да хвърли проклетия мускал в огъня и по дяволите да върви Аглая Красос.

По-късно най-сетне я убедиха да изпие една огромна чаша ейл. След това имаше чувството че се рее във въздуха, пияна от приятелство, пияна от принадлежност, може би просто пияна.

Дребосъците тръгнаха да се връщат на шумна тълпа и никой не им изшътка. Но докато минаваха по Стеблото на лилията — Кип и Тея бяха най-отзад в групата, заедно с Круксър и партньорката му Лусия, — Тея си спомни нещо.

— Ей, знаеш, че на черногвардейците им е забранено да имат връзки помежду си, нали?

Говореше на Кип, но Круксър и Лусия се сепнаха и я погледнаха гузно.

Кип я изгледа малко стреснато.

— Ами да. Естествено. Разбира се.

— Тогава трябва да знаеш, че не е това — каза Тея, все още малко ѝ се виеше свят. — А просто заради глупавия ни облог.

Кип се присви.

— Мм, всъщност не си длъжна да…

Тея хвана лицето му и го целуна силно по устните. Когато го пусна, той изглеждаше толкова слисан, че тя избухна в смях.

— Оо, и аз искам глупав облог — каза Лусия.

— Не! — викна Кип, излязъл от ступора си, и вдигна ръце да се защити.

— Не с тебе, Кип! — засмя се Лусия.

Кип скри очите си с ръце.

— Оставете ме да умра веднага, моля ви.

Круксър го прегърна през раменете. Останалите младоци започнаха да спират и да се обръщат, за да видят какво е толкова смешно.

— Правят го с всички ни, Кип. Правят го с всички ни.

55.

Гавин отново беше излязъл да плъзга на разсъмване. Днес беше сам. Карис тренираше няколко от Ясновидците в самоотбрана, а вечерта се беше вдигнала буря и я задържа в малкото им градче горе на ръба на вулкана, Платото. Щом слънцето изгря, Гавин се прозя, откъсна поглед от вълните точно в неподходящата секунда и плъзгунът леко се килна.

Загубата на скорост завъртя плъзгуна и Гавин изхвърча от него и пльосна във водата.

Заплува към плъзгуна, който подскачаше весело сред вълните, и вече напълно буден се покатери на палубата. Какво му беше казала Третото око? Нещо за това да не прави грешки често? Засмя се. После замръзна. Беше го запитала дали е плувец; той ѝ беше казал, че само когато направи грешки с плъзгането; а тя беше казала: „Виждам“.

Когато една ясновидка каже: „Виждам“, внимавай.

Тази сутрин беше поел на запад, за да започне част от решетката си от недалечните Червени скали. Вече беше плъзгал час.

Третото око беше казала на Гавин: „Три часа на изток, два и половина часа на север. Иди там преди пладне.“ Пет и половина часа от сега означаваше час и половина след пладне.

Ако тя беше говорила точно за сега, нямаше как да стигне там преди пладне. Тъй че не трябваше да е говорила за…

„Винаги цепиш направо“, беше казала.

Умна вещица. Играеше си с него.

Не беше длъжен да върви право на изток и след това право на юг, трябваше да тръгне на югоизток… Направи няколко пресмятания, пръстите му заотмятаха въображаемите топчета на сметалото. Хващането на хипотенузата щеше да му отнеме… Четири часа.

Разбира се.

Тъй че Гавин обърна малкия си съд на югоизток към слънцето.

След няколко часа то беше почти над него и Гавин си помисли, че сигурно е сбъркал посоката или е разбрал упътванията погрешно. Морето беше голямо все пак. Но не можеше да направи нищо освен да продължи напред.

А след това морето се промени, започна да се успокоява. Имаше нещо странно в това. Гавин спря плъзгуна. Огледа се. Имаше нещо като сянка по вълните. Все едно тънък облак забулваше слънцето и той можеше да види краищата на тази сянка в разликата в цвета на вълните. Но никакви облаци нямаше в небето. Морето беше някак хлъзгаво, все едно някакво масло укротяваше вълните.

Гавин коленичи на ръба на плъзгуна, натопи ръката си във водата и гребна шепа. Водата беше като рядка киша, само че не беше студена. Гавин я огледа отблизо. Видя хиляди, десетки хиляди мънички пръчици, като игли, като части от снежинки, и всички бяха подредени еднакво. Не можеше да вижда синьо, не можеше да го притегли. Ако можеше, навярно нямаше да има никаква загадка. Помириса водата: сол и смътният, едва доловим мирис на смола, варовитата минерална миризма на син луксин.

Вълните гъмжаха от син луксин, който се опитваше да се оформи в кристали, някак спонтанно се събираше, вместо да се разделя и разпада на слънчевата светлина, както би трябвало.

Плъзгунът се завъртя и водата в шепата му също се завъртя, пръчиците се завъртяха като игла на компас. Едната страна сочеше към външния ръб на мазното петно. Тъй че другата трябваше да сочи към центъра… накъдето трябваше да тръгне.

Готов беше, колкото бе възможно. Подсили и стесни тръбите, които тласкаха плъзгуна, помисли отново и ги накара да се слеят в една. Искаше едната му ръка да е свободна. После плъзна към центъра.

Водата се сгъсти. После се сгъсти още повече, загребващата тръба я завихри като лъжица, разбъркваща супа.

Кристалите син луксин започнаха да се слепват и да образуват по-големи късове. Преминаването му издаваше звук като мачкаща се оризова хартия, докато трошеше луксиновия лед.

Видя пред себе си син остров, носещ се над вълните… а там не трябваше да има никакъв син остров. Полюшваше се много бавно сред разпененото море и пропукваше огромни листове луксин при всяко движение. Част от него се разтапяше мигновено под слънцето, но други части бяха станали толкова наситени със син луксин, че се задържаха.

А след това видя нещо, което го накара изобщо да спре да притегля и да замръзне. Вече се намираше в плитчини, плътен леден луксин плуваше може би на разтег под вълните. На този бял фон успя да види, че в плитките води плуват хора. Десетки… не, стотици тела, които се люшкаха, голи и обрасли с кристали.

Проклятие. Не хора. Сини бесове.

Не бяха мъртви, а поглъщаха слънцето и луксина. Водата беше толкова наситена с луксин, че им помагаше да направят прехода към сини бесове.

„Иди там преди пладне“ — беше му казала Третото око. Изведнъж го споходи болезнена интуиция за това, което става със спящите бесове по пладне.

Гавин притегли гребло и предпазливо преведе плъзгуна си между люшкащите се спящи бесове. Стигна до брега с разтуптяно сърце. Хвърли котвата и скочи на плътния син луксин.

Гледката беше неземна. Имаше кристали, високи колкото него. Вълните бяха разбили много от тях, но блестящите шипове общо взето сочеха в една и съща посока… навътре, все навътре.

Тъй че Гавин затича. Целта му беше огромен шпил в самия център на острова, може би на половин левга разстояние. Отначало тичаше бавно — теренът просто бе толкова насечен, че трябваше да скача от някой бодлив кристал към странно блещукаща колона. Повърхността непрекъснато се пропукваше и във въздуха се изстрелваше струя блестящи сини кристали. В небето кръжаха странни вихрушки, извиваха се надолу в хипнотизиращо, математически точно движение. Изкривени триъгълници се рееха като стъклени птици, понесени от невидим ветрец.

Кристалите пращяха под стъпалата му като сняг и оставяха зад себе си стъкло, поемаха топлината и дори натиска на стъпките му, за да създадат още по-голямо съвършенство.

Докато се придвижваше навътре, редът на синьото започна да се налага още по-силно.

Гавин видя как един шип, изникнал под ъгъл, потръпна. След това се хлъзна, докато не се изравни съвършено с повърхността. Целият остров тук беше съвършено плосък. Пред себе си видя дванайсет кристални шипа, стълбове, подредени в кръг около основата на огромния шпил.

Всеки от дванайсетте стълба беше три разтега висок. Щом Гавин се приближи до най-близкия, видя вътре в него най-съвършено оформения син бяс, на който се беше натъквал някога. Човешката кожа на съществото беше напълно обелена. На нейно място бе изтъкано пано от скъпоценни камъни, самите нишки се променяха според това колко движение мускулите отдолу налагаха на кожата при всяка точка. Беше ужасяващо красиво — все едно някой бе нарисувал шедьовър с кръв.

Гавин не се поколеба. Затича към централния шпил. По външната страна на шпила имаше стъпала, очертаващи странен квадрат. Без перила. Той затича нагоре по тях.

Деветдесет и седем стъпала до върха. Първото, което забеляза Гавин, беше, че Бялата мъгла може да се види оттук. Мъглата и рифът, който тя криеше, бяха легендарни. Приказките за точното ѝ местонахождение се различаваха, но всички бяха съгласни, че е някъде в средата на Лазурното море. Може би в самия му център, като паяк в паяжината си.

Какво по дяволите търсеше този плаващ остров толкова близо до рифа Бялата мъгла?

Не можеше да е съвпадение. Твърде много ставаха съвпаденията напоследък.

След това очите му се спряха на стълба, извисяващ се на върха на шпила. Беше пълен с бълбукаща вода и врящи газове… сиво за очите на Гавин, тъй че трябваше да повярва, че е синьо. Вътре имаше нещо, но той не можеше да види какво е. Наведе се по-близо. Слънцето, доближило зенита си, проряза с лъчите си кипящите газове и Гавин видя извивка на нивото на очите си…

О, не!

Слънцето разкъса газовете и чистата му светлина огря напълно огромния стълб. Извивката на нивото на очите му беше рамо!

„Точно по пладне…“

Целият син остров потрепери. Повърхността се пропука и изстреля късове кристали високо във въздуха. Само шпилът не се разтърси. Във всяка от дванайсетте обкръжаващи го колони Гавин зърна движение. Но очите му останаха приковани в централния стълб пред него.

Вътре в стълба се оформяше огромна фигура. Пред очите му се раждаше бог.

Гавин притегли меч от жълт луксин, започна да го запечатва болезнено бавно… а очите на полуоформения бог примигаха и се отвориха, фокусирани някъде далече… и после забелязаха Гавин. Светлината в стълба се усили. Мечът най-после се запечата и Гавин посече с него през стълба под брадичката на бога.

Очите на създанието лумнаха и блъвнаха върху стъклото лепкава слуз.

Е, това беше лесно.

Гавин изви силно меча в двете си ръце, усети как костите изстъргаха и поддадоха. След това издърпа меча. Слузта запльока в краката му. Той притегли наситено подчервено и червено, подпали ги и огненият му юмрук прониза разбития луксин. Пръстите му напипаха врата на съществото, сграбчиха го и Гавин изтръгна синия ужас от стълба.

Това не беше бяс. Това беше самият Мот. Човешка плът, сливаща се в едно с луксин, дотолкова, че самият човешки скелет се разширяваше. Гигантът беше несъвършен, все още не напълно оформен. Въплъщаваше се и Гавин бе прекъснал раждането му.

Гавин му отсече главата. Отсече костеливите му ръце, отсече краката му — прасците напълно оформени, бедрата — още костеливи. Пресече гръбнака — всичко това в бърза последователност. Нямаше да има възкресение. Изтръгна от врата на съществото златната огърлица, украсена с огромен черен скъпоценен камък, и я запокити настрани, след това поръси и намаза всеки крайник на посечения бог с горяща пихтия. Подпали я и я насити с толкова много подчервено, че всичко да изгори изцяло.

Мот започна да се топи, разля се, изпари се, изгоря и изчезна.

Чак тогава Гавин си позволи да отклони вниманието си към онова, което ставаше на острова, с острова. До ушите му стигаше писък, далечен и нечовешки. Въздухът беше станал по-топъл. Триъгълниците-птици се гмуркаха надолу във въздуха… не, падаха безжизнени. Слънцето високо горе бе възвърнало обичайния си цвят. Вихрушките се бяха превърнали в мъгла и вятърът ги разнасяше.

Половината от дванайсетте стълба се бяха пръснали. От един се измъкваше на свобода съвършен син бяс. Целият остров сякаш се разтапяше и водата заливаше повърхността. Вонята на освободен луксин беше навсякъде.

А в далечината Гавин виждаше стотици сини бесове, надигаха се от локвите си и пищяха.

А после — може би малко късно — той забеляза, че шпилът, на който стоеше, се пропуква.

Лошо.

Шпилът се разцепи и късът, на който стоеше Гавин, се наклони, хлъзна се и пропадна цели петнайсет стъпки. За секунда Гавин си помисли, че е извадил късмет и че ще се задържи. Но шпилът се пропука отново и този път късът, на който стоеше Гавин, се наклони безумно и той полетя във въздуха.

Изхвърлянето на струи червен луксин и огън вършеше работа само ако човек може да разбере къде е „долу“. Гавин летеше с главата надолу; заизвива се и се заобръща във въздуха. Едва успя да открие къде е долу и изхвърли пламъци натам, преди да падне. Висока скорост, но странично, за щастие, а луксиновата твърд се изпаряваше и оставяше вода. Мека, прекрасна, не смъртоносна вода. Той пада в нея сякаш цяла вечност.

Когато най-сетне спря, осъзна, че се е взрял в очите на един от съвършените бесове. Главата на създанието беше кривната на една страна. И беше съвсем будно.

Сините бесове реагират бързо и лошо, при това без изобщо да мислят. Гавин изобщо не споделяше тази слабост. Скочи от водата и атакува синия бяс. Изхвърли огнено кълбо към лицето му и след това го обезглави. После затича през дълбоката до коленете му вода. Излезе от нея, продължи по полегатия склон… и се озова срещу трийсет виещи сини бяса. Те вдигнаха ръце като един, светлина се вля в дланите им и луксиновите стрели се оформиха за част от секундата.

Той се хвърли на земята и десетки ледени късове прелетяха над главата му със съсък. Миг по-късно той се изправи, размаха ръка и издигна пред тялото си огромен зелен щит. Атакува. Щитът заподскача и затрепери в ръката му от ударите на десетките стрели.

Част от бесовете започнаха да стрелят по него с по-дълги и по-големи стрели. Другите ги последваха. Проклети бесове! Винаги разбираха мигновено какво мислят другите бесове. Гавин реагира моментално, тялото му разбра какво да направи преди мозъка му.

Огромният щит ставаше все по-тежък с всяка секунда — забиващите се в него стрели бяха тежки.

Мозъкът му почти го беше измислил, но щитът се плъзна опасно надолу. Нямаше време. Ръбът на щита удари повърхността в краката на Гавин и той залитна напред, изтърва щита, пльосна в дълбоката до глезените вода и се превъртя.

Вдигна се отново, загърнат в огън. Ръцете му пометоха наляво и надясно, изригваха огромни вълни от пламъци. Клекна, понеже по-силните от сините бесове все пак успяха да пронижат с оръжията си огнената стена.

Нямаше как да задържи това вечно обаче. След две-три секунди щяха да го пронижат.

В същия миг Гавин извади невероятен, нелеп, милостив късмет. Повърхността под тях се разпадна напълно и всички потънаха в океанските дълбини.

Гавин си пое дълбоко дъх, преди да се гмурне.

Никога не си беше мислил, че ще благодари на морски демон, но онази битка го беше научила как да се движи във водата като риба. Гавин прибра ръцете си на кръста, разтвори длани и започна да мята назад дискове зелен луксин: всеки изстрел го тласкаше бързо напред.

Заобикалянето на механично плуващите сини бесове не беше сложно и след трийсет секунди Гавин стигна до носещия се на повърхността плъзгун. Покатери се в него и мигновено се прикри с щит от зелен луксин. Няколко стрели удариха щита му, но само след секунди той вече набираше скорост. Чуваше далечните пронизителни крясъци на бесовете. Ярост, изригваща от дълбините на уж чисто рационалните сини. Гняв от това, че човешко същество може да надвие синьото им съвършенство, гняв, че може да сгрешат.

Заобиколи острова, докато той се разпадаше и потъваше, и по бялата диря на синята разпадаща се грамада прецени, че цялото това нещо се беше движило като огромен кораб право към рифа Бялата мъгла. Защо?

Нямаше време да мисли за това. Няколко от сините бесове вече се опитваха да притеглят и да направят лодки, за да се спасят. Един щеше да съобрази как, после другите щяха да го последват. Гавин не можеше да позволи това да се случи.

Притегли и сътвори на плъзгуна си понтони, след това сътвори над тях мечове от жълт луксин, с върхове надолу във водата.

Плъзна се в убийствени бързи кръгове над плуващите някогашни човешки същества. Звукът от разкъсваната им остъклена плът бе приглушен от водата и бързата скорост. Всяка смърт биваше оповестена само от глухо пращене като от колело на каруца през по-голям камък, придружено понякога от изригващи над повърхността мехури и винаги — от червеното цвете на бликнала кръв.

Призмата беше несравним воин, а във война избиването е неизбежно. Беше неуморен труженик, кръжеше и кръжеше като ястреб. Кръжеше, докато крясъците не секнаха, докато омразата не свърши, докато алената кръв не спря да залива чисто жълтата палуба на плъзгуна му, докато не струпа цялата жътва на смърт пред портите на ада.

56.

Гостът на Аглая Красос я чакаше в приемната ѝ. Беше русокос, луничав, с кръг жълтеникавочервена коса, сресана над валчесто плешиво теме. Държеше петасос — плъстена широкопола шапка на оземлен благородник — и носеше тясно палто по новата рутгарска мода. Приличаше на търговски агент или на банкер, но беше широк в раменете. Но пък знаеше ли ги човек тези маймуни от Кървавата гора?

— Добре сте дошли в дома ми, господин Шарп — каза Аглая. — Слугата ме уведоми, че имате някакво предложение за мен?

— Така е. — Мъжът се настани на пода и кръстоса крака.

— Обикновено отбягвам да си имам работа с непознати, но препоръките ви бяха благонадеждни.

— Мм. Големи усилия положих, за да извлека тези препоръки.

Колко странен човек.

— Е, и тъй… — рече тя.

— И тъй — повтори той. Очите му, впити в нея, бяха смущаващи. Не беше забелязала досега, но имаше кехлибарени очи. Не очи, оцветени от живот като на притеглящ, просто като изчезващо редкия истински кехлибар.

— Каква е най-лошата сделка, която сте приемали някога? — попита той. Пръстите на едната му ръка си играеха с низ перли, който носеше под ризата си. Перли? На мъж? Нова мода ли беше това, която тя още не бе видяла, или чудат каприз?

— Моля? — попита Аглая.

— Най-лошата сделка.

— Колко грубо!

— Имате нещо, за което лорд Андрос Гайл настоява — заяви господин Шарп.

— Моля?

— Момичето. Робинята. Тея.

— Кой? Какво? Нямам никаква…

— Да не би да сте си мислили, че ще можете да запазите собствеността си в тайна? Скъпа, толкова надълбоко сте затънала, че брега не можете да видите. Ще подпишете прехвърлянето ѝ, и колкото по-бързо го направите, толкова по-малко зло ще ви сполети.

— Напуснете. Незабавно — каза Аглая. Искаше ѝ се да заплюе невъзмутимото усмихнато лице на тази маймуна. Андрос Гайл? По-скоро щеше да умре.

— Червения всъщност ми каза, че може да е като вадене на зъби. Колко време да ви оставя, за да премислите?

Аглая обърна гръб и тръгна към лавицата, на която стоеше звънчето ѝ за робите. Дори не бе усетила движението на Шарп, но изведнъж той вече я държеше отзад, с едната ръка около ребрата ѝ като в прегръдка, но дланта се беше стегнала като менгеме около гърлото ѝ. Другата му ръка се заби в една точка зад ухото ѝ и я прониза болка.

— Искам да го знаеш. Смятам да се насладя на това — прошепна той в ухото ѝ. Дъхът му ухаеше на мента. — Имаш много хубави зъби.

След това я пусна. Беше излязъл още преди тя да успее да звънне за робите.

— Тръгни след него — каза тя на мускулестия млад роб Инкарос, новия си фаворит. — Вземи Големия Рос и Аклос. Пребийте го този кучи син. Лошо. Строшете му костите. Върви. Веднага!

Заповяда на управителя да повика още стражи и се прибра в покоите си. Помъчи се да се успокои с мисълта, че в този момент Инкарос, Рос и Аклос пребиват до смърт кучия син, но той наистина я беше уплашил. Трепереше и беше бясна от това, че трепери. Затвори вратата и избърса челото си с кърпа.

Един юмрук се натресе в челото ѝ, шибна главата ѝ в дървената врата, която току-що бе затворила, и я зашемети. Тя залитна, но две ръце я подхванаха и я положиха на пода. Мъжът седна отгоре ѝ и когато тя се опита да изпищи, натика в устата ѝ нещо дебело, остро и метално на вкус. Стегна го бързо и опитно.

Запушалката притискаше езика ѝ надолу и спираше въздуха в устата ѝ, тъй че тя започна да скимти през нос, но той просто стисна носа ѝ — с другата си ръка стискаше гърлото ѝ.

Кехлибарените му очи се усмихваха.

Тя спря да скимти, а той я изправи, както я беше стиснал за гърлото, и я сложи да седне на един стол.

Как беше влязъл тук? Да се изкатери по външната стена на къщата и да нахлуе през прозореца веднага след като го беше изгонила? Толкова бързо? И никой не го беше видял?

Тя започна да се мята яростно. Той я удари с юмрук в корема толкова силно, че дъхът ѝ излезе на свисък и тя неволно захапа запушалката в устата си. Беше като юздечка на кон, но остра, и се заби жестоко в зъбите и езика ѝ. Трябваше да държи устата си отворена колкото може по-широко.

След няколко мига беше вързана на стола с широки кожени ивици.

Господин Шарп се отдръпна назад и отметна нагоре рижата си коса — беше паднала над очите му, докато се боричкаха. Нанизът му от перли се беше измъкнал от ризата… и не бяха перли.

— Можеш да пищиш — заговори ѝ тихо. — Когато си поискаш. Но ако го направиш, ще те удрям с юмрук в челюстта. Тапата в устата ти има едни мънички длета над всеки зъб. Ако съм премерил точно челюстта ти, би трябвало да счупи всеки зъб на четири хубави парченца. Малко прибързана работа е, тъй че може и да не е съвършено. За жалост. И се боя, че няма да мога да направя изважданията лично, тъй че ще трябва да изчакаш за някоя друга, по-неопитна ръка с клещите. Но… — Сви рамене, все едно не можеше да се направи нищо. — И запомни: ако ми създаваш проблеми, ще ти строша зъбите. Един по един. Първо кътниците. Никога не съм имал някой да издържи до резците. — Ментовият му дъх лъхна в лицето ѝ. — Но кой знае? Може пък ти да си първата.

57.

Два дни след изпитанието им в реалния свят дребосъците имаха двубои за елиминиране. Кип можеше само да се надява, че някои от момчетата, с които трябваше да се бие днес, ще са достатъчно пострадали, за да не могат веднага да го тръшнат на пода.

Но надеждите му бяха рехави. Излезе на арената, като сгъваше леко пръстите на лявата си ръка. Все още го болеше все едно животинки дъвчеха всяка става и пръскаха сол по плътта между хапките, но болеше по-малко, отколкото щеше да боли в предстоящия бой. Взря се в младежа срещу себе си. Хайде, костенуркомечок, хайде.

Колелата бяха спрели на Червено и Невъоръжен. Червеното беше късмет, голям късмет. Кип беше упражнявал червеното предната вечер с Тея. Най-сетне, най-сетне можеше да направи стабилно червено… но нищо повече. Беше се сетил само за два начина да използва лепкавата запалителна пихтия: а на подпалването на противници определено не се гледаше с добро око. Другата част от късмета му се изразяваше в това, че момчето срещу него, Феркуди, беше синьо-зелен бихром, в момента на две места над Кип. Около кръга се бяха събрали петдесетина ученици и наблюдаваха напрегнато. От новобранците бяха останали само двайсет и осем.

Феркуди беше нисък и дебел, но беше силен като бик и измамно бърз. Кип го беше наблюдавал как се бие — беше по-добър от почти всички други. Битките, които беше загубил, ги беше загубил, защото обхватът му беше къс. С цветовете, които притежаваше, можеше да е един от най-горните трима-четирима бойци. Беше просто лош късмет, че сега се биеше за девета позиция.

Кип размърда рамене, завъртя главата си, за да раздвижи мускулите на врата си, и даде знак, че е готов.

Феркуди се усмихна презрително. Мислеше си, че ще унищожи Кип в бърз бой с ръце.

„Глупаво е да позволяваш другият да разбере какви карти държиш. Благодаря ти, Андрос Гайл.

Благодаря ти, Андрос Гайл? Да не би някой да е пуснал ганджа в закуската ми?“

Свирката изсвири и кръгът се изпълни с червена светлина. Феркуди атакува.

Кип изпъна ръце напред, между себе си Феркуди, така, че момчето да не може да види как очите му се изпълват с червен луксин. След това изпъна ръката си надолу и плисна в краката на момчето лепкав червен луксин.

Краката на Феркуди залепнаха и той едва не падна. Присви ръце към гърдите си в готовност за бой, но Кип напръска и тях с луксин и ги залепи за гърдите му. Подейства точно както го беше научил Железни.

Червеното беше лепкаво, но не беше силно като желязо. Волята на Кип беше. Той вложи цялата си страст да задържи Феркуди пленен в притегленото.

Феркуди явно не беше подготвен за това, че Кип притегля червено, но и самият Кип не беше подготвен. Цветът разпали пламъците на яростта му. Не беше ядосан на Феркуди, но червеното заличаваше разума.

Кип пристъпи напред и още преди дори да е осъзнал какво прави, юмрукът му се заби в слисаното лице на Феркуди.

Късните нощни тренировки, изглежда, бяха полезни, защото юмрукът му тръгна точно натам, където искаше — удари ниско, точно към брадичката на Феркуди, и точно както беше казал командир Железни, той инстинктивно наведе брадичката си и юмрукът на Кип се натресе в носа му. И понеже краката на Феркуди бяха залепнали от луксина, той залитна назад и падна по гръб.

Кип плисна червен луксин около падналото момче, тъй че то остана залепнало на пода. Вдигна крак, за да стъпче главата му… и едва се спря, когато свирката изсвири пронизително.

Уплашен от това, което за малко щеше да направи, Кип припряно разчисти червения луксин. Брадата на Оролам, за миг беше поискал да го убие!

Червеният луксин изчезна и Феркуди се надигна със стон.

— Ох… Счупи ми носа! — Опипа го предпазливо и го стисна, за да спре кървенето. — Дови не внаев, фе мовеф да фитегляш фервено. Добве! — Стисна хрущяла на носа, вдиша бързо и го намести. Изстена и удари два път с юмрук по пода. — Оу, оуу! — Примига да махне сълзите от очите си и протегна ръце, а двама от приятелите му му помогнаха да се изправи. — Бваво, Кип.

Просто така? Без яд?

— Ъъ… съжалявам — каза Кип. — За носа ти. Червеното някак си ме завладя.

— Аа, няма нифто. Не ми е за пъви път.

— Нито ще е за последен вероятно, голяма грозна муцуно такава — рече дошлият при тях Круксър. — Хайде седни, Кип. Мисля, че няма да се биеш повече днес.

— Наистина ли? — попита Кип.

Беше изтощен. Дългите късни тренировки, безсъниците след това, после спането, в което го спохождаха само кошмари. Висеше на протрит конец. Отпусна се тежко на походния стол.

Хряс! Задните крака на стола изпращяха и Кип загуби равновесие и се пльосна на пода по задник. Жегна го паника.

„Шишко.“

Новобранците се смееха. Всички се смееха. Кип усети как лицето му почервеня като огнено желе. Дори Круксър се смееше.

Скочи на крака. „Проклет да съм! Точно когато започнах да навлизам. Точно когато започнах да намирам мястото си!“ Самоомразата го прониза и го смрази. Какво можеше да направи?

Мразеше ги. Не искаше да е тук. Всички да вървят в ада!

Круксър вдигна ръце.

— Това решава въпроса! Кип, вече знаех, че ти трябва ново име сред нас. Кип не е име за черногвардеец, а сме се уверили, че определено ти трябва име.

Подиграваше ли му се Круксър? Какво искаше да каже с това „трябва ти име“?

— Не разбирам — отвърна тихо Кип. Очакваше някаква клопка.

Треньор Фиск също изглеждаше объркан.

— Сигурен съм, че не си единственият — каза той. — Колко от вас са отраснали в Пария? — По-малко от половината вдигнаха ръце. — Е, значи е време за малко история. Не всеки е трето поколение черногвардеец, Круксър.

— Да, сър.

Треньор Фиск се намръщи и заби поглед в земята, сякаш не знаеше откъде точно да започне.

— Когато дошъл Луцидоний, го бранели трийсет могъщи мъже, някои от които той първо трябвало да надвие. Много от тези мъже били герои и жреци на старите богове и имали имена, взети от онези лъжливи богове, като Ел-Анат, Дагнар Зелан и Ор-мар-зел-атир. Не можели да запазят старите имена, тъй че взели нови. Макар че някои карали без имена, докато не усетели, че са си спечелили ново име в служба на Оролам. Ал-Анат станал Форушалзмариш за известно време, но след това, когато светлината се разпростряла извън Пария, повечето от тях си взели имена, които местните можели да произнасят… или от които ги било страх. Така Форушалзмариш отново променил името си и се нарекъл Блестящото копие. Сега имената на черногвардейците вече не са такива, защото не вярваме в старите богохулства. Човек може да си вземе ново име или не. Ако му дадат име, може да избере дали то да се използва винаги, или само между черногвардейците. Обикновено се избират имена, които са спечелени с чест и най-добре прилягат на носителя им. От теб зависи.

— Но аз все още не съм черногвардеец — каза Кип. Ами ако му дадяха име и не успееше да влезе?

— Според традицията, ако името е прието, се използва само между приятелите ти, докато не станеш пълноправен черногвардеец. — Треньор Фиск сви рамене. — Но пък имаме деца, чиито родители им дават черногвардейски имена още дори преди да са дошли в Ясписите… като нашия Крукс тука. — Погледна го развеселен. — Така ли е, Круксър?

— Казвам, че Кип не е име за черногвардеец, и твърдя, че има нужда от добро име. — Няколко души замърмориха в съгласие. — Но какво име? — продължи Круксър. — Трябва да му подхожда, нали?

— Мъника! — извика някой.

— Мм… прекалено очевидно — каза Круксър. — Е, какво е направил той? Трошач на броня, Трошач на воля, Трошач на правила, Трошач на носове… — Замълча за повече ефект. — Трошач на стол. — Новобранците зареваха.

И тогава Круксър заяви:

— Кип, кръщаваме те Трошача.

Новобранците завикаха одобрително и се разсмяха. Беше съвършеното име за черногвардеец: можеше да се използва и за възхвала, и за подигравка. Кип го завъртя на езика си. Трошача. Въпреки всичко, въпреки че можеше да се оправдае, че всяка от случките, довели до спечелването на това име, всъщност не са показателни за характера му, че са просто случайност, му харесваше. Звучеше яко.

На лицето му бавно изгря широка усмивка — като зора на Зъбите на Атан.

— Ще го взема — каза той. — Между вас ще съм Трошача.

58.

— Трошача, а? — каза с насмешка Андрос Гайл. — Чувствам се все едно ми гостува височайша особа. О!

— А аз се чувствам все едно гостувам на един кисел омразен старец. О! — Кип седна на стола си срещу стария мъж.

Андрос се засмя.

— Е, Трошач, знае ли малката ти приятелка Адрастея, че точно в този момент играеш за нейното бъдеще?

— Не.

— И какво ще строшиш, сърцето или девствеността ѝ? Ха-ха! Хм. Играеш като неудачник, Кип. Знаеш ли защо не си ѝ казал? Защото си мислиш, че ако загубиш, каквото и да я сполети, ще е просто трагедия, с която би могъл да се престориш, че нямаш нищо общо. Не искаш тя да те намрази, ако загубиш. Горкият Кип. Горкото сираче на майка с размътен от ганджата ум.

— Млъкни и играй — каза Кип.

— Кип Плямпалото. Не знаеш кога да спреш, нали? Наведи се напред, дебелако.

Кип се подчини. Слепецът заопипва с ръка, намери лицето му и го зашлеви. Силно.

Кип прие удара. Имаше нещо пречистващо в болката. Беше луд. Изплю кървавото наказание на пода на Андрос Гайл. Плямпало. Овенир го беше наричал така на подигравка.

— Момче, дързостта ти е вдъхновяваща, но не забравяй, че аз налагам правилата и не изпитвам никакви угризения да ги променям когато намеря за добре. Мислиш си, че нямаш нищо за губене? Глупак. Не се хвали, докато не спечелиш, и не се оплаквай, докато не загубиш.

— Е, добре. Надявам се да приемеш хвалбите ми след половин час.

— Да почваме тогава — каза Андрос. — Най-добрите две от три. Коя колода би предпочел днес? Аз ще взема червената. — Махна с ръка. Другите две — бяла и жълта — приготвени за Кип.

— Ще пасувам — каза Кип.

Две тънки вежди се показаха за миг над огромните тъмни очила на Андрос Гайл.

— А, личната ти колода? Покажи ми я.

— Имат белезите за слепеца — каза Кип. — Ето. — Подаде му само една карта.

Андрос потърка с пръст ъгъла, където трябваше да са белезите, сякаш търсеше повод да я отхвърли, но изделието беше съвършено. Янус Бориг си знаеше работата.

Кип почти очакваше старецът да му каже, че не може да използва други карти. Беше правило, на което досега не се беше позовавал.

— Ако някоя от картите няма белезите, ще отхвърля цялата колода и ти губиш, разбрано? — каза Андрос.

— Разбрано.

— Чудех се колко време ще ти отнеме, докато най-после си направиш своя колода — каза Андрос. — Повече, отколкото мислех.

— Хм. — Обидата не значеше нищо. Не и в сравнение с много по-голямата победа с това, че Андрос Гайл му бе разрешил да използва своя колода. — Аз пръв? — Надяваше се, че старецът ще възрази и ще почне пръв.

Снизходителна усмивка.

— Щом настояваш.

Тъй че Кип заподрежда игралното поле отвън. Отвън беше по-трудно да се контролира светлината, което обикновено беше добър ход срещу червена колода. Много от източниците на светлина вътре бяха факли или огньове — източници на светлина, които лесно отдаваха жълто, червено и подчервено, — така че беше по-трудно зеленото и синьото да извличат магиите си.

Но това, че Кип играеше пръв, означаваше, че Андрос трябва да изтегли допълнителна карта.

Бързо установиха игралната зона, като изкуството на картите им даваше въображаемо пространство — извън червените стени на замък. Трева, гора. Синьо небе, разбира се. Това бяха източниците. Всеки от двамата можеше да притегля от тях, но Кип беше откъм гората, тъй че бързо можеше да притегля от нея и да захранва зеленото си притегляне, докато обратното беше вярно за Андрос и червените стени.

Понеже Кип вече знаеше правилата, Андрос наложи бърз вариант на играта. Имаше два малки пясъчни часовника, по пет секунди всеки. Лишен от възможността да види изсипването на пясъка, лукслордът беше изобретил устройство, което караше едно звънче да звънне всеки път, щом на един от играчите му изтече времето. Ако не играеш в своите пет секунди, губиш реда си. Андрос непрекъснато повтаряше, че в реалния живот притеглящите се бият едновременно и че всеки притегля колкото може по-бързо, решава в движение какво да направи и допуска грешки.

Слепотата на Андрос Гайл беше едното предимство, което имаше Кип. Можеше да види картата на противника си веднага щом тя се обърнеше, докато Андрос трябваше да се пресегне над масата и да опипа неговата. Кип поставяше следващите си карти на едно и също място, за да може недъгът да е възможно по-малък, но все пак разполагаше с поне една секунда при всяко обръщане. А Андрос трябваше да запомня всичко на игралното поле.

В нормалния вариант на играта ходовете се правеха спокойно и без бързане, понеже нямаше часовници, но Андрос презираше това. Казваше, че не учело на нищо. Животът, смъртта и притеглянето са бързи, казваше. Пясъците на живота ни винаги се изсипват, винаги бързо.

— Зловещо име — промърмори Андрос. Първите няколко хода никога не отнемаха твърде много съсредоточаване.

— Кое? — попита Кип, докато се мъчеше да реши дали да използва реда си за налагане на повече цветове, или да си сложи очилата.

— Трошача.

Очилата. Не искаше да остане невъоръжен за по-дълго от абсолютно необходимото.

— Защо да е зловещо?

— Не си му го подхвърлил ти, нали? Започнал бях да мисля, че го правиш задкулисно. Умен ход, така си помислих.

Умен ход? Явно мълчанието на Кип говореше вместо него.

— Искаш да ме накараш да повярвам, че получаването на това име е било съвпадение?

— Кои са двете съвпадащи неща? — попита Кип.

— Трошача е едно от прозвищата, които пророчествата приписват на Светлоносеца.

— Беше шега. Седнах на един стол и го счупих.

— Много смешно — каза с равнодушен тон Андрос.

— И счупих носа на едно момче. И разбих малко притегляне, което правеше някой.

Светлоносеца? Нещо в душата на Кип заликува дори само от мисълта за това. Беше разсеян от разговора и едва не пропусна реда си. Игра бързо: постави на полето Дамиен Савос и обърна часовника на Андрос Гайл.

По дяволите! Това беше една от забранените карти. Кип беше смятал да ги задържи за след още няколко хода.

Андрос прокара пръсти по белезите. Поколеба се. Пръстите му отново пробягаха по белезите.

— Това е Дамиен Савос — каза той. — Тази карта е незаконна.

— Незаконно е да я притежаваш — отвърна бързо Кип. — Но съдиите на играта никога не са я обявявали за незаконна за игра. — Обърна пясъчния си часовник.

— Тънка разлика.

— Тънка разлика ли? Научих за черните карти само защото ти играеш с тях!

— Някои от черните карти бяха изтеглени, други бяха забранени… — Звънчето звънна в знак, че времето за хода на Андрос Гайл е изтекло.

Кип изигра нова карта и циментира пропуснатия ход на лукслорда.

По лицето на стареца пробяга гняв. Отпуснатата плът под челюстта му потрепери. Но Андрос Гайл не каза нищо. Игра.

След пет минути Кип спечели. Единият ход в повече и изненадата от това, че играе срещу карти, които не беше виждал от повече от десетилетие, разбиха играта на Андрос Гайл. Все пак като че ли беше играл защитно. Необичайно.

— Добър номер беше — каза Андрос, докато размесваха колодите си. — Не трябваше да го хабиш за момичето. Това е от онези номера, които действат само веднъж. Трябваше първо да видиш дали би могъл да ме биеш веднъж и след това да играеш онази колода за трошачката на връзки, ако можеш. Освен това трябваше да изчакаш, докато собственото ти бъдеще се окаже застрашено, а не да я харчиш за една робиня. Глупаво.

Кип се обърна към Гринуди.

— Малко вода, моля.

Пак забрави, че на роб не се казва „моля“. Винаги го забравяше това.

Но не водата беше идеята. Кип беше открил, че големите очила на Гринуди по някакъв начин му позволяват да вижда в тъмното. С тях Гринуди беше очите на Андрос. Веднага щом старият роб се обърна, за да вземе каната, Кип извади другата колода от джоба си, като говореше, за да прикрие шума:

— Има хиляда неща, на които би могъл да ме научиш, лукслорд Гайл. Ти си гениален и опитен. Но точно сега си ми враг и се опитваш да направиш ужасен живота на човек, който ми е скъп. Тъй че ще правя каквото аз преценя.

Лицето на лорд Гайл светна.

— Учиш се, нали? Невежа, наивник, но общо взето не си толкова глупав, колкото мислех. Знам, че може би няма да го повярваш, Кип, но всъщност ми харесваш. Как е ръката ти?

Отне му малко време, докато проумее, че Андрос няма предвид картите му, а наистина пита за ръката му.

— По-добре. — Пръстите на Кип все още отказваха да се изпънат докрай, но той работеше по въпроса.

Андрос Гайл изсумтя уклончиво и избра жълтата колода, която беше приготвил преди това за Кип. Отвори една кутия отстрани, извади няколко карти, взе други от колодата и размеси новите с тях. Човек имаше право да сменя или променя колодата си между туровете, за да се пригоди към стратегиите на противника.

— Та мислил ли си за това? Повечето момчета го правят, рано или късно.

— За какво да съм мислил? — попита Кип. Понякога старецът започваше да говори за каквото се сети, без да си прави труда да свързва нещата, та слушащият да го разбере.

— Дали ти си Светлоносеца, разбира се. — В тона на Андрос Гайл имаше някаква свирепа, насмешлива острота, сякаш жонглираше с огън и го подхвърляше на Кип.

— Не — отвърна Кип. Нещо вътре в него заяде. — Хайде да играем.

— Щял да бъде уж със загадъчно рождение, а твоето най-малкото е съмнително — което би могло да се окаже много близо.

Кип се изчерви.

— Твой ред е.

— Старата дума, според която той ще е „велик“ мъж още от младостта си, би могла да се окаже каламбур в оригиналния парийски — друго значение на думата „велик“ е „кръгъл“. Което… Все едно, няма значение.

„Мри, дърт тумор такъв.“

— Твой ред е — повтори Кип.

— Но аз играя, не виждаш ли? — попита Андрос. — Когато Светлоносеца дойде, ще преобърне всичко. Всеки, който има богатство, положение или власт, ще се бои от него, защото той би могъл да им отнеме всичко. Но всеки, който няма, ще го обича, защото ще се надява, че ще получи всичко. Тъй че коя роля ще играеш, Кип? Градина.

Градина? О, обявяваше обстановката.

Кип изтегли… и извади късмет. Ръка, пълна с карти за контрол над времето.

След като с първите си няколко хода събра светлината, която му трябваше в различните цветове, Кип привидно не правеше нищо. Андрос игра суперхромат, мощна карта за жълта колода, което означаваше, че магиите му няма да се провалят, а след това притегли жълт меч, което отне два кръга, един за да го притегли и един да го уплътни.

Когато Кип изигра „паника“, старецът беше присвил устни. Не знаеше за зелена колода, използваща стратегията, която прилагаше Кип. Петсекундните пясъчни часовници бяха сменени с четирисекундни.

Удоволствието да изиграеш „паника“ на студения старец, който навярно никога през целия си живот не се беше паникьосвал, беше приятно като забиване и извъртане на кама.

Андрос атакува и Кип дори не се опита да го спре. Отне почти половината му живот.

Кип изигра още една „паника“. Четирисекундните пясъчни часовници бяха сменени с трисекундни.

Беше напълно нечестна стратегия, разбира се. Поначало на слепеца отнемаше поне една секунда повече, отколкото на зрящ, за да разбере каква е изиграната карта, а три секунди не беше достатъчно време, за да измислиш каквато и да било добра тактика.

Андрос атакува отново и докара Кип почти на косъм от смъртта. Кип отвърна с няколко слаби атаки и едва остана жив: Между своето теглене, разчитането на картата си и разчитането на картата на Кип Андрос нямаше никакво време.

Кип го „обезоръжи“: изигра картите си колкото може по-бързо, за да лиши Андрос от колкото може повече време. След още пет завъртания и със сто изтощаващи посичания уби стареца.

Юмрукът на Андрос се стовари върху масата, помете пясъчните часовници и ги разби в стената.

— Дай ми колодата си! — Старецът едва сдържаше гнева си.

— Тя е на масата. Пред теб — отвърна Кип. Гласът му бе напрегнат. Някаква смътна част от съзнанието му се зачуди защо е толкова уплашен от един стар болнав мъж — но беше.

Андрос прехвърли колодата с удивителна бързина, предвид слепотата му.

— Сменил си колодите — рече той. — Гринуди?

— Милорд, не видях да го прави. Вината е моя.

— Знам, че е твоя! — изкрещя с хриплив глас старецът. Кип изведнъж си даде сметка, че Андрос Гайл е Червения. Беше използвал червен луксин два пъти по-дълго от живота на самия Кип. Тъмнината на стаята беше за да опази Андрос да не се превърне в цветен бяс… а той може би беше много, много близо до чертата.

— Вън, копеле! Вън!

Кип седеше неподвижно. Облиза устни.

— Казах, вън! — изрева Андрос.

Кип се присви плахо. Отвърна — много тихо и много вежливо:

— Трябва ми документът за Тея, милорд. И колодата ми. Моля.

Андрос изръмжа и запокити колодата на Кип в лицето му.

Обърна се побеснял и закрачи към спалнята си. Спря при отворената врата, но не се обърна, а само изджафка:

— Гринуди!

— Да, милорд — отвърна робът. След толкова години заедно дребният мъж можеше да отгатне точно какво иска Червения от най-леката промяна в гласа му.

Вратата се затръшна зад Андрос, а Кип засъбира пръснатите си карти. Гринуди извади листове и печата на Андрос Гайл и попита тихо:

— Майчино име?

— Каталина.

— Цялото име.

— Каталина Делаурия.

Гринуди кимна, сякаш го беше знаел през цялото време и просто получаваше потвърждение. Кип смътно осъзна, че дори в тази загуба Андрос Гайл получава нова информация за него. Нямаше представа за какво ще му е информацията, но знаеше, че паякът преде сребърните си клопки с всеки дъх.

Гринуди попълни документите, удари печата и му ги връчи. На листовете имаше кафяво петно. Кръв?

— Дай ги на главния писар в Кулата на Призмата. И поздравления, вече си собственик на една млада робиня. Забавлявай се.

59.

Искрящо наметало

Тап, тап, тап, тап…

Извън време. Извън място.

Разтваряне.

Докато пръстите му докосваха всяка точка, се чувстваше като неразгънат свитък. Не просто сетивата: петте централни цвята, предлагащи зрение, допир, слушане, мирис и вкус, а повече. Свръхвиолет и синьо дойдоха заедно през палеца му в долния ляв ъгъл на картата: градове и свръхструктури, очертанията им пареха в стегнати логически линии, след това се издигаха извън страницата, линии на разум, на мисъл, на история, на извисяваща причинност… и се гмурна още по-надълбоко.

Зелено през показалеца при горния ляв ъгъл на картата. Въплъщаване: здравето, формата на тялото, което вече знаеше, че ще обитава, но също и телата около него, физическите присъствия, животът: болното, слабото, енергичното. Дори проблясванията на рибите в залива, фоновата светлина на живота във вълните и прохладния покой, излъчван от тревите и дърветата на острова му. Тялото му в тази карта беше силно, мъж в разцвета на силите си, но и с болки тук-там. Може би воин някакъв? Стара рана на гърба, така и незараснала съвсем. Глезен, който беше изкълчвал десетина пъти, винаги слаб. А после, по-дълбоко, усети силата на мускулите си, изяществото на боец, отраснал в танцова трупа, усети проклетото надигане на любовната страст на мъж, пътуващ с жена, която желае.

Следващият пръст, който докосна, беше средният. Горен десен ъгъл. Оранж. Докато зеленото беше живот, оранжевото беше връзките между живите същества. Излъчващите линии на причинност, на логика, вече оживели. Без това тези линии бяха безсмислени. Някои от тези сини структури бяха лъжите, които бе казвал, основите, които бе поставял за заблуди, лъжливи дири, измами, които изглеждаха смислени за мъчителите му. И сега, съвсем внезапно, младежът доби усет колко опасен е този мъж. Имаше нещо закърняло в него. Имал беше връзка с Ния, това беше жената, вече го знаеше. Неговата партньорка, жена, към която не можеше да не извръща око непрекъснато: с възхищение, със страст и с омраза. Беше я склонил да легне с него, веднъж, в началото някъде.

След това тя беше казала, че ако я докосне отново, ще го убие. Че бил твърде груб… или нещо такова.

Просто не ѝ харесваше да признае колко ѝ харесва. Слаба беше в това. Свенлива. Можеше да се бие обаче. Беше помолила началниците им да я преназначат след онази единствена любовна среща, но не им беше казала защо. Твърде смутена беше, твърде слаба. Бяха ѝ отказали.

Оттогава той не я беше докоснал обаче. Беше добра с кама, добра с пистолет и добра в злобата. Все пак не можеше да престане да си представя как ще я върже отново. Обикновено, след като беше имал жена веднъж, губеше интерес към нея. Не и с Ния. Може би това беше любовта?

Оролам да му е на помощ. Младият мъж вече губеше себе си в картата, а дори не бе докоснал все още всички…

Кутрето му, долу вдясно, подчервено и червено, и почти в същия миг средният му пръст докосна горе в средата, жълтото.

Всякакво безпристрастно проучване на механиката на картите и как те свързваха един притеглящ с обекта му бе заличено в пороя на накърнените страсти на Вокс и всеотдайността на Вокс. И искрящото наметало на Вокс.

Мятам торбата си през рамо и тръгвам след Ния по кея. Мразя морската воня на гнили водорасли, винаги съм я мразил. Но е хубаво да слезеш от корветата. Мразя корабите. Ако се бях задържал по-дълго, щях да съм разпорил онзи гангренясал капитан от слабините до гушата. Мисълта докарва усмивка на лицето ми, както и полюшващите се бедра на Ния пред мен. Задникът на Ния може да накара луксиати да заругаят и евнуси да се надървят. Компенсира лицето ѝ, предполагам.

Ния намества раницата на гърба си и наглася колана си. Изпъва пръст надолу, докато го прави. Малък знак на одобрение на моето одобрение.

Засмивам се. Ния обича да флиртува.

Дори не сме напуснали още митницата край пристанището, когато Ния се покашля. Това е сигналът, че са ѝ предали заповедите. Началниците ни винаги предават заповедите си на нея. Мислят, че е по-добра от мен, не знам защо. Това ме държи привързан към нея обаче. Сдържа ме да не я нараня, така смятат. Сякаш бих я наранил.

Тя продължава да крачи пред мен. Не ми казва какво е съобщението, не ми го показва. Тъй или иначе е кодирано, шифър, на който не са ме научили и на който Ния отказва да ме научи. Умна жена, понякога.

Поглеждам нагоре към Хромария. Гледката ме изпълва с гняв и омерзение. Изхвърлиха ме още първата година, тринайсетгодишен, и за какво? Заради една котка.

Кой обича котки? Котките не могат дори да ти отвърнат с обич. Защо бяха решили, че проклетото животно струва повече от мен? Бях начеващ зелен притеглящ. Не може да са знаели колко специален ще се окажа, но кой би захвърлил какъвто и да било притеглящ заради една котка?

Все пак котката ме научи на нещо. Научи ме да съм внимателен. Безценно качество в работата ми. Точно затова съм жив все още, след цели двайсет години. Първите ми трима партньори не бяха толкова внимателни като мен. Последния път едва спасих наметалото на Гебалин и не успях да го издърпам от огъня, преди да загуби шест пръста скъпоценна ширина от пеша. Наметалото вече винаги ще отива при някой нисък като Ния. Винаги е било доста трудно да се намерят светлоцепи… сега матроната ми ще трябва да намира нисък светлоцеп.

Не е мой проблем.

Надявам се само тази работа да уязви Хромария. Атират е много по-снизходителна към малките ми чудатости, отколкото щяха да са Оролам и неговият Хромарий. Зелената богиня не оковава онези, които я обичат. Атират ме спаси от живот в самоненавист. Дава ми свобода, приемане. Този добитък тук, тези роби никога няма да познаят това.

Митничарите не ме спират, не претърсват торбата ми. Макар и да имат право да го правят, множеството преминаващи хора прави невъзможно да спират ефикасно всички. Вместо това правят случайни проверки, издърпват хора от опашките и претърсват за „плъша трева“, за скъпоценни камъни, за шафран, за всякакви стоки, които са достатъчно малки и достатъчно ценни, за да може да се прекарат контрабандно без мито и някои да натъпчат джобовете си с цяло състояние.

Може би не изглеждам точно този тип, макар че според опита ми контрабандистите изглеждат точно толкова опърпани като мен. Брадата ми най-малкото се нуждае от ново намазване. Ако мога да намеря аташийски бръснар, ще си преправя брадата изцяло — разплитане, мънистата се махат, сресва се, масаж на лицето, боядисва я да прикрие кичурите сиво, после я сплита и свързва отново, със златни мъниста може би, вместо синьото стъкло, което нося сега, може би малко златна жичка, вплетена в нея. Златна жичка, точно така ще се възнаградя за тази работа, каквато и да е тя.

Час по-късно намирам Ния, след като двамата сме си взели стаи в един хан, отделни. Има сериозни оперативни причини да постъпим така, но Ния не ми ги спомена, когато предложих да спестим пари, като делим една стая. Просто каза, че ще ме убие, ако стъпя в стаята ѝ.

Понякога си мисля, че не ме харесва много. Добър партньор е обаче. Способна, няма да ме убие. В крайна сметка само това ме интересува, макар да ми липсва онова нейно изражение, когато започнах да я душа, след като я вързах. Изпадна в паника, но знаех, че ще ми благодари, щом стигне върха. Нямах търпение да видя как ужасът ѝ прелива в безумно наслаждение.

Но беше фригидна. Човек нищо не може да направи за това.

Крача до нея, докато тя купува плодове на пазара, на едно каре от хана.

— Хубави дини — казвам.

Прави се все едно не съм казал нищо.

— Преведох шифъра. Няма да повярваш.

Много по-висок съм от нея, стоя близо и надничам в блузата ѝ.

— Мм, държиш ме в напрежение.

— Знаеш ли, Вокс, отсреща на улицата има бардак. Налага ли ти се да се погрижиш за нещо, преди да можем да говорим?

Дръзка е. Харесва ми това у нея.

Поглеждам я в очите.

— Като не искаш да гледам, не ми ги натрапвай. Свободен съм да гледам. Ти пък си свободна да ги прикриеш. Каква е работата?

Тя се оглежда да се увери, че няма никой достатъчно близо, за да подслуша, и казва тихо:

— Искат от нас да убием Вещицата на ветровете. Искат да убием самата Янус Бориг.

Погледът ми помръква и усещам как страх пронизва стомаха ми. Звукът секва. Губя усет, губя нишката на мисълта си. Изхвърлен съм навън и отново навътре.

Рея се, увиснал между собственото си тяло и тялото на някакъв дебел млад мъж. Дебел след възхитителното удобство на фигурата ми на воин убиец, след изяществото, придобито от десет хиляди часа тренировка. Седя в…

Какво става, по дяволите?

Беше се върнал.

60.

— Спечелил си ме? Спечелил си ме на игра на карти? — попита Тея.

— Да — отвърна Кип.

Беше след нощната им бойна тренировка и упражнения по притегляне. Тея явно бе забелязала, че Кип се държи странно, и го беше хванала натясно. Сега седяха в новата му стая. Той все още беше потен от упражненията, с кърпа около раменете, и му беше трудно да я погледне в очите. Не беше дори сигурен дали изпитва срам.

— На какво се обзаложи срещу мен? В смисъл, какъв залог сложи? — попита Тея. — Ти нямаш нищо. Не се обиждай. Аз също нямам, но…

— Всъщност не беше точно такъв залог. Червения беше… не знам… гледаше да види на колко напрежение мога да издържа, предполагам. Беше ти срещу… тайна, която си мисли, че имам.

— Разбирам… — Нослето на Тея се сбърчи за миг. Разбра, че Кип няма да ѝ се довери. — Извинявай, не съм в най-добрата си форма, когато съм уморена — каза тя. — Дадоха ти документите ми, така ли?

Кип махна към писалището, където държеше подпечатания документ.

— Вече го регистрирах при главния писар. Каза, че трябва да проверят в посолството на аборнейския сатрап да не би да има някаква възбрана над теб, но след като е подписано от Андрос Гайл, беше сигурен, че всичко ще е наред. Вече го вписа в регистрите на Хромария.

Тея все още мигаше като дете, което е паднало и не може да реши дали го боли, или не. Дали правилната реакция са сълзите, или просто трябва да стане и да си тръгне?

— Ти си ме спечелил? — повтори. — Какво… какво ще правиш с мен?

Очите ѝ пробягаха към леглото му, върнаха се към лицето му, после се заковаха в пода.

— Не! — каза Кип. — Както ти самата каза, това е забранено за черногвардейци. Аз…

— За пълни черногвардейци, не за новобранци — каза тя тихо. — Не и докато не положиш клетва.

Никоя жена никога нямаше да вземе Кип в леглото си по свое желание. Не и заради него самия. Щеше да му трябва стайна робиня, за да го направи, или проститутка. Беше дебел, глупав, грозен, недодялан, мелез. Не знаеше как да говори с момичета — а всички други момчета можеха. Това беше единственият му шанс. Не че Тея гореше от желание, но и не изглеждаше отвратена от него. Андрос Гайл беше прав.

Винаги можеше да я освободи по-късно. Или пък ако и двамата станеха черногвардейци, щяха да положат клетвите си и всичко да приключи.

Поне веднъж Кип щеше да вземе нещо за себе си. Беше си го спечелил. Всичките тези часове учене, запаметяване на колоди и стратегии, след като вместо това можеше да е изучавал притеглянето. Знаеше, че не бе трябвало да използва номера с черната колода, за да спаси Тея. Трябваше да го задържи, за да спаси себе си. Рискуваше собственото си бъдеще заради нея. Тя му го дължеше. Без Кип щеше да е собственост на Андрос Гайл. Спасил я беше от онзи паяк. Какво лошо имаше, че искаше малко благодарност в замяна?

„Благодарност? За това ли си мечтаеше, Кип?“

Тея остави пътната си торба на пода. Когато заговори, гласът ѝ беше отчужден и празен.

— Искаш ли първо да се измия? Или да донеса гореща вода и можем да се измием заедно. Или… извинявай, Кип. Искам да кажа, господарю. Никога не съм правила това. Аз не… не очаквах, че господарката ми ще ме продаде. Тя… аз… Много говоря, нали?

Беше си фантазирал за Тея. И сега се чувстваше ужасно.

Кип забърса лицето си с кърпата. Тя беше робиня. Не той я беше заробил, просто нещата стояха така. Всичко това не беше негова идея, а и той също трябваше да търпи наказания заради това как стояха. Не беше избрал да бъде копеле, но трябваше да го преживее, нали? Понасяше си ударите, беше съвсем честно да получи и някои от наградите, нали? Заслужаваше го. А и само защото беше задължение не означаваше, че трябва да е неприятно. Щеше да е добър с нея. Щеше да е грижлив. Щеше да е по-добър към нея, отколкото което и да е момиче робиня можеше да очаква от мъж.

Тея преглътна.

— Девствена съм, но стайните робини говорят за работата си… много. — Изчерви се. — Мисля, че знам какво да правя. — Преглътна отново.

И наистина, на какво по-добро можеше да се надява, ако я освободеше? Селяните да не би да имаха по-добри неща в живота си от робите?

Изкушението е бавно и коварно влечуго.

„Аз съм мечка костенурка. Аз съм дебел, тромав и глупав, но мога поне да бъда честен със себе си. Искам да я взема, защото съм уплашен, че никога няма да спя с жена. И ще съм мил с нея, защото не искам да се чувствам гузен след това. Стига, не лъжи!

Разбира се, че искам да спя с теб, господарю. Разбира се, че беше добър с мен. Разбира се, че е по-хубаво, отколкото едно момиче изобщо би могло да иска. Разбира се, че сте добър и щедър, и чудесен.

Ако не си свободен да кажеш «не», твоето «да» е безсмислено.“

— Огорчих ли те? — попита Тея.

„Нямаше да е толкова загрижена за всяко мое настроение и каприз, ако не ѝ бях господар, нали?“

Тя преглътна.

— Не сме длъжни първо да се мием. Извинявай. Много съм вързана в тези неща. Трябва да млъкна и… — Скръсти ръце, после почна да се съблича.

Кип сграбчи ръката ѝ и я спря. Пренебрегна объркването ѝ, отиде до писалището и награби хартиите. Подаде ѝ ги, като отбягваше погледа ѝ.

— Свободна си. Няма да мога да го регистрирам, докато първото прехвърляне не напусне посолството… опитах се, но… доколкото зависи от мен, не ми принадлежиш. — Прозвуча лошо, незнайно защо. Кип пак избърса лицето си с кърпата. — Там, където отраснах, никой нямаше роби, тъй че не знам как хората обикновено правят това, но… не искам и да знам. Идеята да те принудя да… Да направиш неща, за които намекна онзи ужасен старец… Вече достатъчно се мразя за това.

— Не си спал, нали? — попита Тея.

— Какво общо има това?

— Значи не си.

Кип извърна очи.

— Имам… лоши сънища. — Лоши сънища. Меко казано. — Все едно дали спя, или не, на сутринта съм още по-уморен.

— Легни си, Кип. Ще поговорим за това утре сутринта.

— Сериозно говоря, Тея.

— Аз също. Лягай си — каза тя твърдо.

— Мислех, че аз съм господарят тука — рече Кип. Съжали за казаното веднага, но тя се засмя и го плесна по задника. Засмя се малко по-силно обаче, явно облекчена колкото него.

Легна си и, чудо на чудесата, спа непробудно.

На заранта се чувстваше нелепо добре. За десет секунди. Хвана се, че дори си тананика.

След това се сети за кинжала.

Изми се, облече си чисти дрехи и бързо надникна през открехнатата врата. Никакви шпиони — поне доколкото можеше да види.

Слезе по стълбището до етажа на старото си спално. Все още нямаше никакъв план, но знаеше, че не може да остави вечно една безценна реликва в някакъв случаен скрин. Шмугна се в спалното и бързо тръгна покрай леглата.

Леглото, под което беше скрил кинжала, беше заето от някого. Скринът беше преместен откъм краката, като на всички други заети легла. Гърлото му пресъхна.

Отвори бързо капака. Скътани дрехи, одеяло, няколко монети. Никакъв кинжал. По дяволите! О, по дяволите!

— Какво правиш с нещата ми? — попита някой откъм вратата на клозета. Беше ново момче, Кип не беше го виждал досега. Пъпчиво, мършаво, с родилно петно на шията.

— Имах някои неща в този скрин — каза Кип. — Къде са те? Какво си направил с тях?

— За какво говориш? В скрина имаше само одеяло. Ти крадец ли си?

— О, я млъкни!

— Ти си Трошача, нали? — попита момчето.

Страхотно. Кип не отвърна нищо. Излезе.

Слезе на долния етаж и отиде до тезгяха за ученици. Беше по време на лекции, тъй че опашка нямаше. Секретарят явно знаеше, че Кип пропуска лекции. Приближи се, без да бърза, и попита:

— Да не си се изгубил, младежо? — Държеше димяща чаша копи.

— Не, но нещо мое се е загубило. Имате ли място, където пазите изгубени неща?

— Да. Какво си загубил?

Кип преглътна.

— Моля те, не ми казвай, че си загубил пари, но не можеш да си спомниш точно колко са били. — Мъжът се усмихна подигравателно и отпи глътка копи.

— Не. Мм… — Кип говореше тихо. — Нож, в кания, бяла кожа от скат на, мм, дръжката, малко, мм… стъкло, инкрустирано в острието.

— Момчешките ви игри.

— Говоря сериозно.

Мъжът отпи още глътка копи, извъртя с досада очи и отиде до един сандък зад писалището си. Започна да рови из старите наметала и панталони.

— Робите чистят стаите, знаеш. Хитра пасмина. Никакъв морал. Крадат. Не е трябвало да оставяш нещо така… — Млъкна.

Кип чу непогрешимия звук на хлъзгащо се от кания острие. Сърцето му подскочи.

Мъжът се върна при тезгяха и сложи кинжала на него. Кип се ококори.

Дръпна го бързо от тезгяха.

— Може би, мм… ще е по-добре да не казвате на никого за това — почна Кип. — Не че е опасно, но… Искам да кажа, че е някак… невероятно важно, тъй че ако някой друг дойде да го търси, може би не сте го виждали и не знаете за какво говорят, нали? А ако изобщо разберете кой роб го е донесъл тук, предайте му благодарността ми. Може би му дължа живота си, или нещо такова.

Мъжът отпи равнодушно от копито си. На челото му бяха избили капки пот обаче.

„Нямам къде да скрия толкова голям нож.“

И сякаш че не беше ужасно очебийно, Кип пъхна кинжала в ръкава си. Дланта му скри дръжката, колкото можеше. Преглътна и затегна колана си с една ръка.

„Стягам си слабините.“

Слабините. Не обичаше думата „слабини“.

Секретарят се покашля.

— Мога ли да ти помогна с още нещо?

О, Кип се разтакаваше.

— Не. Благодаря ви още веднъж.

И излезе.

Не знаеше къде да отиде. Нямаше никакво безопасно място, където да скрие нещо, струващо цяло имане. Но се усети, че тръгва към къщата на Янус Бориг. Тя също имаше неща, които струваха цяло имане. Сигурно щеше да може да му даде съвет.

Когато стигна до преддверието, забеляза, че всички влизащи са прогизнали. Помисли да се върне до стаята си и да си вземе наметало, но стаята му като нищо можеше да се наблюдава от шпионин, а вече се беше провалил с пазенето на кинжала. Може да извадиш късмет веднъж, но да очакваш да се повтори е прекалено.

Е, значи щеше да се намокри. Нищо нямаше да му стане. Излезе навън и затича.

Когато стигна до къщата на Янус Бориг, целият мокър и премръзнал, видя, че вратата е изкъртена, откъсната от пантите. Подуши нещо във въздуха. Кръв. Кръв и пушек.

61.

Усещаше, че страхът се опитва да го парализира, но страхът беше бавен. Страхът можеше да кацне на раменете му и да разпери черните си криле над лицето му само ако му дадеше място, където да свие гнездото си. Прехвърчаше покрай главата му и забиваше кървавия си клюн към очите му, но Кип беше по-бърз.

Втурна се вътре.

Препъна се в нещо. Нещо меко и поддаващо. Не нещо. Някой.

Веднъж поне тежестта му да свърши нещо полезно. Кип се олюля, блъсна се в някой невидим и го събори. За миг зърна крак в крачол, подал се от отворено наметало. Мъжки крак. Мъжът рухна върху една съборена лавица.

Пръснаха се карти. Мъжът сигурно ги беше държал и когато падна, те се разпиляха.

След това се чу шумолене на плат и мъжът изчезна.

Кип скочи на крака, хлъзна се по сметта на пода и видя трупове. Въоръжени мъже, петима-шестима, всички в черни униформи със сребърен щит, извезан на гърдите. Охраната на Янус Бориг. Всички мъртви бяха от охраната ѝ. Без да убият никого.

Звукът на извадена от ножница стомана проряза съсъка на дъжда и вятъра навън.

Кип разшири очите си за подчервения спектър… и невидимият изведнъж се очерта на фокус. Бе загърнат в наметалото, но все пак излъчваше повече топлина от всичко наоколо. Крачеше право към Кип, без да си прави труда да се приведе. Кип сигурно изглеждаше лесна плячка.

Кип се заозърта трескаво, уж няма представа какво става, и зачака загърнатият в наметалото мъж да се приближи. Явно наметалото скриваше само това, което беше под него, тъй че мъжът имаше само един къс меч и не можеше да го вдигне до последната секунда, за да не се види във въздуха. Крачеше към него с върха на меча надолу.

Когато се доближи на две крачки, Кип изкрещя, скочи към него и лявата му ръка замахна в блок, който изби дясната ръка на другия, ръката с меча, а с дясната заби кинжала в гърдите му.

С подчервеното трудно се различаваха подробности или Кип просто беше тромав, защото единият му крак стъпи на някакви книги и огризки от ябълки. Кип се подхлъзна, падна и изпусна кинжала.

Скочи отново на крака. Невидимият мъж вече беше много видим, пльоснал се на пода с разперени ръце и неподвижен, кинжалът на Кип стърчеше от гърдите му.

Кип се огледа трескаво. Янус имаше хиляда мускета тука. Защо не можеше да намери някой от тях сега? Не видя нещо да гори, макар че миришеше на пушек. Надуши също така смолистата свежа кедрова миризма на зелен луксин. Бяха изгасили огньовете с луксин. Огньове. Янус Бориг беше казала, че е сложила капани на картите горе. Да беше сложила и тук, долу.

— Вокс? — извика женски глас от горния етаж. — Какво стана?

Кип измъкна кинжала от гърдите на мъртвия и тръгна нагоре по стъпалата, крадешком като носорог, паднал върху кош с порцелан. Жената стоеше при стената с карти, смъкваше ги и ги редеше в дървено сандъче с прегради, но когато Кип се появи пред очите ѝ, пусна сандъчето на масата и придърпа наметалото около себе си.

Без да се усети, Кип беше оставил очите си да се върнат към нормално зрение. Зърна за миг горната стая. Янус Бориг лежеше до писалището си, мъртва. Един гладък участък от стената беше разбит и се виждаше скривалището, където трябваше да е държала карти или други съкровища, а половината стена беше гола.

Блещукането тръгна към него и той настрои очите си. Невидимата жена се превърна в топло сияние — идваше бързо към него, като вдигна меча си в последната секунда.

Тези убийци явно бяха свикнали на лесни жертви, защото когато Кип отскочи настрани, тя беше толкова изненадана, че дори не се опита да реагира. Кип се завъртя рязко, скочи покрай нея и замахна.

Кинжалът му забърса нещо и се вряза. Кип си помисли — надяваше се, — че е шията ѝ. Присви се насред стаята.

— Ти си подчервен — изсъска жената. — Мразя подчервените. — Фигурата ѝ заблещука и тя отново стана видима. Беше дребна, с руса коса и светла кожа, сини очи, станали почти зелени от притеглянето. Тесни очи, лице на невестулка. Косата ѝ беше прибрана на две плитки — едната срязана наполовина от кинжала.

Жената извади пистолет.

Кип дръпна рязко столчето на Янус и го запокити към убийцата. Тя скочи настрани, но вече беше дръпнала спусъка. Пистолетът изгърмя, малката стая подсили звука. Оловното топче рикошира от стената.

Жената изруга и се хвана за крака. Или беше ударена от куршума, или се преструваше. Кип нямаше представа колко лошо може да е ранена. Тя хвърли пистолета по него, не улучи и го нападна с късия си меч.

Оръжието ѝ изобщо не беше за фехтовка. Бе късо и широко, предназначено за промушване на нищо неподозираща жертва, така че едно промушване да е смъртоносно. Оръжието на Кип беше почти със същата дължина, но по-тясно, по-остро и го държеше много по-лош боец и много по-голяма мишена.

Но жената беше ранена. Кип влезе в стойка за бой с ножове, докато се мъчеше да си спомни всичко, което му бяха казвали треньорите. Убийцата можеше да се преструва, че раната ѝ е по-лоша, отколкото беше наистина, за да го подмами да направи нещо глупаво.

Търпение. Ако беше ранена, щеше да опита нещо безразсъдно, за да приключи боя бързо.

— Всеки момент ще дойдат хора — каза Кип. — Може би ще е по-добре да…

Тя замахна към него, но той отби късия ѝ меч настрани и я удари в лицето с лявата си ръка. Добър удар, макар да го заболя. Тя залитна и се олюля на ранения си крак.

Ако беше продължил след този удар, можеше да приключи боя веднага, но беше предпазлив — боеше се, че жената го заблуждава.

Тя се съвзе — от носа ѝ течеше кръв — и залитна. Може би преигра малко със залитането.

— Всеки капитан на стражата на пет карета наоколо е подкупен — каза му. — А и чуй какво става навън.

Кип не беше сигурен за какво му говори. А, бурята и гръмотевиците.

— Това означава, че никой, който е чул изстрелите, няма да си помисли нищо. Ще умреш тук, огнено момче.

— Защо ги убихте? — попита Кип. Печелеше време. Виждаше кървавото петно, разширяващо се на тъмните ѝ панталони. Рикошетът я беше поразил.

Във война няма измами. Има само оцелели и жертви. Треньор Фиск им беше набивал тези уроци в главите. Черногвардейците не се учеха да се дуелират. Учеха се да убиват.

Кип не беше добър боец с нож, но беше по-силен от тази жена, особено след като загубата на кръв я изтощаваше. Бавното им кръжене из стаята го беше върнало на ръка разстояние от столчето.

— Заповеди — отвърна тя. — А кой по дяволите си ти, за да мога да докладвам кого сме убили?

— Кип Гайл — каза той.

— Гайл?

Кип хвърли кинжала по нея. Никога не е добра идея да хвърляш ножа си, освен ако не знаеш как да хвърляш ножове. Кип не знаеше. Но тя не го очакваше… и кинжалът я удари в гърдите. С дръжката.

Но тя все пак отскочи, изруга и Кип награби столчето с две ръце и замахна.

Убийцата се опита да се отдръпне още, но беше точно до стената и нямаше къде да отиде. Кип вложи в удара цялата си сила. Жената се опита да блокира, но той разби защитата ѝ, отчупи единия крак на столчето и го превърна в оръжие.

Но не повтори предишната си грешка. Този път продължи атаката. Стаята беше станала по-светла и той видя, че ръката на убийцата явно е счупена, но тя все пак успяваше някак да задържи меча си. Тъкмо посягаше да сграбчи Кип с лявата си ръка, когато той се натресе в нея, блъсна я в стената с наведеното си рамо.

Чу как дъхът ѝ изсвистя през гърлото, а след това двамата се сборичкаха за меча ѝ.

— Ния! — извика глас от стълбището. — Слез долу!

Кип се обърна и видя другия убиец — онзи, когото бе готов да се закълне, че е убил. Държеше пистолет. Убийцата, Ния, се опита да се измъкне от него и да залегне, но Кип я задържа, без да откъсва очи от оранжевата точица, рееща се над пистолета на мъжа — бавно горящ фитил.

Кип се завъртя рязко с Ния, лице срещу лице, забравил изобщо за меча между тях.

Изстрел — и главата на Ния се люшна и го блъсна в лицето. Очите му се напълниха със сълзи.

— Ния!

Кип залитна назад, спъна се и падна по задник. Ния се свлече до него, черепът ѝ се беше пръснал.

Докато падаше, Кип си удари главата в стената. Не толкова силно, че ударът да го зашемети, но все пак го заболя.

„Аз съм тъпак!“ Бръкна в джоба си и измъкна зелените си очила.

Другият, Вокс, беше зяпнал с ужас пръснатата глава на партньорката си, която току-що беше убил. Но движението на Кип го накара да се задейства и той скочи да изрита Кип в главата.

Кип се извъртя и пое удара с рамо. Видя как убиецът грабна късия меч на Ния. Надигна се и се олюля, без оръжие и заклещен в ъгъла на стаята. Вокс се приготви да нападне. Дори само от стойката му личеше, че е професионален боец.

Очилата на Кип бяха огънати, но още в ръката му. Нямаше време. Нямаше да може да си ги сложи преди мечът да сложи край на живота му.

Двамата скочиха едновременно: убиецът към Кип, Кип — към картите на стената. Задра с ръка по стената и откърти четири, пет, шест карти.

От стената блъвнаха пламъци. Ако беше останал пред картите, щяха да го погълнат, но така пламъците образуваха стена между него и убиеца, който се закова на място. Кип поизправи очилата, сложи си ги и засмука зелено. Вокс видя какво прави и щом пламъкът загасна, двамата изпънаха отворени длани, за да хвърлят луксин по другия.

Убиецът се оказа по-бърз. Ръката му се изпъна рязко напред… и не последва нищо. В дланта му нямаше цвят. Остана му само секунда, за да погледне удивено ръката си. После зелената стрела на Кип го прониза в корема.

Мъжът падна на пода и зарева:

— Атират! Атират, върни се!… Какво ми направи?! — извика на Кип. Не гледаше корема си. Не гледаше смъртоносната си рана. Гледаше ръцете си.

Кип се закашля. Стената с останалите карти се беше подпалила. Някои от картите искряха и пращяха като дървесна мъзга в пожара. Огънят пълзеше бързо.

— Кип — каза задъхан, измъчен глас.

Янус Бориг. Беше жива!

— Вземи ножа, глупако.

— Какво? — попита Кип. О, ножът му. Който беше хвърлил по Ния. Онзи нож. Кинжалът. Наистина беше глупак.

Кип прекрачи тялото на Ния. От пръснатата ѝ глава все още капеше кръв, мозъкът ѝ беше на каша. Той извърна очи настрани, за да не повърне.

Другият убиец ломотеше нещо — че бил нечист, недостоен, пропаднал. Плачеше и хлипаше и като че ли не се канеше да напада. Кип взе кинжала и се изправи — и тогава чу крясъка.

Трепна, присви се и видя как Вокс — който незнайно защо беше смъкнал наметалото и ризата си — си преряза гърлото. Бликна кръв, убиецът зяпна Кип с пълните си с омраза кафяви очи, после рухна на пода.

„Какво става, по дяволите?“

Кип притича до Янус.

— Наметалата, Кип.

— Ще ти намерим наметало, щом се махнем оттук — каза Кип.

— Глупаво, чудесно момче. Техните наметала. — Гласът ѝ беше немощен.

Кип се подчини. Мозъкът му май не работеше добре, тъй че беше благодарен за упътването… макар упътването да нямаше много смисъл в къща, която бързо се пълнеше с пушек. Мъжът беше смъкнал наметалото си, тъй че беше лесно да го грабне, но наметалото на жената беше все още около тялото ѝ. Той извърна очи, докато я обръщаше, но пак не можа да го свали. Видя, че е свързано със златна верижка около гърлото на жената.

Разкопча я и най-сетне издърпа наметалото.

Вдиша дълбоко малко по-чистия въздух над пода и се върна при Янус Бориг. Вдигна я на ръце. И тогава видя картите и гледката го порази.

Скъпоценните карти по стените горяха като малки факли с лумналия в тях луксин.

— Не се тревожи за тях. Тръгвай — каза Янус.

— Но те струват цяло богат…

— Тръгвай, Кип. — Едва говореше.

Кип я понесе по стъпалата.

Пламъците вече пълзяха покрай тях и сметта по пода долу тлееше.

Милостиви Оролам, тази стая беше пълна не само със смет. Беше пълна с барут!

Кип забърза към вратата със старицата, наметалата и проклетия кинжал в ръце.

— Спри — каза Янус в ухото му точно преди да я изнесе навън. Вече само шепнеше. — Занеси ме ей там…

Той я занесе и тя се пресегна към кутията си с тютюн.

— Искаш да пушиш? — попита невярващо Кип. — Сега?

Тя бръкна в кутията и извади изпод тютюна малка кутийка от маслиново дърво и слонова кост, кутийка колкото да побере една колода карти.

— Ха! Не са ги намерили. — Усмихна се. — Какво чакаш? Къщата гори.

Кип я изнесе в нощта. Бурята вилнееше, святкаха мълнии, гръмотевиците разтърсваха сградите, дъждът заливаше улиците. Никой още не беше забелязал, че малката постройка гори. Кип понесе Янус по улицата и едва беше свърнал по една тясна пресечка, когато чу взрив откъм къщата ѝ. После още един, много по-силен. Олюля се, падна и едва успя да смекчи падането на старицата.

Вдигна я в мократа и мръсна уличка, останал без сили.

— Не вярвам да си ми прибрал четките — каза тя и повдигна вежди. Дъждът беше отмил кръвта от лицето ѝ и то изглеждаше болезнено бледо, сякаш сияеше. — Защото… — Усмихна се с блеснали очи. — Знам вече кой е Светлоносеца.

И издъхна.

62.

Армията на Цветния принц си беше пробила с бой път през прохода към Аташ, с малко жертви. Лив не бе видяла нищо от боевете, а всички следи от тях бяха заличени, когато премина.

След преминаването през прохода всички предполагаха, че ще продължат право към Идос, най-големия град в Източен Аташ. Но докато малките отряди тиловаци се разпръсваха из околностите за да съберат храна за войската, принцът бе повел ядрото на армията си на юг, по-навътре в планините. Прекосиха реката и главния път, след което вместо надолу към Идос тръгнаха срещу течението.

По някое време стигнаха големите сребърни мини при Лаврион. Лив никога не беше виждала такова нещо. Хълмовете поне на левга околовръст бяха осеяни с дупки. Триста и петдесет мини, каза принцът, обработвани от трийсет хиляди роби. Мините бяха собственост на аташийското правителство, но благородници от всичките Седем сатрапии ги наемаха и плащаха рента и дял от приходите си на държавата. Лив беше чувала за роби, пращани в мините, но изобщо не беше имала представа какво означава това, освен че е нещо лошо, с което робовладелците могат да заплашват непокорни или мързеливи роби. Някои ученици от Аташ бяха споменавали, че родителите им отдавали робите си под наем за месеците след жътва на по-богати, които ги превозвали до мините, оставяли ги да работят там и ги връщали преди сеитба. Явно много от тях не се връщаха и повечето семейства отдаваха така робите си само ако отчаяно се нуждаят от пари.

Отвъд мините имаше кръг от дървени кули. Зоната вътре беше твърде обширна, за да се затвори с ограда, но земята беше разчистена от дървета и всеки бягащ роб трябваше да прекоси огромен открит терен. В кулите имаше пазачи, коне и дресирани за лов на роби огромни кучета.

Под мините, до реката, бе разположено малкото градче Торикос. Тук рудата се товареше на баржи, докарваше се храна от околностите, водеше се търговия между робовладелците, предлагаше се лечение, продаваха се сечива и се отсъждаха спорове. Торикос обаче беше почти празен. Всеки, който бе могъл да избяга, беше избягал. Останал беше само един старейшина от градския съвет и гражданите, оказали се твърде стари или болни, за да пътуват. Лив се зачуди на страхливостта на избягалите — що за човек би оставил майка си на милостта на една нахлуваща армия? Войната явно издаваше най-лошото у мнозина и най-доброто у малцина.

Нямаше битка — щом видяха идващите военни сили, управителите на мините разбраха, че съпротивата ще е самоубийство. Войниците в Лаврион бяха просто охрана — пазеха робите и залавяха избягалите, — а не дисциплинирани бойци. Разполагаха само с половин дузина притеглящи жени и нито една от тях не беше тренирана в бой. А и всички те бяха изтеглени в Идос.

Старецът от градския съвет посрещна Цветния принц пред градчето. Изглеждаше доста уплашен, но пък Лив беше забравила колко ужасен изглеждаше Цветния принц отначало. Все пак старецът предаде града с достойнство и помоли за милост.

Цветния принц му я даде. Закле се, че никой няма да бъде убит или задържан и че нищо няма да им бъде отнето, освен храна и сечива.

И остана верен на думата си, макар това да предизвика недоволно мърморене. Лив осъзна, че би било по-трудно, ако армията бе търпяла някакви лишения. Но тъй като войниците имаха достатъчно продоволствие и засега никой не беше загинал при взимане на плячка, беше много по-лесно да се подчинят на заповедта.

Принцът положи големи грижи за завладяването на самите мини. Изпрати войници да завладеят кулите, та робите да не избягат в суматохата. Ако наистина смяташе да ги освободи, както твърдеше, щеше да го направи когато той реши и по свой начин.

Така и стана. Койос Белодъб обичаше показността. Когато предвечерното слънце огря небето с огъня си, той заговори на трийсетте хиляди събрани роби. Всички щяха да бъдат освободени веднага щом изслушат няколкото му скромни думи. Тази нощ щеше да облече и нахрани всички. Свободни бяха да отидат където намерят за добре, стига да не крадат от хората му или да се присъединят към Хромария. Или, каза им, можели да тръгнат с него и да взимат еднакъв дял от плячката с останалите му войници и еднаква плата, и може би да спечелят достатъчно, за да започнат нов живот, да си спечелят парче земя, ако желаят да се занимават със земеделие, или пари, ако искат да живеят в градовете. Имаха десет дни, за да решат, но трябваше да решат преди той да щурмува Идос. Ако изберяха да се включат в армията, трябваше да живеят според правилата на армията. Но изборът си беше техен, даден им свободно, и от този ден никога повече нямаше да са роби.

После собственоръчно смъкна веригите от ръцете на един стар роб.

Беше огромен риск и на следващия ден изглеждаше, че Цветния принц се е провалил. Пращаните в мините роби не бяха от най-добрите. Това бяха пленените пирати, буйните, непокорните, мързеливите, метежните. Бяха от онзи тип хора, които мразят всички и всякакви правила, и едва един от десет се появи на следващата сутрин за упражненията. Армията прекара този ден в тренировки и започна похода си едва по обед на следващия.

На третия ден Лив разбра на какво е залагал Цветния принц. Освободените, макар и вече нахранени и свободни, нямаха никаква храна. Събирачите на Цветния принц бяха опоскали земята наоколо от зърно и добитък. Никой нямаше да бие освободените бивши роби, но и никой нямаше да ги храни. Разбира се, за повечето от тях недостигът на храна беше нещо много добре познато. Да се държат робите гладни се смяташе за най-добрия начин да се изцери мързелът им. Можеха да се справят с болката от празния корем. Но само за известно време.

По пътя нямаше никакво движение, освен на други роби, тъй че нямаше кого да ограбят, дори и да искаха. Една малка банда нападна града и избяга с храна, но без коне. Заловиха ги, вързаха ги, напръскаха ги с червен луксин и ги изгориха живи. На четвъртия ден големи групи бивши роби вече вървяха успоредно на бавно придвижващата се армия.

На петия ден привечер хиляди дойдоха в лагера. Раздадоха им корички хляб, нищо повече. Свободните сами си заработват яденето, казаха им. На следващата сутрин още хиляди се стекоха на упражненията.

Към десетия ден в армията се бяха включили двайсет и две хиляди мъже.

Разбира се, добавянето на толкова много нетренирани и недисциплинирани хора към една и без това недостатъчно тренирана и недисциплинирана армия създаваше огромни проблеми. Вечер Лив слушаше препирните на съветниците по този повод — дори повишаваха глас на принца. Дали робите да се сформират в отделни части, или да се прибавят към вече съществуващите бойни единици? (Второто.) Какво да се прави с роби, които се предлагат на жени или мъже в лагера? (Екзекутиране.) Всички роби бяха мъже и само лагерните им надзиратели и техните фаворити — а те всичките бяха избягали — имаха право да посещават проститутките в Торикос. Можеше ли да се направи нещо за тях?

Принцът се беше заел с този проблем, като събра представители на робите, пълководците си и проститутките — които досега не се бяха организирали в нещо като гилдия, но го направиха светкавично, след като им казаха, че така биха могли да спечелят повече. Ушите на Лив пламнаха, докато слушаше, но принцът изобщо не я помоли да напусне. Накара Майката на компаньонките, както искаха да ги наричат проститутките, да му каже колко клиенти могат да обслужат жените ѝ на ден. Извади чипове, две трети от тази бройка, изработени от бронз и с напечатана на тях сцена на полов акт. След това извади много по-малък брой сребърни чипове, които можеше да се използват за най-добрите компаньонки — остави на Майката да реши как да избира жените. Разпредели една трета от чиповете за пълководците, една за началника на събирачите на храна и една — за своя ковчежник.

Чиповете щяха да се дават на мъже, отличили се в службата — било с това, че са донесли повече зърно, било защото са били доброволци в особено рисковани задачи. Най-малко половината чипове трябваше да се раздават на робите и ако се откриеше злоупотреба със задържане на чипове и даването им на фаворити, злоупотребилият щеше да бъде арестуван и екзекутиран. След това, всеки ден, компаньонките щяха да връщат чиповете за осребряване. Последната третина можеше да се изкупува от всеки в армията на определена цена, което да компенсира първоначално субсидията за другите.

Принцът каза:

— През следващите две седмици искам да се постараете да намерите начин да ги раздавате на колкото може повече мъже, а не на едни и същи непрекъснато. Дайте на всеки възможност да спечели чип. След това ще пресметнем отново. Не искаме безредици и изнасилвания тази седмица, но и не искаме финансов провал следващата.

На другия ден лагерът като че ли се смали с една третина, след като новоосвободените мъже се пръснаха в доброволни мисии във всички посоки.

Докато се приближаваха към Идос, селищата ставаха по-големи и плячката нарастваше. Никой не оказваше съпротива, докато не стигнаха почти до Идос, до град Ергион. Градът имаше каменна стена, стрелци и няколко притеглящи. Лив не можеше да проумее какво си мислят хората в града — Идос, който лесно можеше да бъде защитен, беше само на един ден път за семейство, на два — за армия. Лесен път, особено когато бягаш да си спасиш живота. Но старейшините на града по някакъв начин се бяха самоубедили, че могат да разпръснат една робска армия като плява.

Градският палач се изплю от бойниците и заповяда на стрелците си да открият огън по Цветния принц, когато той излезе напред да преговаря. Притеглящите на Принца лесно отклониха стрелите.

Докато те осигуряваха прикритие от стрелците по стената, сапьорите — половината бяха бивши миньори — поставиха барутни заряди. Взривиха ги и след още час градът беше в пламъци.

Този път Цветния принц заповяда да няма никаква милост. Това щяло да е пример, така каза. Нареди да бъдат оставени живи само петстотин жени и деца.

Армията полудя. Лив остана в лагера. Макар да бе облечена като богата притегляща и макар да беше добре известно коя е, в Ергион не беше безопасно за сама жена. А и бездруго не искаше да види какво правят освободените на предишните си господари.

Вечерта един огромен мускулест мъж, чийто статут на бивш роб можеше да се разбере само по отрязаното му ухо, дойде в шатрата на принца, поклони се и му поднесе торба. Вътре беше главата на палача.

Цветния принц му даде шепа сребърни чипове, погледна го в очите и кимна. Когато звярът напусна, оставил обезобразената глава да кърви на килима, Койос Белодъб каза само:

— Удивително какво е готов да рискува един мъж за няколко минути с устата на опитна жена.

63.

Самила Сайех

Тап, свръхвиолет и синьо. Тап, зелено. Тап, оранжево. Тап, жълто. Тап, червено и подчервено.

Непрекъснато имам тези съновидения, докато съм будна. Преди Войната на Гайл да стигне до Ру, на любимата ми малка братовчедка Мийна бяха дали илитийски дракон. Където и да ходеше, играчката се люшкаше във въздуха над нея, вързана с връв за кръста ѝ, изобщо не спадна през двата месеца, откакто я беше получила. Мийна търчеше навсякъде и все пееше. Беше седемгодишна, а вече тренираше от две години. Чистият ѝ глас изумяваше и войниците, и придворните, макар тя да пееше някакви безсмислени, измислени от нея самата песнички, докато търчеше през града.

Мийна е мъртва. Щеше да е на двайсет и три години сега. Искаше да отиде в Хромария с мен. Казах ѝ: „Не.“ Разбира се, майка ѝ нямаше да ѝ разреши дори да я бях помолила. Най-вероятно. Не се опитах. Мийна умря в Чистката на генерал Гад Делмарта, хвърлиха тялото ѝ по стъпалата на Великата пирамида, с телата на останалите от фамилията ни. Петдесет и седем мъртви само на пирамидата. Много повече в града, макар тяхната смърт да беше нещо по-банално, някак си не бяха толкова важни — поне за мен.

Чудя се дали от Мийна щеше да се получи притеглящ, воин като мен. Нямах никакъв интерес към боя, докато онзи касапин не изби всичките ми близки. Станах доста добър воин обаче. Но явно недостатъчно добър.

А сега времето ми свършва.

С точността, която могат да постигнат само най-добрите сини, проучвам червената палатка, която е моята килия.

Битката за Гаристън трябваше да е последният ми бой. Двамата с Юсеф бяхме притиснати от бесовете и отделени от другите ветерани притеглящи, които бяха избрали доброволно да се бият до смърт, вместо да се присъединят към Освобождаването.

Двамата с Юсеф се сражавахме на противоположните страни във Войната на Призмата, Войната на Лъжепризмата, Войната на двамата Гайл. Една от най-добрите ми приятелки от Хромария беше убила първата жена на Юсеф. А Юсеф на свой ред беше убил нея. Двамата с Юсеф имахме изобилни основания да се мразим. Вместо това се влюбихме един в друг. Двама прекършени воини, уморени от война.

Избрахме да дадем последния си отпор заедно. Всички ветерани притеглящи се бяхме разделили на двойки, всеки въоръжен с пистолет и кама. Всички бяхме на ръба да разкъсаме халото, тъй че който го направеше първи, щеше да накара партньора си да го избави от лудостта. А ако останеше жива или жив, сам, всеки трябваше да сложи край на живота си.

Чудех се дали Юсеф може да ме убие, когато се стигне до това. Юсеф беше син, но също така беше червен. Така получи прозвището си, Пурпурния мечок. Мразеше това име, макар с недоволството си да изглеждаше глупаво. Но, както изтъкнах, това всъщност беше единственото възможно прозвище за него. Юсеф беше шест и половина стъпки висок, груб и космат, с чорлава брада, дълга тъмна коса и гъсти вежди. Беше мечок, и червен, и син, раздвоен бихром. Ръмженето му в отговор на хората, които го наричаха Пурпурния мечок, само направи така, че името му лепна.

Един шрапнел пръсна гърдите на Юсеф. Невероятно: той стоеше и ме търсеше с очи, облекчен, че ме е намерил, облекчен, че не съм ранена. Устата му се отвори. А след това той умря.

Вдигнах пистолетите, и моя, и неговия, но вместо да се застрелям, нападнах кучите синове. Намерих оръдейния отряд. Избих ги. И тогава разкъсах халото си.

Отначало помислих, че съм улучена от куршум. Изгубих съзнание и наистина повярвах, че умирам. Бях примирена.

Обичам те, мой Пурпурен мечок.

Събудих се в някакъв затъмнен фургон, изтощена и замаяна.

После, може би чак след седмици, фургоните тръгнаха от Гаристън. Съвзех се и вече ме държат в тази палатка. Улавям откъслеци от разговори на войници и селяни, които минават много близо, но това, което мога да сглобя, са само предположения. Пътуваме нанякъде, неизвестно накъде.

По възбудата в някои дни и миризмата на дим, който не е от дърва, знам, че трябва да сме толкова на юг, че сме подминали планините Карсос и сме навлезли в Аташ.

Всеки ден ме оковават и завързват грижливо очите ми, преди да тръгнем, но иначе не са ми посягали. Странна милост. Надхвърлила съм вече четирийсетте, но като воин отдавна съм подготвена за насилия в случай, че бъда пленена. Слабите мъже обичат да унизяват жени, особено големи жени, пред които се чувстват нищожни. Аз винаги ги карам да се чувстват нищожни.

Тъй че каква е играта?

Аз съм могъщ син воин, може би дори легенда. И съм разкъсала халото.

И това е. Този Цветен принц, който и да е той, иска да се присъединя към него. Смята, че колкото по-дълго ме остави да седя в синевата си, толкова по-вероятно е да полудея и да се присъединя към него.

От много време не съм била подценявана толкова. Не ми харесва повече сега, отколкото като млада.

Палатката ми не е голяма. Не мога да стоя права, без да забърша темето си в платното. Ръцете ми са стегнати в белезници пред мен, а белезниците са свързани към желязната гривна около шията ми. Краката ми са стегнати във вериги около глезените, разделени с железен прът.

Общо взето, имам относителна свобода на движение, но малко възможност да нападна някого. Истината е, че не съм черногвардейка и не бих могла да нападна някого с голи ръце дори да бях свободна. Е, знам няколко удара с юмрук, но това изобщо не означава, че съм опасна. Истината е, че без притегляне съм просто безпомощна жена.

Но все още не съм готова да се откажа от притеглянето.

Не са ми взели пръстена… което трябва да означава, че Цветния принц възнамерява да ме привлече. Много добре са огледали рубина на пръстена ми, също така — нарушеното синьо хало в очите ми, и са позволили да го запазя.

Отне ми два дни, докато съставя плана си. Палатката е червена, така че светлината, влизаща през нея, ме предпазва да не изпадна в паника, както щеше да стане в тъмнина, но ми е безполезна за притеглянето. Само че палатката е направена от плат. Застанала на пръсти, мога да измъкна малко от плата изпод рамката и да дъвча. Отне ми два дни, докато пробия достатъчно голяма дупка, за да пропуска точица чиста бяла светлина… но достатъчно малка, за да остане скрита за погледите на тези, които сгъват палатката всяка сутрин.

На следващия ден едва не изпаднах в паника, когато открих, че дупката я няма. Но нямаше и никакво наказание, никакво споменаване за нея. Сигурно има повече от един пленен син притеглящ като мен и просто са сменили палатките ни.

Започвам отново. Този път имам повече късмет: запазвам си палатката. На дванайсетия ден армията си даде една от дългите цял ден почивки, като остана на лагер за някакво празненство. Готова съм, а палатката е ориентирана север-юг, най-удобният начин спрямо мястото, където съм издъвкала дупката. Мога да надникна навън.

Над палатката е изпънат голям бял балдахин. Бях мислила, че са само облаци и разсейват синьото. Облаци, които може да се разсеят под погледа на Оролам и да ми дадат благословеното синьо на чистото небе. Но е бяло платно, което пропуска светлината, но прегражда моя цвят. Ако имах очила, щеше да е без значение. Нямам. Не съм Призма: бялото е толкова безполезно за мен, колкото и никаква светлина изобщо. Този Цветен принц не е глупав. Знае, че палатките са уязвими. Мразя го и му се възхищавам едновременно. Но това не ме разубеждава.

Благославям безмълвно Юсеф за това, че ми даде пръстена, стягам се и започвам да удрям „рубина“ в белезниците ми. След десетина опита го чуквам както трябва и камъкът се отчупва, откъсва се лепилото, което го държи на място. През следващите минути претърсвам палатката за камъка.

След като го намирам, го лапвам, за да овлажня лепилото. Червената половина на пръстена е безполезна за мен, но ако бъда прекъсната, трябва да я върна на пръстена колкото се може по-бързо.

Долната половина на камъка е сапфиреносиня. Малко е, но ако беше по-голямо, нямаше да убегне на вниманието на тъмничарите ми. Издърпвам плата на палатката вляво от рамката, бавно, внимателно. Два часа преди обед слънцето е достатъчно високо, за да се излее чиста светлина на малко петънце, точица, тънка стрела от енергия. Фактът, че ръцете ми са оковани към шията ми, се превръща в още една благословия, дар от далечния Оролам. Позволява да си отпусна ръцете и в същото време да ги държа на място.

Потапям камъка в този мъничък лъч светлина и той ми изпраща тънка като нишка синя енергия.

Отнема часове, часове, през които почти не мигам, часове на нищожни премествания всяка минута, докато окото на Оролам се катери към висините на небето и след това бавно започва да се спуска.

С идването на вечерта и неизбежното пристигане на пазача, който ме проверява, поднасям камъчето пред устата си и бавно го намествам отново на пръстена. След това внимателно навивам синия луксин под кожата си, намествам го така, че да е в кожата ми само под облеклото. Въпреки многото часове не съм поела много, но ако пазачът го види, всичките ми усилия ще са напразни. Тъй че намествам луксина по гърба си, около задника и бедрата си. Досега поне са уважавали личната ми неприкосновеност, тъй че ако го направят още една нощ…

Пазачът идва. Подушва веднъж-дваж, но явно смята, че е алергичен към нещо в „тази проклета страна“. Оставя ми вечерята. След малко идва да прибере чинията.

Ще дойде отново след вечерната камбана. Това ми дава два часа. Два часа е много време за умиране.

С разтреперани ръце притеглям малък остър нож от син луксин. По-скоро като гвоздей всъщност. Не е толкова драматично като да си срежеш китките, но срязани китки може да се вържат и животът ми да бъде спасен. Гвоздей, забит в сърцето ми. Това е безвъзвратно и приемливо бързо. Дори плътта ми да ме предаде и да извикам, няма да могат да ме спасят.

Трябваше да загина в Гаристън. Трябваше да умра с Юсеф. Не казах на Юсеф, че Гавин всъщност е Дазен. Не бях сигурна как ще реагира. Сега съжалявам за това. Трябваше да знае за кого умря.

Но не. Той умря заради мен. Не го интересуваше войната. Не го интересуваше Оролам. Държеше само да постъпва правилно, с богове или без богове, с Хромария или не. И държеше на мен. Трябваше да му го кажа. Трябваше да му се доверя. Беше предателство.

Съжалявам, Юсеф. Ще дойда да те видя и ще ти се извиня лично. Лично? Духовно?

Юсеф изобщо не вярваше в такива неща. Дано отвъдният живот да е приятна изненада за моя голям мечок.

Държа върха на гвоздея над гърдите си. Гавин Гайл… добре, Дазен Гайл… даде специално опрощение за разкъсалите халото в самоубийство, но все пак през целия ми живот ми беше набивано, че самоубийството е убийство като всяко друго, и е трудно да пренебрегна тази мисъл. Не, това не е убийство. Аз съм жертва на война.

Господарю на Светлината, ако това е грях, прости ми. Ако това е светотатство, прости на грешната си дъщеря.

Вдишвам дълбоко и се стягам.

Но все още не натискам гвоздея.

Аз съм бяс. Знам го. Усетих разкъсването на халото. Аз съм обречена. Ще полудея. Може би вече съм луда.

Но не се чувствам луда. Чувствам се забележително като… себе си.

Може би това е знакът, че съм луда — това, че не мога да видя собствената си лудост. Но това е нелогично. Всеки на света може да е луд, ако мисленето, че не си луд, е валиден критерий.

Може би синьото ме изкушава. Да. Може би е това.

Но ако е така, изкушението е логично, а не произволно. Ако синьото представлява някой отделен дух, който шепне сладки греховни неща в ушите ми, би трябвало да ги чувам. Вместо това изпитвам само смътното опасение, че онова, на което са ме учили, не се връзва добре с опита ми.

Отново прехвърлям в ума си една мисъл, която ми се струваше отвратителна в миналото: аз се пресъздавам със синия луксин.

Все още изглежда отвратително.

А нещо по-крайно, например да направя трайни капсули за очите, да действат като сини лещи?

Това пък изглежда трудно. Ако откъснеш очите си от въздуха, те не се справят добре, това е доказано, но ако оставиш дупки за въздух…

Започвам да се заплитам в проблеми. Точно както съм правила винаги. Тъй че… нищо не се е променило. Изобщо не се е променило.

Може би притеглянето те променя. Може би щом започнеш да притегляш синьо, след като си разкъсала халото, вече не можеш да се сдържаш. Но аз току-що притеглих синьо. Малки количества, да. Но нямам чувството, че съм луда, която бълнува, или нещо подобно.

Мога да се самоубия. Вече го разбирам. Пътят е открит и мога да тръгна по него, когато дойде моментът.

Но да се самоубия без цел? Това е безсмислено. Как бих почела с това Оролам, който дава светлината и живота?

Ако изчакам, може да получа шанс да убия самия Цветен принц. Бих могла да му платя напълно за това, че уби Юсеф. Това е разумно.

Стегнатият възел в гърдите ми най-сетне се разхлабва. Оставям гвоздея да се разсипе и притеглям много тънка сламчица, с която пробивам дупка в палатката. Ако палатката мирише на син луксин, ще ме претърсят и ще намерят дупката и пръстена. Трябва да прикрия и най-смътната миризма на варовит луксин. Засмуквам синята прах в устата си и я издухвам навън в нощния въздух. Преглъщам песъчливите късчета, които остават, оплаквам устата си с разреденото вино, което са ми дали, и нищо не остава полепнало по зъбите ми.

Ще живея. Ще продължа да се боря. И ще разкрия загадките на халото. Лягам в мир и заспивам.

Когато пръстите му бавно се отделиха от петте точки, осъзна, че тя не плачеше за Юсеф. Не беше плакала за него, откакто бе умрял. Изобщо не ѝ беше хрумнало.

64.

Кип беше мокър до кости. Студът беше нашественическа армия, прехвърляше всяка граница на кожата му и сееше разруха. Може би най-напред беше завзел мозъка му, направил го беше ленив, глупав. Юмруците му бяха единствените топли точки по цялото му тяло, пламнали от болка. Беше отворил отново раните на лявата си ръка. Не помнеше как.

Усети как нещо се хлъзна надолу по бузата му от дъжда и го избърса. Погледна го в шепата си. Какво по…

По гръбнака му полази мраз, по-студен от ледения дъжд. Милостиви Оролам! Беше късче от мозъка на Ния, отмито от дъжда, сивкаво и синкаво. Беше се лепнало на лицето му, когато куршумът пръсна главата ѝ. Кип потрепери и го хвърли настрани.

Трябваше да се маха оттук. Първо загърна наметалата около тялото си. Без магията сега те приличаха просто на две много избелели изтъркани наметала. Нищо особено. Освен златните верижки. Женското наметало беше много малко, за да му стане, но Кип успя да го нагласи някак. Бяха много тънки, копринени почти, и не пазеха съвсем от дъжда, но бяха по-добре от нищо. Не отвори кутията с картите — не и в този дъжд.

Погледна кинжала. Не го беше прибрал в канията, когато беше вдигнал Янус Бориг и всичко останало, което бе измъкнал от къщата като плячкаджия.

Но нещо не беше наред. Кип бе готов да се закълне, че канията е твърде къса за кинжала. Не, не можеше да бъде.

Пъхна острието в канията и когато го натисна да влезе, блесна мълния, огря цялата уличка и за миг го заслепи. Кип примига и се взря отново в прибраното в канията острие. Канията пасваше съвършено. И все пак той можеше да се закълне, че изглежда по-дълга и по-широка отпреди.

— Пожар! Пожар!

Някой притича покрай него в уличката и Кип изведнъж осъзна, че стои над тялото на една стара жена, пронизана смъртоносно с нож като този в ръката му, в район, който скоро щеше да гъмжи от хора.

И така си беше. Десетки, стотици хора излизаха на улиците.

— Мълния е ударила! Пожар! — викаха хората и тропаха по вратите на съседите си.

В един град пожарът винаги е проблем, дори и в дъждовна буря. Бурята беше добре дошла, разбира се, дъждовете помагаха да се потушат пожарите, но все пак всички се стичаха да се борят с пламъците.

Кип тръгна към големия мост, Стеблото на лилията, но не мина по него. Беше дошъл тук да потърси Янус Бориг, за да я попита къде да скрие едно голямо съкровище. Сега имаше четири.

Какво по дяволите правеше с четири съкровища?

По-уместният въпрос беше: какво по дяволите щеше да прави с четири съкровища?

Постоя около минута под дъжда. Може би беше толкова богат, колкото не бяха и сънували сатрапи и кралици, а не можеше да си позволи сухо място, където да си отдъхне.

Железни. Стига да можеше да стигне до него.

Закрачи по моста, като затъкна кинжала в колана си и го прикри, но така, че да може бързо да го извади, ако се наложи.

Двамата пазачи пред кулата се бяха скрили от дъжда в постовите си къщички. Не проявиха никакво любопитство, макар въображението на Кип да го правеше параноичен. Стигна без произшествия до асансьора.

Твърде дълго беше останал дете. Беше дошъл в Хромария и веднага щом Андрос Гайл беше разбрал за него, наемна убийца се беше опитала да го хвърли от кулата. Когато бе играл с черните карти, би трябвало да се сети, че Янус Бориг му е помогнала да победи Андрос Гайл. И тя беше убита почти моментално.

След толкова време, прекарано със стареца, беше изкушаващо да му припише човещина, да повярва, че той може да изпитва някакви чувства към него. Не беше вярно. На света имаше чудовища и Андрос Гайл беше едно от тях.

Слезе от асансьора няколко етажа преди върха на кулата на Призмата. Тук бяха спалните на черногвардейците.

Първият, когото видя, беше мършав илитиец с белег от изгоряло на едната буза. Седеше на леглото си и четеше. Няколко други мъже играеха на зарове по-навътре в общото помещение, други си разправяха слухове за убийства в Аборнея.

— Тази зона е само за черногвардейци, момче — каза мъжът.

— Трябва да видя Железни — каза Кип. — Аз съм Кип, копелето на Гайл. Спешно е. Може би съм в опасност. И е тайна.

В Черната гвардия не взимаха нерешителни хора. Мъжът се изправи.

— Никой няма да ти навреди тук. Ще те заведа до квартирата на командира. Той сега е навън на обиколки — винаги работи по-дълго от нас, — но обикновено се връща час след полунощ.

Час след полунощ? Разбира се, Кип не си беше давал сметка, че собствените му среднощни часове за тренировка са всъщност част от обичайния работен ден за Железни — той работеше от разсъмване до час след полунощ. Всеки ден.

Черногвардеецът го поведе покрай другите, които го поглеждаха накриво, но не възразиха, и спряха пред малка стаичка. Отвори вратата — не беше заключена.

— Никой освен командира няма да влезе тук, докато някой от нас все още е жив. — Помълча и добави: — Ако откраднеш нещо от тази стая, последствията ще са жестоки.

— Да, да, благодаря. Разбира се — каза Кип.

Изпита огромно облекчение, бързо заменено от умора, а след това — от неудобство, докато оглеждаше стаята на Железни.

Неизвестно защо усещането тук вътре беше като за нещо съкровено лично. Кип никога не си беше представял грамадния командир на черногвардейците като човек, който си има стая. Глупава мисъл, разбира се. Къде тогава да спи?

Стаята подхождаше на Железни: спретната и малка въпреки високия му пост. Изящно резбовани столове от черен дъб без възглавнички, тясно легло, покрито с одеяло на зелени и черни квадрати, стойка с много изящни оръжия на една от стените и великолепна рисунка срещу леглото. Беше портрет на млада жена, с прибрана над главата коса, тъмни очи, които проблясваха с оранжеви ареоли, красива вирната брадичка, намек за закачлива извивка на устните. Кип не знаеше нищо за рисунката, но дори за неопитното му око беше ясно, че е изключителна.

Почукване на вратата прекъсна унеса му. Той я отвори. Строгият черногвардеец му подаде кърпа.

— Разрешава на гостите си да сядат на онзи стол — каза мъжът и посочи. — Можеш да го придърпаш до огъня. Толкова спешно ли е, че да пращаме да го повикат, или може да изчака?

— Ще изчакам — отвърна Кип. — Благодаря.

Вратата се затвори с щракване и сърцето на Кип се сви. Толкова му се искаше да стане черногвардеец, че сигурно щеше да умре, ако не успееше. Кротък и спокоен в критичния момент, решителен пред лицето на несигурността, опасен, властен, уверен в себе си…

Избърса се с кърпата, колкото можа, след това изпъна двете наметала да изсъхнат и седна на стола до огъня.

В топлината на огъня го порази една мисъл. Притегли подчервено направо от пламъците и го издърпа през кожата си. Стопли се мигновено. Можеше всъщност да изсуши дрехите си — макар и не толкова бързо, иначе щеше да се изгори. По дяволите, ако не беше такъв глупак, можеше да се е върнал в сградата, когато беше пламнала. Можеше да е изтеглил горещината от себе си… а после какво? Да спаси няколко от съкровищата и да е все още вътре, когато тя се взриви? Сигурно щеше да може да притегли щитове около буретата с барут. Ако се беше сетил.

А дори не се беше сетил да си притегли чадър на връщане към Хромария и да остане сух. Просто не му беше хрумнало. Просто умствено не беше достатъчно бърз за това. „Загубеняк глупав“, щеше да каже майка му.

Но пък той не беше притеглящ през целия си живот, а само от няколко месеца. Все още не беше развил инстинкти. Изтласка от ума си тези мисли и притеснения, лъжите на майка си.

Кутията за карти миришеше на подсладен пресован тютюн с аромат на череша, тютюнът приличаше на плодова коричка. Янус Бориг беше скрила най-ценните си карти в тютюна си. И беше свършило работа. Хитра дърта квачка.

Кип я беше харесвал.

Усмивката му се стопи. Оролам! Тя беше мъртва. Убита.

От Андрос Гайл. Дълбока омраза се надигна в душата му и той стана. „Намери кураж, Кип. Да видим дали само на стареца му стиска да наема убийци.“ Остави кутията с картите на масата. „Не спирай, Кип.“ Слабостта и страхът го приканваха да остане в стаята. Той хвърли кинжала на леглото. Тук щеше да е на по-сигурно от където и да било другаде.

Излезе навън.

— Ще се върна до десет минути — каза на слабия илитиец до вратата. Искаше да му каже да пази стаята с цената на живота си, ако потрябва, но кажеше ли нещо такова, щеше да прозвучи мелодраматично, истерично. А и кой щеше да нахлуе в стаята на командира на Черната гвардия?

Кип не беше чул никакъв сигнал, но преди да стигне до асансьора, Самит се озова до него. Затягаше колана си с атагана.

— Опитваш се да ме спреш ли? — попита Кип.

— Не е работа на един черногвардеец да спира подопечните си да правят грешки. — Макар тонът ѝ да беше ироничен, Самит не се усмихна.

Кип стисна зъби. Помисли си за Янус Бориг. „Няма да ме е страх. Тя заслужава по-добро.“ Когато стигнаха, почука решително на вратата. След малко тя се отвори и се появи Гринуди. Кип чу отвътре музика.

— Трябва да говоря с него — заяви твърдо.

— Висшият лукслорд е зает.

— Веднага, Гринуди.

Неприятното изражение на илитиеца стана ядосано, понеже Кип го нарече по име.

— Веднага, червей! — каза Кип.

Гринуди му обърна гръб и понечи да затвори вратата. Кип пъхна крак в пролуката.

Гринуди го изгледа с гняв.

— Пробвай да ме изхвърлиш, червей тъп — каза Кип. — Само пробвай.

Гринуди погледна Самит и каза:

— Младият господар да остави завесите спуснати. — После изчезна навътре в тъмната дупка на паяка.

— Виждаш ли свръхвиолет? — попита Кип.

— Не. — В тона на Самит се прокрадваше обвинение: ако ти трябваше някой със свръхвиолет, можеше да го кажеш, тъпчо.

— Моя грешка. Изчакай тук. Ако ме убият, ще знаеш кой го е направил.

Кип притегли свръхвиолет и влезе, без да чака разрешение.

Едва не се сблъска с Андрос Гайл.

— Няма да идваш тук без разрешение! — извика Андрос. Замахна да зашлеви Кип, но той го избегна и изрева в лицето му:

— Ти си шибан убиец!

Свирещата на арфа млада жена, седнала в стола, на който Кип седеше обикновено, спря да свири. Изглеждаше уплашена.

— Какво има? — изръмжа Андрос.

— Ти уби Янус Бориг, шибан страхливец!

Усети бързо движение зад себе си. Изобщо не беше забелязал кога Гринуди се е промъкнал зад него, но след миг двете му ръце бяха извити надолу и стегнати с белезници над лактите. Кип изгуби свръхвиолетът и потъна в мрак. Натиснаха го да коленичи.

— Янус Бориг ли? Откъде знаеш за нея? — попита Андрос Гайл.

— Тя ми даде черните карти, с които те победих!

— Смяташ, че бих убил демиург заради игра на карти? Къде беше тя? Тук ли беше? На Ясписите?

— Недей да ме лъжеш! Знаеш, че беше тук. Беше заповядал да ме следят навсякъде, където ходя.

— Нима? Всяко лошо нещо, което става на света, е мое дело, така ли? В колко прост свят живеем — каза Андрос Гайл. — Убили са я? Сигурен си в това, така ли?

Кип изведнъж осъзна, че е на ръба да направи огромна грешка. Каквото и да кажеше, щеше да даде на Андрос Гайл информация. Дори с идването си тук го правеше.

— Защо трябва да повярвам, че не си я убил ти? — каза Кип.

— Защото тя ми направи две големи услуги преди много години — отвърна Андрос. — Бяхме приятели известно време. Тя се сприятеляваше с различни хора, използваше ги за изкуството си и после изчезваше. Вероятно е използвала и теб.

Не, не беше правила това! Не и на Кип. Лъжи!

— Какви услуги?

— Правеше нови карти на Деветимата крале. Не ти ли е… Не, разбира се, че не би го казала на едно дете. Първо направи моята карта.

— И?

— Никога не си виждал истинските карти, нали? Картите позволяват на един притеглящ да преживее спомените на тези, които изобразяват… но само до момента, в който картите са нарисувани. Янус Бориг ме зачете като достатъчно важна личност, за да заслужавам карта, и го направи, без да ме заплаши с нищо. Най-много някой враг да научи за мислите и намеренията ми отпреди, колко, двайсет и осем години? Аз съм единствената жива важна личност, за която тези нови карти не са заплаха.

Това означаваше, че би искал Янус Бориг да довърши колкото може повече от другите си карти. Разбира се, щеше да е готов да направи всичко, за да се сдобие с крайния ѝ продукт, но нямаше да я убие преди да е довършила картите.

— А втората услуга, която ти е направила? — попита Кип. Но беше изчерпан, вече беше победен.

— Ти ми кажи какво се е случило и аз ще ти кажа.

Кип се отпусна и Гринуди го освободи.

— Снощи отидох в дома ѝ…

— Къде?

— На Големи Яспис.

— Къде?

Кип му каза.

— Когато стигнах там, къщата гореше. Съседите се опитваха да изгасят пожара. Мислеха, че е от мълния, но я намериха на няколко пресечки от къщата, без наметало и намушкана. Едва успях да я позная. — При това положение дори Янус Бориг да беше изнесла нещо от къщата си, нямаше как да се разбере кой я е намерил пръв и кой може да е откраднал каквото е носела.

— Видя ли някой подозрителен? — попита Андрос.

— Знаеш ли какво? — отвърна Кип. — Хайде стига. Няма да се пазаря с теб. Ти си по-добър в тази игра. Не съм длъжен да играя.

Притегли свръхвиолетова факла и видя Самит зад Гринуди — върхът на ножа ѝ бе опрян в тила му. В пълния мрак. Наистина беше добра.

— Тя ми даде моята карта, Кип — каза Андрос Гайл. — Така че можах да видя какво точно има в нея. Можеше да прави копия, разбира се, но те винаги бяха по-слаби. Тя се боеше от мен. Знам го. Но нямах никаква причина да я нараня.

А Андрос Гайл не вършеше никога нищо без причина.

65.

Преодоляване на проблема

Тап. Свръхвиолетово — синьо. Тап. Зелено. Тап. Жълто. Тап. Червено, подчервено.

Младият черногвардеец се отдръпва от ръба на пропастта. Миризмата на горящи къщи, горящи животни и горяща човешка плът лъха нагоре от долината.

— Мога да скоча, командире — казва той. Мършав, дългокрак, с вечно разрошена коса, Чаровника е младежът, който се надявам да ме наследи като командир един ден. Стига тази мисия да не го убие. Момчето казва: — Ще ни отнеме двайсет минути, ако слезем по пътеката.

Обикновено съм решителен, но сега се колебая.

— Не е регенеративно, сър.

— Но е адски рисковано близо.

— Да, сър.

Чаровника е открил, че ако промуши върхове зелен луксин под капачките на коленете си, може да задържи луксина отворен, течен. Това само по себе си не е някакво велико откритие, разбира се. Докато докосва кръв, луксинът може да бъде задържан отворен. Но външен, запечатан луксин с пряк контрол? Опасно близо е до онова, което правят бесовете.

Като задържа печатите в коленете си, Чаровника може да тича така, че да не затрудняват движението му, но при падане може да затвори сплита. Твърдата еластичност на зеления луксин ще го опази да не си счупи краката. Също така, изглежда, вкараният в коленете му луксин реагира по-бързо, автоматично се отваря и затваря за онова, което тялото знае, че му трябва.

Точно това тласка иначе добри мъже и жени да се превърнат в бесове: разбирането, че луксинът е по-добър от плътта. В някои отношения. Но колкото повече човек експериментира с луксина, толкова повече той го завладява. Винаги има добро основание да го използваш повече.

И все пак.

Оролам мрази войната и все пак разрешава война при крайна необходимост. Така че…

— Направи го — казвам.

Чаровника запретва крачолите си и започва да притегля зелено. Притегля стеги зелен луксин около коленете си, забива шиповете в тях, притегля дебел лъскав слой около бедрата си. После още и още.

Топките на Оролам, покрива цялото си тяло! Превръща се в зелено чудовище.

— Момче — казвам тихо. — Пускаш го веднага щом стигнеш долу.

Чаровника ме поглежда и се ухилва дивашки.

— Да… — отвръща. — Сър. — Ухилва се отново, отдава наперено чест и скача от ръба на пропастта.

Великолепен е, кучият му син. Дори прави салто, докато пада надолу.

66.

Отново в безопасност в стаята на Железни Кип огледа кутията за карти. Не беше местена, разбира се. И Железни все още не се беше върнал. Кутията, единственото останало нещо от целоживотния труд на Янус Бориг, бе от лакирана слонова кост, инкрустирана с електрон, с кедър отвътре. Кип избърса ръце в ризата си и я отвори.

Извади картите. Оригинали. Можеше да различи мазките на четката по тях. Боята имаше плътност, надигаше се от повърхността на картите, където детайлите бяха предадени най-педантично. Но не бяха просто оригинали. Имената на картите бяха имена на хора — както и на игрални механични карти, — за които Кип знаеше, че никога не са влизали в играта: Гим Нокътя, Диди Падащия лист, Изем Червения, Орея Пулор, Пленника, Новия зелен бяс, Полихромния бяс, Орлов Кунар, Джинг, Барутния заряд, Луксиновите гранати, Убиеца на морски демони, Кремъчния спусък, Искрящото наметало, Ерес, Бен Триокия, Усем Дивия, Ганеш Мечока… Кип спря.

Искрящото наметало? Топките на Оролам! Рисунката показваше презрително усмихнат мъж с гъсти вежди. Беше Вокс. Сивото му наметало беше видимо около шията, където верижката стягаше гърлото му, но надолу тялото изчезваше. Текстът гласеше: „Ако е Светлоцеп, дарява невидимост освен срещу подчервено и свръхвиолет.“

Светлоцеп?

Кип зяпна двете наметала, които се сушаха край огъня. Картите бяха истински. Бяха истински неща и казваха истината. Бяха нови карти… и бяха на хора, които доскоро бяха живи. Кип знаеше, че някои от тези имена са на притеглящи, които беше виждал в Гаристън.

А щом картите бяха на хора, които доскоро са били живи, беше възможно да има и карти на хора, които все още са живи.

Кип запрехвърля картите по-бързо, без да се опитва да улови всички подробности, без да се опитва да се възхити на изкуството… Търсеше.

Правилеца. Сянката. Тала. Огнеръкия. Ахейяд Ярководни. Самила Сайех. Халотрошача. Падналия пророк. Черния ясновидец. Огледалеца. Огледалната броня. Технолога. Новатора. Цветния принц.

Това не беше колода. Нямаше копия на картите, за да може човек да увеличи шансовете си за следващата карта. Това беше съвсем нов комплект, Кип търсеше картата на баща си. Къде беше тя? Какво щеше да му каже?

Зимун Танцьора. Корс Ангиер. Обезсилващия. Регенериращия. Черния луксин. Камата от адски камък. Многоцветните очила. Ангарското влечуго. Андрос Червения.

Смрази се. Гледаше картата на младия Андрос Гайл. Красив, силен, воин, с бял кинжал в ръката, опърпано, издуто около него наметало, и три момчета зад него, едното от дясната му страна, другото — от лявата, третото — едва видимо в далечината.

Оролам, приличаше на герой!

Кип остави картата настрани и продължи. Карабината на Цветния принц. Карабина? Кип дори не знаеше какво означава тази дума. Регенериращия? Ако имаше време, сигурно щеше да разбере някои от тези думи от картинките, но времето беше някак сгъстено. Сякаш някой щеше да дойде всеки момент и да вземе картите от ръцете му и те щяха да се изгубят завинаги.

Плъзгача. Кондора. Възпламенителния мускет. Ган Гуваир. Хелане Троас. Вив Сивата кожа. Юрас Заклинателя. Елм Железния. Прейад Порос. Колача от Агбалу. Бомбата светкавица.

Кип отново спря. Върна се назад. Колача от Агбалу. Мъжът беше оплискан с кръв, с огненочервен ятаган в едната ръка, стилизиран син пламък около другата, без броня, само по разкъсана окървавена туника, под която се открояваха яки черни мишци. Около него лежаха трупове, може би в някакъв дворец. Мъжът беше млад, не носеше готра, къдравата му коса прибрана на плитка в стил, какъвто Кип не беше виждал, но беше неоспоримо командир Железни. Кип беше помислил, че, Янус Бориг работи над картата му, едноок мъж… и не изглеждаше така, но този тук беше командир Железни. По-млад, но определено беше той. Сърцето му се сви.

Колача?

Погледна оръжейната рамка на стената. Ятаганът беше там, най-горе. Почернял гръб, бляскаво острие. Гранати и резба, тюркоаз и раковини.

Искаше му се отчасти да притегли и да се гмурне мигновено в този спомен, но не го направи. Трябваше да прехвърли всички карти, преди някой да го е прекъснал. Със сигурност някой го търсеше, със сигурност не можеше да му позволят да узнае всичко. Беше някак си твърде лесно.

Задели картата при другите, които искаше да проучи по-късно, и бързо запрехвърля останалите. Касапина от Ру беше следващата карта, сравнима по изкуство с картата на Железни. Догади му се. Знаеше за касапницата на генерал Гад Делмарта. На тази карта ухилен мъж размахваше мъжка глава за сплетената ѝ аташийска брада в едната си ръка и женска глава за дългата ѝ черна коса в другата. Кип си помисли какво ли ще стане с ума му, ако скочи в тази карта. Какво ли щеше да види, ако се превърнеше в генерал Делмарта? А ако влизането в този ум не се окажеше ужасно трудно?

Това беше жива история. Можеше да научи от тези карти неща, които не знаеше никой друг, които никой друг нямаше как да научи. И дори Кип да не беше истински полихром и да не можеше да притегля последователно допълнителните си цветове, можеше да ги вижда, което означаваше, че може да научи цялата история на всеки един от тях… както само малцина други на света щяха да могат. Който държеше тези карти, щеше да владее истината. Това не беше просто съкровище с неизмерима парична стойност. Това беше прозрение. Беше разголване на лъжи.

Всеки властник щеше да го иска заради това, което можеше да му каже за враговете му. Всеки с тайна щеше да иска да го унищожи, за да не го намерят враговете му.

Всеки с тайна. Като това да си Колача от Агбалу?

Черен демонски облак на отчаяние пропълзя в гърлото му. Командир Железни беше единственият човек, на когото можеше да се довери. И сега Кип беше в неговата стая, с тези съкровища, уязвим.

— Не съм аз — каза нечий дълбок глас зад него.

Кип подскочи, толкова стреснат, че разпиля картите.

— Извинявай — каза Железни. — Помислих, че може да си заспал, докато си ме чакал. Не исках да те събудя. — Клекна, за да помогне на Кип да събере разпилените карти.

Намръщи се още на първата, която вдигна, и погледна Кип.

— Тези са… истински?

— Да. — Кип най-сетне се вдигна и помогна на командира да съберат картите.

Станаха и командир Железни му подаде картите. Задържа една в ръката си.

— Никога досега не бях виждал оригинали. Действа ли? Както казват?

— Да. Ако притеглиш, докато ги докосваш, преживяваш това, което са преживели и те. Колкото повече цветове можеш да притеглиш, толкова повече виждаш.

Железни погледна картата в ръката си.

— Тази карта. Това е брат ми, знаеш ли го?

Кип кимна. Трепери-юмрук.

— Когато убиха майка ми… Сложно е. Беше ме държала настрана от Хромария и със смъртта ѝ причините да ме държи настрана също умряха. Баща ни си беше отишъл и трябваше да управляваме като деи. И брат ми, и аз бяхме надарени, сестра ми беше твърде млада, тъй че един от нас трябваше да остане у дома, за да управлява. Брат ми беше по-младият, но аз бях по-надарен и имахме добри съветници, които всъщност можеха да поемат повечето от управлението. Помислихме, че ако мога да стана пълен притеглящ, ще имам повече влияние в Хромария. След като се върнех у дома, брат ми щеше на свой ред да мине обучението си в Хромария. Тъй че брат ми остана у дома. За да се стабилизира управлението му, решихме, че трябва да се ожени. Тиру имаха най-сериозните претенции и трябваше да ги удовлетворим. Съветниците ни го казаха. Но бяхме младежи и макар кандидатката на тиру да не беше грозна, не беше и толкова красива, че да ти се разтупти сърцето. Бяхме млади глупаци и държах на това, което мислеше брат ми. Избрахме принцесата на тлаглану, Тазервалт, защото беше по-хубава от всички други кандидатки. Племето ѝ беше ненавиждано и макар тя да се влюби до лудост в брат ми и да го уважаваше, беше високомерна. Презираше всички. Заради това я намразиха още повече, а съответно намразиха и него. Съперничещите им тиру бяха осакатили баща ѝ по време на набег, докато той бил още млад, а тя не беше миротворка. Използваше всеки удобен повод да им се подиграе и да ги засрами.

Въздъхна и продължи:

— Тъкмо бях завършил обучението си, когато започна Войната на Лъжепризмата. Нямаше никакъв спор, че ще подкрепим Гавин. Дазен направи безплодни опити да привлече Пария, но бяхме твърде много задължени на Андрос Гайл и на баща му, Дракос Гайл, за да приемем предложенията му сериозно. Човек не би го разбрал по цвета на кожата, косата и очите на Гавин, но в жилите на Гайл тече твърде много парийска кръв. Все едно, изпратихме цялата си армия, но Андрос въпреки това настоя за още. Заминаха повечето от охраната на двореца. Едва успяха да стигнат навреме, но това е друга история. Като видяха тази слабост, хората от племето тиру дойдоха от планините и се внедриха в столицата на нашия дей Агбалу като цивилни, а след това, когато брат ми излезе на лов с петдесет от малкото останали с него войници, го нападнаха.

— Ханишу и неговите петдесет бяха предупредени от някакъв бежанец и се върнаха в града колкото може по-бързо. Тиру вече бяха вдигнали стана си в двореца, пируваха около непогребаните още тела на изкланите от тях хора. Брат ми и войниците му пристигнаха посред нощ. Тиру се бяха разпръснали, заспали или пияни и брат ми връхлетя върху тях като лъв. Беше на осемнайсет и вече имаше две дъщери и син. Намери труповете на жена си и децата си. Тиру им бяха причинили… неописуеми неща. Брат ми полудя. Воин в разцвета на силите си и див притеглящ. Изби ги всичките. Казваха, че се бил като лъв — все едно Анат го е обсебил. Избивал ги до разсъмване. Тогава народът на Агбалу се стекъл около него, обкръжили хората от племето тиру, старци и млади, търговци и цивилни, следващи войската, жени и пастири… и… — Преглътна. — И Ханишу ги изклал всичките. Лично. Тиру наброявали две хиляди фамилии, и тиру вече ги няма. — Подаде картата на Кип. — Внимавай какви спомени избираш да видиш, Кип. Защото ще запомниш това, което откриеш, завинаги.

Кип знаеше, че не бива да си отваря устата, но не можа да се сдържи.

— А ако истината в тази карта е различна от това, което са ти разказали?

Командирът извърна тъжните си очи към него.

— Не мисля, че ще има някакво значение. Загубих повечето хора, на които държах, и загубих брат си. Ханишу вече го няма. Беше сломен от това, което направи. Все още е несравним воин, но вече не вярва на себе си. Не може да води. Вече не е дори стражеви капитан. Не може да носи бремето на отговорността. Всеки път, когато вляза в спор с него, го губя за седмици. — Прокара длан по голата си обръсната глава. — Боя се, че преядох с истина напоследък. Та за това ли дойде да говориш с мен?

— Ще се закълнеш ли, че няма да кажеш на никого? — попита Кип.

— Не можеш да ме молиш за това, Кип. Трябва да правя това, което сметна за правилно.

— Моля те — каза Кип. — Ако не ми обещаеш, не мога да ти кажа всичко.

Командир Железни издиша тежко.

— Лош си като всеки Гайл, знаеш ли?

— Да, сър. Съжалявам, сър.

Командир Железни помълча малко, забил поглед в пода.

— Не знам защо ни теглите всички след себе си. Дори едно дете Гайл ме притегля като лист в буря. — Поклати глава. В тъжните му очи имаше горчивина. — Добре. Имаш думата ми.

— Янус Бориг направи картите. Бях в къщата ѝ…

— Янус Бориг? Тя е мит, Кип. Старата вещица от Двореца на вятъра?

— Не знам за какво говориш — отвърна Кип. — Тя беше просто една стара дама с малък дюкян.

— Дюкян?

— На Големи Яспис. — Кип го погледна объркано.

— Намерил си Истинско огледало? Криещо се пред очите на всички? Ти си в града от колко… два месеца? Как си я намерил?

— Библиотекарката ми каза…

— Коя библиотекарка?

— Рея. Рея Силуз.

— Хъм. Ще проверя това. Но да я оставим засега. Разкажи ми.

— Снощи отидох в къщата на Янус Бориг. Беше убита. От мъж и жена, които носеха ето тези наметала. Искрящи наметала. Правят ги общо взето невидими, освен в подчервено и свръхвиолетово.

За миг лицето на Железни се изкриви все едно Кип беше някакво малко момченце, разказващо му нелепи лъжи. После той погледна наметалата.

— Покажи ми една от онези карти.

— Коя?

— Няма значение.

Кип издърпа случайна карта, а Железни притегли тънка нишка синьо, докосна картата за миг, после дръпна рязко пръста си.

— Друга.

Кип протегна една и разпери картите, но Железни избра друга. Притегли, докосна я и дръпна пръста си като опарен.

— Моите извинения, трябваше сам да го разбера. Те са истински. Всички са истински. Разкажи ми всичко, Кип.

И Кип му разказа. Все едно огромно бреме падна от раменете му. Изведнъж отново се почувства дете… само че усещането беше хубаво. Твърде големи неща имаше на този свят, за да може да се справи с тях сам, а да се довери на Железни наистина беше хубаво.

— Та какво означава всичко това? — попита Кип.

— Мислех, че предстои война, но грешах — отвърна командир Железни. — Войната вече е тук. А ти си в огромна опасност. Както и аз.

Беше най-всеобхватното обобщение, което Кип бе чувал, затова се почувства съвсем тъп, когато каза:

— О, мм. Има още нещо.

— Намерил си още някой артефакт с променяща света сила, освен две искрящи наметала и цял комплект оригинални нови карти на Деветимата крале? — попита учудено командир Железни.

Устата на Кип се раздвижи безмълвно.

— Просто се пошегувах, Кип.

Кип бавно издърпа кинжала и го положи на дланите си. Беше по-дълъг. Вече бе сигурен в това. Бялото изглеждаше по-бяло, черните спирали изглеждаха по-черни. Имаше и друга разлика: от седемте инкрустирани в острието диаманта единият грееше яркосиньо, както когато Кип си беше взел кинжала от Зимун, но сега за секунда проблесна и отвътре. В мътно зелено.

Кип преглътна и вдигна очи към командир Железни.

67.

Дазен Гайл трепереше и се тресеше. Очите му бяха сухи и смъдяха от рядкото мигане.

Беше в надпревара със собствената си тленност и с часовник с неизвестно колко пясък в него. Беше се съвзел от треската, но все още беше смъртно изтощен от нея. Тялото му, което се бореше да се изцери само от треската и от десетките порязвания, които беше понесъл в пълзенето си през тунела от адски камък, беше отчайващо отслабнало. Глупакът слуга на Гавин продължаваше да пуска синия хляб по тръбата. Колкото повече от него не изяждаше Дазен, толкова по-добър ставаше източникът на синьо и толкова по-бързо можеше да притегля. Но колкото повече гладуваше, толкова повече отслабваше.

А хлябът не беше дълготраен. Веднъж седмично — с допускането, винаги с допускането, че Гавин е уредил да го хранят веднъж дневно, вместо на някакви странни интервали — веднъж седмично клетката се напълваше с вода.

В началото, преди толкова много години, Дазен си мислеше, че това е проява на милост. Ако се опиташе, можеше да среши възлите в косата и брадата си. А след това веднъж се бе опитал да спаси брадата си… и видя, че водата я е избелила или зацапала в мътно сиво. Синкавосиво. Беше в синята клетка, разбира се, отразила беше синята светлина от стените.

Наистина се бе оказало милост. Така Гавин беше предпазвал брат си да не хване някоя болест от изпражненията и мръсотията на собственото си тяло. Беше също така и средството Гавин да се погрижи всичко, което Дазен можеше да е скрил за седмица, от храната си или от веществата в тялото си, да бъде отмито от водата и прочистено от всякаква сила.

Дазен трябваше да плува, задържайки около себе си мазния плат, който бе изтъкал от собствената си коса, няколко пъти, когато беше идвал пороят, и сега го заплашваше отново. Беше твърде отслабнал, за да направи нещо повече, освен да се задържи над водата и може би да опази един самун, тъй че всяка седмица първите два дни гладуваше и после започваше да притегля отново, и към края на седмицата притеглянето му се ускоряваше. След това поглъщаше всичкия клисав хляб, който коремът му можеше да побере, преди пороят отново да дойде и отново да отмие всичко.

„Волята ми е несломима. Непоклатима. Титанична. Нищо не може да ми се опълчи. Нищо не може да ме спре. Аз ще спечеля. Има само победа. И ще съкруша брат си. Това е огънят, това е горивото, това е надеждата, която поддържа съкрушеното ми тяло.“

Синьото беше по-твърдо от зеленото. Синьото бе всичко, което му трябваше, за да се измъкне от това ниво на ада.

След още час дясната ръка на Дазен се изпълни. Той се издърпа назад на мястото си до стената. Опря плътно гръб в зеления луксин и се напрегна. Вече от седмици — или месеци? — беше изстрелвал сини снаряди с най-високата скорост, която тялото му можеше да постигне, и се стягаше, за да не бъде попилян и унищожен.

Стената от зелен луксин срещу него беше надупчена и разкъртена на дълбочина една длан. Отначало това го вбесяваше. Брат му беше направил синята килия по-тънка и синият притеглящ в Дазен бе очаквал, че всяка килия ще е със същите мерки. Но брат му знаеше, че зеленото е по-слабо от синьото, тъй че, разбира се, беше направил зелените стени по-дебели. Беше логично. Синьото в него го беше укротило.

Избираше целите си с аритметична точност, за да проучи структурните свойства на зеления луксин. Не знаеше дали е избрал подходящата стена, разбира се. Облата форма на килията му възпрепятстваше това. Ако брат му неволно бе направил стените различни, Дазен можеше просто да е извадил лош късмет и да е избрал най-дебелата.

Това го ядосваше. Несигурността на избора. Неточността. Беше неправилно. Беше похабил поне един ден в безсилен ступор, докато се мъчеше да проумее дали има някакъв начин да разбере коя стена е правилната. Часове, похабени в изчисления, когато се искаше действие.

Беше предупредителен знак колко дълбоко е проникнало синьото в него.

Но го беше преодолял, както беше преодолял всяка съпротива. Както щеше да надвие дори брат си.

Вдиша дълбоко. Десет дъха, докато стегне волята си. Всеки снаряд, който изстрелваше, го нараняваше, блъскаше отслабналото му тяло в стената. Но Дазен не можеше да се предаде, не можеше да стреля слабо. Да стреля слабо означаваше да похаби дните, които му отнемаше притеглянето на нужното му синьо. Стената можеше да поддаде всеки момент. Можеше да поддаде точно след този изстрел.

Или, разбира се, можеше да отнеме още двайсет, а всеки момент Гавин можеше да се върне и…

„Не! Не го мисли. Просто продължавай. Болката не е нищо. Болката е препятствие на пътя към свободата. Не мога да бъда спрян. Няма да бъда спрян. Ще получа своето възмездие и свобода и онези, които ми направиха това, ще треперят.“

Пое десетия дъх, стегна дясната си ръка с лявата и сбра силата си. Стари белези по дланта му се разтвориха, щом синият луксин раздра кожата му.

Дазен изкрещя с отчаяние, омраза и чиста, величава воля. Снарядът изригна от него с невероятна мощ.

По време на Войната на Лъжепризмата веднъж го бяха поразили в гърдите с боен чук. Беше пропукал щита му и едно ребро. Сега, с изтощеното му тяло, беше по-лошо. Припадна.

Но когато отвори очи, видя победата си. Зеленият луксин беше разбит. Няколко тънки нишки още го задържаха, но беше разбит. Можеше да види тъмнината отвън. Затворът му беше разбит.

С наложено с воля спокойствие, което щеше да изуми по-младия Дазен, той отпи глътка вода и изяде къшей хляб. Не толкова, че от дълго празният му стомах да се разбунтува обаче.

И тогава, едва тогава притегли тънка нишка зелено. Беше светлина, беше живот, беше мощ и свързаност, благополучие и сила.

Едва тогава, най-сетне, си позволи миг на триумф. Беше го постигнал. Беше успял. Наистина беше несъкрушим. Беше бог.

Надигна се, с широка усмивка, с разтреперани крака, но достатъчно силни, за да може да остане прав, и закрета към дупката. Разкъса с голи ръце зеления луксин и направи достатъчно широк отвор, за да надникне навън. Да изпълзи навън, след като събере още малко сила.

Провря глава през дупката, притегли несъвършено зелен луксин в ръката си и окъпа мрака в немощна зелена светлина. Зеленото яйце, в което бе стоял затворен, беше като че ли побрано в по-голям тунел, съвсем малко по-широк от самото яйце. Беше все едно коя стена е пробил. Всичките бяха еднакви.

За един глупав миг се ядоса заради времето, което бе похабил в чудене коя страна да атакува. Но после и това отмина. Онзи ден на колебание беше свършил, не можеше да се върне и беше нелогично да се гризе за това, да хаби още от настоящето заради миналото. Изтласка го от ума си и усмивката му се върна.

Виждаше тунел; подът блещукаше от острите късове адски камък.

Дазен се засмя, тихо, кротко. Беше смях за това, че най-сетне, най-сетне го бяха подценили.

„Не, братко, няма да стане. Този път — не.“

68.

— Корван, аз добър човек ли съм? — попита Гавин.

— Ти си велик човек, приятелю.

— Не е същото, нали? — попита Гавин.

Имало беше кръв в сънищата му. Кръв, зацапала водата, от синьото, което не можеше да види, до червеното, което със сигурност виждаше. Червено на сиво. В начеващата си слепота неволно бе разменил синята красота за кръв.

— Когато раздвижваш света, някои ще бъдат разбити — каза Корван. — Как би могло да е иначе? Когато потопи пиратите при нос Спокойствие, окованите за греблата роби умряха първи. Какво друго трябваше да направиш? Да оставиш пиратите да пленят и превърнат в роби още хиляди други? Но не това имах предвид. Ти си велик.

Гавин помисли над това и го затаи в паметта си.

— А ти, Корван? Що за човек си ти?

— Аз просто съм компетентен. Червен по обучение, но не по природа. Не съм водач, освен когато липсва водачество. Но ти знаеш тези неща по-добре от всеки друг. — Изражението му беше хитро, насмешливо.

Не водач, освен когато липсва водачество? Беше истина: Корван беше доказал, че е доволен да приема заповеди — дори заповеди, които не разбира — от тези, които са спечелили доверието му. След това, без да промени нрава си, беше поел командването на цели армии. Знаеше какво трябва да се направи и го правеше, някак си без това да променя самопреценката му. Може би наистина беше живял съвсем доволен като бояджия в малко градче.

Гавин се зачуди как го постига това Корван. Самият той никога не се примиряваше с друго място освен първото. Дразнеше се от по-волевите от него, като баща му, или от по-мъдрите, като Бялата. Изгаряше от яд.

Беше слабост в характера му, несъмнено.

— Правя те сатрап — каза Гавин. И да го съкруши дано това Корван, какъвто и да беше.

Корван се задави с чая. Наистина задоволително.

— Ти луд ли си? — попита Корван. — Милорд.

— Това до голяма степен е каквото вече си, а аз все още съм Призмата. Това е мой прерогатив. Ще се опитат да ме спрат, но стига да не избиеш ясновидците, никой от другите сатрапи или членове на Спектъра няма да загуби нищо. Ще предложа да получиш име на Цвят в Спектъра, но ще си позволя да загубя по тази точка, за да утолят егото си с някоя победа. Новата ти сатрапия ще е второстепенна за няколко поколения. Това ще са политически битки, които ще трябва да водят тези след нас. Първо — оцеляването.

— Но защо? — попита Корван. — Какво получаваш с това?

— Вече го обсъдихме. Храна. Семена. Вече знаем, че нещата ще са трудни, но островът е достатъчно голям, за да не измрем от глад до пролетта. Но ако не получим семена за следващата година…

— Нямам предвид това.

— Давам на хората си чувство за цел и още една причина да ти се подчиняват, да си устроят тук нов живот и да останат дори когато нещата започнат да се оправят достатъчно добре, за да могат да напуснат.

Корван остави чашата си на пода.

— Прощавай, Гавин, но забравяш колко добре те познавам. Тук има нещо повече.

Гавин се подсмихна.

— Имам нужда да ми вярваш, Корван. Когато дойде времето. Предстоят кризи и ще трябва да действам бързо. Трябва да знам, че ми пазиш гърба, винаги.

Гърбът на Корван се стегна, лицето му помръкна. Гавин не го беше виждал толкова ядосан от години. На всичкото отгоре мина на „вие“.

— Милорд, някои хора вярват в Оролам, някои вярват в злато, но аз вярвам във вас и на това ще държа. Вярност към едного, както би трябвало да знаете.

— Смяташ, че е недостойно от моя страна да се съмнявам в теб ли? — попита Гавин.

Корван беше стиснал устни и затворил очи.

— Така е — каза Гавин. — Доказал си се предостатъчно. Но вярата ти ще бъде изпитана.

— И ще бъде през огън по-чист отпреди, несъмнено.

— Благодаря ти, Корван. Прощавай. Сатрап Данавис.

— Милорд — каза тихо Корван. — Благодаря ви за това, което направихте. Със синята напаст. Знам… Знам, че е било ужасно, но благодаря, че го сторихте.

Гавин стана, без да отвърне нищо. Огледа се. Беше призовал хората на големия площад. Имаше планове да построят стадион, но все още не бяха напреднали много по него. Все едно, трябваше да им поговори. Да укрепи подкрепата за Корван.

— Лорд Призма — каза тихо Корван. — Не знам дали мога да съм сатрап. Дори на второстепенна сатрапия.

Беше проява на милост, че смени темата, след като каза мнението си за касапницата на Гавин.

— Глупости. Същото е като това да си генерал. Само дето ако си добър в това, рядко ще ти се налага да виждаш как хората ти умират.

Генералът изсумтя. Щеше да е по-трудно от това и двамата го знаеха. След това приятелят на Гавин присви очи.

— Бунтовниците държат дъщеря ми. С това, че ме правиш сатрап, Лив ще стане хиляда пъти по-ценна за тях.

Корван винаги беше бърз.

Гавин огледа трупащите се на стадиона хора. Събираха се, за да го слушат, с надеждата, че ще говори, но готови да се примирят и само с това, че ще го зърнат.

— Знаеш ли какво не можеш да направиш с дъщеря на сатрап, когато търсиш подкрепа от неутрални страни?

Този път поне Корван нямаше готов отговор.

— Да я убиеш — каза Гавин. — Ти си ми приятел, Корван. Не го забравяй.

Лицето на Корван се изкриви за миг от внезапна скръб и внезапна надежда и раменете му потрепериха. Той извърна очи от Гавин, докато се мъчеше да се овладее, после се смъкна на колене, и още, и накрая се просна в краката на Гавин. Повече почит, отколкото благодарност. Беше благоговение. Преклонение.

— Готов сте да направите това? За мен?

— Правя го по много причини, приятелю. Няма чист алтруизъм.

— Но алтруизмът остава. Познавам ви, милорд.

— Моля те, стани, приятелю. Става неловко.

И наистина, по площада и по балконите на златистите здания наоколо мъже и жени, и дори деца, които нямаше как да знаят на какво се покланят, падаха на колене и след това по очи, където имаше място.

Това трогна Гавин. Бяха загубили всичко, защото той се беше провалил. Никой не беше ял до насита през последните месеци, защото не знаеха за колко дълго ще им стигне храната. Всички работеха от зори до мрак, всеки ден. Живееха в бараки, претъпкани с непознати. Нямаха никакво богатство, имаха малко надежда и много болка — и все пак му предлагаха драговолно дори и малкото, което имаха.

— Народе мой! — извика Гавин и гласът му се извиси до тона му на оратор, на пълководец. — Стъпкан, бедстващ, мизерстващ, но не и отчаян. Народе мой, най-скъпи на сърцето ми… — И заговори. Призова ги да станат и те се изправиха. Можеше да ги призове да го последват и в пастта на ада и те щяха да тръгнат и да пеят възхвали по целия път. Добър беше в това. Не роден за това, но бе откраднал тази корона и толкова дълго я беше тъкмил в ръцете си, че вече му прилягаше.

Обърна се към страховете им и разпали страстта им, призна скърбите им и жертвите им и ги стегна за идещите трудности, и ги накара да се чувстват горди от всичко това.

„С какво право подчинявам мъже на волята си? Или не съществува право, а само способност? Тези жени тук просто робини ли са на моя пиратски кораб? Тези деца просто жертви ли са на пътя на гибелта, която сея?“

Но продължи да говори, призова ги към мир и разбирателство с народа на Острова на ясновидците, положи основите, очерта откровено трудностите, чакащи ги на пътя им, и хвърли цялата тежест на подкрепата си зад Корван.

Закле се да е с тях, когато може, и каза, че когато ги напусне, ще е за да ги защити по-добре, и че винаги ще се връща при тях. Ще се труди редом с тях и ще предотвратява страданието, доколкото може, и ще скърби за мъртвите, когато смъртта се окаже неизбежна.

Поне двама писари записваха думите му на бързопис. Изненада се, че сред бедните има писари, макар да не трябваше. Корван, разбира се, бе намерил сред бежанците писари, за да могат да разпространяват копия на декретите му до лагеруващите далече сред горите и да пращат послания до ясновидците.

Това го накара да смекчи следващата част от словото си. Дано да отнемеше месеци, но рано или късно баща му щеше да притежава копие на всяка негова изречена тук дума. Все пак доброто, което щеше да свърши разпространяването на словото му сред бежанците, си заслужаваше щетата, която щеше да дойде по-късно.

„Дори и ти няма да можеш да спреш това, татко.“

Най-сетне, след като подготви хората да посрещнат с твърдост това, че Спектърът и сатрапиите ще гледат на тях с пренебрежение — сякаш трябваше да се притесняват за такива неща, когато коремите им бяха залепнали за ребрата, — Гавин извиси аудиторията си и самия себе си като техен поборник и обяви новата сатрапия.

Народът зарева ликуващо.

„Наистина съм много, много добър в това.“

Лицата им грееха. Може би беше даровит оратор. Беше даровит притеглящ със сигурност, най-добрият от много години навярно. Почитта им, възхищението им, тези неща бе извоювал — но не заслужаваше обичта им. Зачуди се дали е единственият, който го знае.

След половин час двамата с Карис се плъзнаха по водата почти само с онова, което бяха донесли със себе си преди три месеца. Не ѝ даде обяснения. Беше видяла кръвта по него, когато се върна предната нощ. Беше видяла изражението му. Не го укори, че е заминал без нея. Познаваше го. И без да попита накъде тръгват, се беше сбогувала. Знаеше.

Тълпите се събраха отново, когато двамата тръгнаха към пясъчния бряг, и зареваха възторжено, когато той им махна. Мъже и жени плачеха за него. Беше безумна доброта, която Гавин не можеше да разбере, но я оцени. А след това потеглиха.

Докато Островът на ясновидците бавно изчезваше в далечината зад тях, той го гледаше през рамо, смутен. Двамата с Карис малко говориха през този ден, всеки потънал в мислите си. Вдигнаха бивака си на някакъв бряг близо до Руишки нос в Аташ.

На следващия ден, след като превключи плъзгуна на ръчно гребане с веслото, за да преодолеят последните левги до Малки Яспис, Гавин зърна кулите, издигащи се величествено на светлината на обедното слънце. На фона на ярките цветове на другите кули синята изглеждаше унило сива. Посестримата ѝ, съседната зелена кула, бе украсена с илюзии под луксина така, че да наподобява извисяващо се дърво — тази година почитаха Аташ, като изобразяваха изчезналата вече атасифуста. Но цветът не беше точният. Преди войната Гавин беше видял последната горичка атасифуста.

Над Хромария се сбираха буреносни облаци и отначало Гавин си помисли, че е просто трик на светлината, но когато се приближиха, се увери, че не е.

Защо щяха да са направили такава грешка? Със сигурност някой аташиец, който помнеше дърветата, щеше да възрази. Листата на гигантските дървета бяха ярки, лъчисти, съвършена премяна за зелената кула, а не този болнав сивкавозелен миш-маш.

О, по дяволите! Гавин притегли зеленото, което му трябваше за гъвкавост на веслото. Все още можеше да го прави, но все едно че отново градеше цялата проклета стена Ярка вода само за да придаде малко повече гъвкавост на няколкото ъгъла на плъзгуна си.

И в същия момент Гавин разбра: след всичко, което бе направил, за да спаси света от синята напаст, вече губеше зелено.

69.

Командир Железни си пое дъх.

— Кип, имаш ли представа какво…

— Не! Нямам.

Командир Железни гледаше напрегнато кинжала.

— Странно. Защо два от скъпоценните камъни са цветни, а другите са прозрачни?

— Надявах се ти да ми кажеш. Сър.

— Кип, не знам много за това оръжие, освен че е важно, че го пазеше самият Спектър и че беше изгубено през войната. Не знам какво прави, освен че е красиво, но хора са били убивани заради този нож. Неведнъж. Тези материали… бял метал и черен… — Посегна да докосне кинжала, но спря.

— Луксин ли? — попита Кип. — Бял и черен луксин?

Железни изглеждаше объркан.

— Винаги съм си мислил, че черният луксин е просто обсидиан. Адски камък. Това…

Кип не беше забелязал, може би всъщност не беше гледал, след като бе огледал набързо кинжала на смътната светлина в баржата, но черният метал, прошарен надолу до средата на острието, не изглеждаше така, както го помнеше. Сега сякаш блещукаше смътно, с нещо като пулс.

Други ученици бяха питали за белия и черния луксин. Отговорът бе кратък: не сте готови за тези приказки. Знаеше само, че никой никога не е виждал и двата, тъй че се бе съсредоточил върху по-непосредствени неща — например да не го изритат в задника, да разбере как да използва тъпото сметало и да запомни наизуст седемстотин трийсет и две идиотски карти, които дори не включваха всички забранени карти, които, явно, бяха най-интересните. Посегна към кинжала.

— Не пипай острието! — каза Железни. — Наричат го Смукача на костен мозък и изобщо не държа да разбера защо. — Намръщи се. — Изглежда ми познат. Къде съм го виждал?

— У Зимун. Това е ножът, с който се опита да убие лорд Призмата.

— Убиецът от баржата?

Кип кимна.

— Откъде знаеш името му?

— Опита се да ме убие, в Ректън.

— И как… Няма значение. Трябва да го скриеш, Кип. От всички.

— Мисля, че е твърде късно — каза Кип. — Андрос Гайл смята, че е у мен. Или поне смята, че знам къде е. Боя се от това, което може да направи, за да го вземе.

— И би трябвало. — Командир Железни отиде до килера и отвори една ракла. Върна се с нещо с много кожени ивици. Уви ги около канията на кинжала. — Вържи това на прасеца си, под панталоните. Веднага, Кип.

Отиде до вратата и посочи на Кип да се дръпне встрани, за да не се вижда. Кип се подчини и Железни открехна вратата.

— Джейд, зает съм. Не пускай никакви вестоносци. Особено онази проклета змия.

— С удоволствие, сър — отвърна женски глас.

— Змия? — попита Кип. Беше навил крачола, но още не можеше да се оправи с ремъците.

— Робът на Андрос Гайл, Гринуди. Почти не можеше да притегля, но Андрос го вкара, като награда за добра служба, така предположихме. Мина през целия курс на обучение за Черната гвардия, създаде си приятели, научи тайни, лични, както и общи, а в деня на клетвата реши да подпише отново с лорд Гайл. Който пък използва тези тайни. Преди двайсет години беше, но още помним. Не е ужасно необичайно някои да напускат точно преди да подпишат, но хаби ужасно много от времето и усилията ни. Влагаме много усилия да обучим някого, а после той ни напуска и ни оставя на сухо.

— Гринуди? — удиви се Кип. Не можеше да го проумее. — Онзи стар пън е бил почти черногвардеец?

— Щеше да е мъртъв досега, ако беше станал черногвардеец, разбира се. От постоянното притегляне. Тъй че може би е просто умен.

— Което не го прави по-малко изменник — каза Кип.

След като дръпна крачола, за да скрие канията, вече стегната за външната страна на прасеца му, Кип протегна ръка към командира за кинжала, Железни го изгледа твърдо.

— Кип, благодаря ти. Благодаря ти, че ми се довери. Но не го прави повече.

— Кое?

— Знам, че си самотен, и знам, че искаш да се довериш на някого. Разбирам. Но вече не си в това положение. Не знаеш какъв натиск може да ми окаже Андрос Гайл. Познаваш ме само от три месеца, а току-що връчи в ръцете ми три големи съкровища. Бих могъл да ти ги взема и да заповядам да те изхвърлят. Бих могъл да си купя трон на сатрап с това, което имаш. Мислиш, че съм неподатлив на изкушения? Мислиш, че съм твърде добър, за да го направя?

— Да, така мисля — отвърна Кип.

— Но не си сигурен.

— Човек трябва да действа, без да е сигурен във всичко, иначе никога няма да прави нищо.

Устните на командир Железни трепнаха.

— Значи вече си мъж?

— Отнел съм живот, взел съм живота си в ръцете си и съм го доверил на приятел. Да, бих казал, че това ме прави мъж.

— Нито едно от двете не те прави мъж. Първото те прави убиец. Второто те прави глупак. И двете могат да те убият.

— Но не днес, нали? — попита Кип. Въпреки цялата си дързост неволно преглътна, взрян в кинжала в ръката на Железни.

— Не днес — заяви командир Железни. И му подаде кинжала.

Кип го взе с унила усмивка и го прибра в канията, после спусна крачола на панталона си над него.

— Сега да поговорим за другите неща, които може да те убият тук — каза командирът. Вдигна едно от наметалата. — Първо, искрящи наметала. Фантастично. — Въздъхна все едно искаше да издиша цялата си полагаща му се доза неверие. — Разправят, че имало дванайсет искрящи наметала. И че ги използвали по двойки. Наемните убийци.

— Като Ордена на Разбитото око ли?

— Били са гордостта на предполагаемия орден.

— Били са? Предполагаем? Нали държиш наметало от легендите в ръката си. Буквално.

— Така изглежда.

Кип показа на командир Железни картата с искрящото наметало.

— Този мъж беше един от тях. Казваше се Вокс, а партньорката му се казваше Ния.

— И как уби двама професионални убийци, Кип?

— Той уби нея. Без да иска. Аз просто извадих късмет. Не очакваха, че ще ги видя, но ги видях. Държаха оръжията си под наметалата до последната секунда, а после…

— Риторичен въпрос, Кип.

— О.

Командир Железни седна на ръба на леглото.

— Точно когато човек реши, че всичко, в което е вярвал през целия си живот, е лъжа, се появява нещо, което го изкушава да вярва отново. Суета. Плаващ пясък.

— Сър?

Командир Железни потърка наболата по темето му четина.

— Езичниците вярват в много богове, както знаеш. Или в реални, живи същности, които искат от тях да им принасят жертви и могат да бъдат усмирени с човешки дарове, или, както вярват други езичници, просто като аспекти на самата човешка същност — както алчността е част от всеки от нас, или амбицията, или страстта — вярват, че боговете трябва да бъдат почитани само защото разкриват истини за собствените ни души. Но да се говори за езичници все едно всичките те са еднакви, е опростяване на нещата. Дори ако говориш за поклонниците на Атират — какъвто явно е бил Вокс, — ще е твърде опростено. Всички те вярват в съществуването на много богове, но боговете им са различни. Иначе са хора като нас: някои добри, някои зли, някои вярват в глупости. Има глупави религиозни забрани — например, че използването на очила е греховно, неестествено. Но пък някои секти с охота принасят в жертва първородното си дете, за да подкупят боговете да им дадат богата жътва. Някои почитат своите цветни бесове. Други ги гонят. Трети ги пребиват с камъни. Успешните бесове — защото твърдят, че съществуват такива — властват понякога като полубожества.

— Не разбирам как може така — каза Кип.

— Само защото човек основава целия си живот на глупости не означава, че всичко, в което вярва, е погрешно.

Кип повдигна вежди. Значи…

— Несигурността е мъчение.

— Някои езичници вярват, че разцепването на светлината е отделна дарба. Нашето учение винаги е гласяло, че разцепването на светлината е дарбата единствено на Призмата. Не е свещено писание, но е било учението за стотици години. — Командир Железни размаха картата на Искрящото наметало. — Тук пише: „Ако е Светлоцеп…“ Което означава, че разцепването на светлината е възможно. Дори да отрекат това, което се е случило с теб, тези карти са истински. Не могат да бъдат отречени. Тази карта не би могла да унищожи вярата, но може да направи така, че всеки луксиат, изказвал се за разцепването на светлината, да изглежда глупак в очите на хората. Ще е както когато преди двеста години Певарк е доказал окончателно, че светът е кръгъл. Неколцина учени твърдели същото петстотин години преди него, но никой не му е благодарил, че е направил луксиатите на глупаци. Навигационните корекции, които са позволили неговите по-добри изчисления, се появяват години след като е бил линчуван.

— Линчуван? — попита учудено Кип.

— Заради нещо съвсем друго — твърдял, че светлината е отсъствие на тъмнина вместо обратното. — Видя озадаченото изражение на Кип и каза: — Не се притеснявай за това. Важното е, че разцепването на светлината е реално. Някои от нас винаги сме го подозирали, поради което Черната гвардия винаги е вербувала такива като Адрастея. Не просто защото може да види скрити оръжия, а защото може да види наемен убиец, който е невидим.

— Но как става това? — попита Кип. — Не мислех, че такива неща са възможни.

— Ти си мъждивец, Кип. Нямаш основата, за да разбереш…

— А ако имах, щях да знам погрешни неща. Тъй че не се налага да ме отучвате от всичко, което мисля, че знам.

Железни се съгласи с кимване и бърза усмивка. Вдиша дълбоко.

— Светлината е сила. Силата винаги отива някъде. Слънчева светлина например осветява под от черешово дърво. Знаем, че слънчевата светлина е пълноспектърна: от подчервено до свръхвиолет, но подът отразява само червеникавокафявото… къде отива останалата светлина? Поглъща се. След години сравни този дървен под с част от същия под, която е била покрита с черга или е останала в сянка. Изложената на слънцето част е избеляла. Светлината много бавно е променила естеството на самото дърво — разбила го е. Точно както светлината потъмнява кожата на мъж или изсветлява косата на жена. Точно каквото прави един цвят на тялото на притеглящ. Призмите не разкъсват халото въпреки че притеглят големи количества светлина, защото са способни да освободят всичката светлина. Останалите от нас сме по-малко ефикасни, по-уязвими. Работата е, че светлината, която пада върху една повърхност, не може да бъде променена, освен ако не поставиш леща пред слънцето. Енергията е неизменна. Трябва да се справиш с това.

— Ако действа така, както съм чувал, че се предполага, един светлоцеп е като клин в светлинния поток: удължава дългите спектри и скъсява по-късите, тъй че цялата видима светлина бива освободена над и под видимия спектър — продължи той. — Чувал съм приказки за изгорели светлоцепи, ако трябва да се справят с твърде много светлина, да речем, в ярък ден — понеже превръщат прекалено много видима светлина в топлина, може да изгорят. Тези наметала донякъде ги улесняват. Както лещите улесняват един притеглящ да притегля цвета си.

През последните месеци Кип беше видял толкова много чудеса, че не му беше трудно да го повярва.

— Значи ми казваш, че може да има орди от невидими хора, които вървят сред нас?

— Не орди. Достатъчно доброто разцепване на светлината, за да си невидим, вероятно е почти невъзможно. Съществуват само — ако легендите са верни, което е едно голямо „ако“ — дванайсет от тези наметала, създадени за първоначалния Орден на Разбитото око, ако не преди това. Някои със сигурност са били изгубени или унищожени, а сега имаме две от тях. Тъй че най-много навън да има още пет екипа убийци. Може би само два или три. Може би нито един.

— Но сега поне имаме тези наметала.

— Което е по-добре, отколкото да ги имат враговете ни, но те вероятно са безполезни за нас. След като Хромарият е отрекъл съществуването им, не мисля, че разполага с някакъв метод за изпитване на притеглящи, с който да открива светлоцепи. Дори някои да знаят за такова нещо, как да го споделят, след като самата идея граничи с еретичното? Аташийските луксори са потиснали нещо подобно преди сто и десет, дори сто и двайсет години.

— И това е само една карта — каза Кип.

— А ти имаш цяла пълна колода. Трошача, как не. — Командир Железни започна да се смее тихо.

— Какво ти е толкова смешно? — попита Кип.

— Просто си помислих, че с това колко важни са тези карти и този, който може да ги види най-ясно, ти вероятно току-що обрече няколко от моите фаворити да прекарат остатъка от живота си в някоя библиотека в пипане на карти и водене на бележки.

— Не разбираш ли, че като нищо може да се смееш на собственото ми бъдеще? — измърмори сърдито Кип.

— Едва ли — каза глас зад него. — Допускам, че до следващата година или ще бъдеш убит, или ще живееш вечно.

Кип се обърна… и там, пред най-безшумната врата в историята, стоеше Гавин Гайл и се подсмихваше насмешливо.

— Но не бих заложил срещу момчето, което е убедило Янус Бориг да му даде делото на живота си.

Кип беше онемял.

— Как е дъртата коза? — попита Гавин.

— Мъртва е — отвърна с глух и безжизнен глас Кип. Досега не беше осъзнал колко е заобичал старата жена.

Последва почтителна пауза.

— Трябваше да се досетя от наметалата — каза Гавин. — Никакво доказателство кой е изпратил убийците, предполагам?

Кип нямаше какво да каже. Явно първата му, инстинктивна догадка беше погрешна.

— Не гледайте мен, лорд Призма — каза командир Железни. — Не бях там. Не съм ги убил аз. Кип ги е убил.

Гавин изгледа Кип.

— Ти?! Искам да чуя тази история. Но по-късно. Браво, сине.

Сине. Сине! С една дума Гавин преобръщаше месеците мъчение от страна на лорд Андрос Гайл. На Кип му се дощя да натика всичките карти и кинжала в ръцете на баща си и да се разреве.

Гавин вдигна пръст.

— Едно по едно. Командире, твоите черногвардейци пратиха Гринуди да си събира багажа. Засякох го. Връщаше се при баща ми. Изглежда, си мисли, че ще бъдеш отстранен от поста си.

— Смятам, че този неверен червей е прекален оптимист — отвърна Железни.

— Пратих Карис да го спре, но ако трябва да направиш нещо, го направи веднага. Ще се намеся, доколкото мога, но ти не си в моята сфера на компетентност. Сигурен ли си, че той не е прав, че не си направил нищо, и сигурен ли си, че Карвър Черния ще те спаси?

Лицето на командир Железни помръкна.

— Има едно-две неща, които биха могли да… създадат проблеми.

— Какво? — попита Кип. — Какво си направил?

— Не е въпросът какво съм направил — каза Железни. — Гледах в един… Лорд Призма, Трошач, извинете ме. Трябва да свърша нещо спешно.

Тръгна да излиза, но на прага спря и се обърна.

— Трошач. Можеш да разчиташ на Круксър. И… просто за да знаеш, от теб се получи чудесен черногвардеец.

Тръгваше си. Кип изведнъж се уплаши, че никога повече няма да го види.

Притича и го прегърна.

Железни изсумтя изненадано. После също го прегърна. След това го избута назад.

Нещо странно имаше в погледа на Гавин, когато видя как Кип прегърна командира. Отчужденост. Но само за миг — и изчезна. Той хвърли на Железни кесия с монети.

— Командире, за всеки случай. И, честно, не съм сигурен дали идват за теб.

— Аз съм — отвърна Железни. — Оролам да ви даде светлина, лорд Призма. Всичко добро, Трошач.

И си тръгна.

70.

Идос беше град на зикурати. Беше построен преди векове и някои луксиати твърдяха, че зикуратите били опит на човека да се изкачи до небесата. Наричаха ги светотатство. Но опитите на тези луксиати да наложат събарянето на зикуратите така и не бяха успешни. Огромните терасирани пирамиди в града бяха тринайсет, подредени геометрично, шест и шест около една. Централната беше значително по-висока от кулата на Призмата, за която Лив беше мислила, че е най-високата постройка на света.

След като се беше предал на генерала на Дазен Гад Делмарта вместо да воюва във Войната на Призмите, Идос си беше спестил огъня, меча и потопа. Повечето мъже, принудени да служат в армията на Дазен — или поне оцелелите от Битката на Разцепената скала — се бяха върнали у дома след два месеца и градът се беше възстановил от войната по-бързо от всеки друг град на южното крайбрежие.

Корехидор на града беше Ката Хам-халдита, син на аташийския сатрап. Титлата беше тирейска, от малкото остатъци от времето, когато Тирея включвала сегашния Източен Аташ. Когато корехидорът излезе да преговаря, Цветния принц заповяда покрай централния булевард, по който щеше да мине младият мъж, да излязат всички цветни бесове в армията и нареди на всички да се постараят да се набиват на очи, но да не обръщат внимание на корехидора, а всеки да си върши работата, тъй че той да си помисли, че са много повече, отколкото бяха.

Това несъмнено направи преминаването ужасяващо и момчето пристигна съкрушено. А си беше момче, защото макар формално да управляваше един от най-богатите градове в Седемте сатрапии, беше само на двайсет години и изглеждаше още по-млад, дори малък.

Лив посрещна корехидор Хам-халдита и двамата му телохранители пред палатката на Цветния принц. Присъствието ѝ, изглежда, накара младежа да се стегне. Усмихна ѝ се, както беше свикнал да приласкава жените — само с тази усмивка. Беше хубаво момче, макар и мършаво и с тесни рамене. Лив предпочиташе мъжът да прилича на мъж. Отвърна му с вежливо неутрално кимване. Всъщност сърцето ѝ се беше разтуптяло — не от момчето, а от това, че ѝ се бяха доверили да е тук. Беше си облякла най-хубавата рокля и беше сигурна, че младежът я харесва.

— Корехидор, щастливи сме, че дойдохте при нас. Принцът си отдъхва вътре. Заповядайте, влезте — каза тя.

Той погледна за охранителите си, а Лив пристъпи вътре, без да изчака отговор. След кратко колебание корехидорът и хората му я последваха.

Палатката беше тъмна, по-тъмна от обикновено, по-тъмна от нужното. Вътре имаше един стол, трон, и нищо друго, дори черги. На стола седеше отпуснат Цветния принц. Не помръдна, когато Лив влезе. След това, когато влезе корехидор Хам-халдита, Цветния принц вдигна глава и очите му започнаха да излъчват мътно червено, цвета на новоизковано желязо. Надигна се и пластовете застъпващ се луксин издадоха звук като стържене на стомана по стомана.

Трептяща светложълта светлина премина по фигурата му, огрявайки всяка пукнатина, става и шев, той се размърда все едно се отърсваше от сън и всяка синя плочка от бронята по тялото му засия, помръкна, после всеки червен шев, после всяка синя свръзка, чак до едва видимия виолет, който пулсираше около главата му като корона.

Зяпването на корехидора едва не накара Лив да се разсмее на глас, но тя вирна брадичка и задържа устата си затворена. Телохранителите на младежа бяха на ръба да извадят оръжията си, но и те изглеждаха ужасени.

— Корехидор — каза принцът. — Добре сте дошли. Да се поразходим?

На корехидора му се наложи да се покашля, преди да може да отговори:

— Разбира се.

Лив тръгна с водачите и охраната им, от дясната страна на корехидора, както ѝ бяха наредили, докато принцът вървеше от лявата му страна. Заклещен между надежда и страх, така беше казал принцът.

Надежда за какво? Лив не беше посмяла да попита.

Не мислеше, че е достатъчно хубава, за да хване окото на един бъдещ сатрап, макар че ако Цветния принц успееше, това момче никога нямаше да бъде сатрап. Но то все още не знаеше това. Какво тогава? Любовница? Забавление за една нощ? Изведнъж отново си даде сметка, че е само жена. Ако Цветния принц поискаше да приеме някое мръсно предложение от корехидор Хам-халдита, нямаше как да може да откаже. Не беше точно великото предназначение, за което принцът непрекъснато намекваше, но и тя не беше онази, която щеше да избира, нали?

Обзе я гняв.

Когато излязоха на слънчева светлина, корехидорът отново оплете крака. Луксиновата фигура на Цветния принц, изцяло огряна от естествена светлина, беше поне толкова впечатляваща, колкото да видиш сиянието му в тъмна палатка. Отново не беше грешка.

Цветния принц ги поведе през лагера, привидно без определена цел, макар Лив да беше сигурна, че не е така. Принцът никога не залагаше на случайността.

— Дошли сте, за да ни кажете нещо — заговори Цветния принц. — Да предложите сделка може би.

— Майките на града ме помолиха да ви кажа, че желаем само мир, но че ако трябва да се бием, ще заплатите скъпо, за да завземете града, и може би няма да успеете преди да пристигнат подкрепленията ни.

— Което, сигурен съм, очаквате всеки момент.

— Очакваме, да. — Момчето се изчерви, сякаш се боеше, че му се подиграват. — И можем да ви задържим, докато те дойдат и ви смажат в стените ни.

Минаха покрай Зимун, който тренираше с другите притеглящи. Беше без риза, гологръд, пердашеше едно старо дърво с огнени бичове, а приятелите му го гледаха с възхищение. Спря, когато минаха покрай тях, и се поклони почтително на Цветния принц. Очите му се изпълниха с ревност, като видя другия млад мъж. Раните на Зимун бяха зараснали и макар голото му тяло да не изпълваше Лив с онази безмълвна страст, която беше събуждал Гавин Гайл, все пак той беше доста чаровен. Силен, умен, обаятелен — и винаги, винаги заинтересован от нея. Винаги — ласкаещ. Винаги — флиртуващ.

Тя беше флиртувала с момчета в Хромария, разбира се — главно преди онзи катастрофален бал на лукслордовете. Но онова общо взето бяха флиртове на невъзможността: играеха си на възрастни. Играеха си на дързост. Флиртът на Зимун беше флирт на възможността. Тя трябваше само да каже думата, само веднъж, някоя вечер, когато той дойдеше до палатката ѝ и попиташе учтиво дали може да влезе. В това, че можеше да каже „да“, че никой нямаше да я спре, че никой нямаше да я разпитва дори, имаше повече еротичен заряд, отколкото че можеше да каже „да“ точно на Зимун, колкото и чаровен да беше.

Учениците ѝ щяха да завиждат за любовната ѝ среща, разбира се, защото тя вече имаше ученици. Не обучаеми, не и при Свободните.

— Значи Делара Оранжева е успяла да убеди останалите от Спектъра да тръгнат на война? — каза Цветния принц. — Или трябва да си отварям очите за елитните отряди на Ру?

— И двете — каза момчето. Дори Лив разбра, че лъже.

— Вие сте млад човек — каза принцът. — И мисля, че сте на косъм от това да бъдете лишен от поста си от онези изплашени стари вещици.

Минаха по тесен проход между две палатки, като прекрачиха изпънатите телове. Когато излязоха, телохранителите на корехидора зяпнаха в дулата на двайсет заредени мускета и няколко притеглящи с ръце, пълни с луксин.

— Разоръжете ги и ги дръжте на трийсет крачки встрани, но не ги наранявайте — каза Цветния принц. — Освен ако не направят нещо глупаво, в който случай стреляйте в слабините.

След като задържаха двамата телохранители. Цветния принц продължи напред все едно не се беше случило нищо.

— Тези двамата са подчинени на майките и мисля, че можем да се съгласим, че нямаме нужда от намесата им, нали, корехидор?

— Откъде знаете? Или просто предполагате? — попита корехидорът, като се мъчеше да запази гласа си спокоен.

— Нали?

Корехидорът задави страха си.

— Добре. Аз… сигурен съм, че можем да уредим това.

— Мм. Вярвам в избора, Ката. Ние сме свободни хора, избираме свободно и си носим последствията. Тъй че ето твоя избор. Първо, можеш да се предадеш. Ще ти предложа не особено щедри условия. Ще освободите робите си, градът ще плати един милион данара и ще ни дадете двайсет хиляди ефахи ечемик, шейсет фургона, натоварени с плодове, десет хиляди бурета вино и двайсет хиляди бурета маслини. Ще ни дадете пет хиляди меча или копия и хиляда изправни мускета, с петстотин бурета барут и сто бурета куршуми или осем хиляди пръчки олово. Ще пратите с нас петдесет ковачи и петдесет майстори колари, и половин дузина аптекари, и ще им плащате двойни заплати, докато ги няма. Ще опразните града от бардаци — проститутките ще могат сами да изберат дали да тръгнат с нас, но няма да разрешавате на никоя от тях да упражнява занаята си в града за една година, за да ги подтикнете да изберат разумно. Ще изпратите всичките си притеглящи да говорят с мен. Същото се отнася и за робите. Ще им бъде позволено да изберат дали да се присъединят към нас, или да отидат някъде другаде, но няма да им се разрешава да се връщат в града ви, докато войната не свърши, под страх от смъртно наказание. Ще организирате парад през града, ще ни посрещнете с тромпети и овации затова, че ви даваме свобода. И преди да влезем в града ще изпратите всички свои луксиати в този лагер.

Подробностите заливаха младежа и той се вкопчи в последното като удавник за сламка:

— Какво ще ги сполети?

— Ще ги убием — отвърна Цветния принц равнодушно. После продължи все едно, че младият мъж не го беше прекъснал.

— След това във всеки храм ще позволите да се учредят нови форми на култ: по един за всеки от старите богове. От вас обаче няма да се изисква да поддържате култовете или да присъствате на службите, а нашите нови жреци ще спазват законите ви, стига да не възпрепятстват култа им.

— В замяна на вас и на майките на града ще се разреши да съхраните живота си, именията си и постовете си, освен ако не ми измените. Градът ще остане непокътнат. Околностите му няма да бъдат плячкосани. Нито мъже, нито жени няма да бъдат принудени да ни служат. Очаквам да съобщите това предложение на майките на града. Вече съм го оформил писмено. — Замълча за момент. — Всичко това е истина, освен едно. Нямам доверие на майките на града. Знам що за жени са. Имам донесения за всичките. Не са млади, нито умни, нито гъвкави като вас. Когато напусна този град, вие ще управлявате сам. Не съм суров господар с приятелите си. Надявам се, че можем да сме приятели.

Корехидорът беше пребледнял.

— А ако откажа?

Бяха стигнали на мястото, където, осъзна Лив чак сега, Цветния принц ги беше водил през цялото време. Той посочи една голяма група окаяни хора, пазени от войници. Бяха петстотин жени и деца, пленени от малкото градче Ергион.

— Тези несретници бях взети от последния град, който ни се противопостави. Ще бъдат подкарани пред нашата войска за първия щурм. Когато вашите балисти, оръдия и катапулти започнат, ще избиете тях… или може би смятате, че майките на града ще ви наредят да не стреляте? А ще има нападения и вътре в града ви. Знаете, че имам хора вътре. Не знаете колко са. Знам за вашите тайни изходи покрай реката и под Великото абатство.

За част от секундата очите на корехидора се разшириха. Или от изненада, че принцът знае това, или защото имаше изходи, за които той не беше знаел.

— Знаете ли историите за кланетата при Ру, които доведоха до предаването на Идос през последната война? Аз просто ще направя същото, с обратен знак. Идос ще бъде маяк за света и вие трябва да изберете какъв да е той: маяк на моята щедрост, показващ колко добър мога да съм към тези, които победя, или маяк на моята злоба, показващ колко жесток мога да съм към тези, които ми се противопоставят. Децата във вашия град ще бъдат избити — твърде много гърла за хранене, твърде голяма е вероятността да се разболеят или да таят ненавист, когато порастат. Жените ще бъдат убити или оставени да слугуват, ако са достатъчно хубави или полезни. Единствените мъже и жени, които ще оцелеят непострадали, ще са вашите роби. И ще им се разреши да задържат колкото и каквото пожелаят от имуществото на господарите си. Хората ми в града вече им го казват в момента. Колко вярвате на робите си, корехидор Ката? Ако случайно се задържите за седмица, две седмици, месец, мислите ли, че робите няма да минат на наша страна? Или сте се отнасяли с тях толкова добре, че верността им е непоклатима?

— Колкото до вас, ще направя всичко възможно да ви пленя жив — продължи той. — Ще пратя гениталиите ви на баща ви. Ще ви отрежа ръцете и краката, ще ви облека в пурпур и ще сложа корона на главата ви. Може би ще ви ослепя. Все още не съм решил кое ще е по-добър пример. С език, без език? Може би ще зависи от поведението ви. Все едно, няма да бързам. Ще живеете дълго и много болезнено, обещавам ви.

На корехидора определено му беше призляло.

— Вие сте луд — каза той. — В един момент говорите като луксиат, а в следващия казвате, че ще избиете стотици хиляди хора.

Същата мисъл бе поразила Лив преди, но сега я споходи друга. На света имаше малко хора, които абсолютно изумяваха със способностите си… и тя беше срещнала двамата най-добри от тях: Гавин Гайл и сега Койос Белодъб. Тези двамата, и може би още неколцина други, като Бялата, бяха далече над Лив. Но никой друг не беше. Можеше да се справи по-добре от това момче… е, той беше с две или три години по-голям от нея и имаше всички предимства на това, че е отгледан като син на сатрап. Цветния принц се държеше с нея като със способна възрастна личност не защото я ласкаеше — макар да го правеше и двамата да го знаеха, — а защото тя заслужаваше да се отнасят така с нея. Не че беше невероятно надарена. Беше защото хората, които винаги бе смятала, че са невероятно надарени, всъщност не бяха по-надарени от нея. Тя им беше равна. А все още беше млада. С времето щеше да е над повечето. Защо в Хромария не се бяха държали така с нея?

Защо не го беше правил баща ѝ?

— Всички правим избор и след това си носим последствията от него — каза Цветния принц. — За жалост точно сега вие трябва да направите избора за тези хора и за мен. Те са ваши жертви, не мои. Когато аз стана господарят им, ще бъдат свободни да избират сами. Няма как Хромарият да бъде съборен, без хора като вас да ме принуждават да прибягвам до клане. Ако имаше друг начин, щях да постъпя другояче. Но това е единственият начин да донеса нужната промяна и точно така ще направя.

— Ще го направите, защото можете — изръмжа корехидорът, надвил страха си.

— Да, защото мога. Защото волята ми е такава.

— Значи мощта налага право?

Цветния принц беше като стомана. Строг, неумолим, непоколебим.

— Мощта не налага право. Мощта налага реалност. — Взря се в корехидора достатъчно дълго, та убедеността му да натежи над момчето, а после се обърна и погледна към жените и децата. Погледът му бе тъжен, но решителен. Щеше да прати тези хора на смърт, за да защитят с телата си живота на неговите хора, и щеше да обвини корехидора за това.

Ако беше блъф, беше най-безсрамният блъф, който Лив изобщо бе виждала. Но не мислеше, че е блъф. Нито корехидорът, явно. Изражението му бавно премина през ужас, отвращение, изумление и най-сетне примирение. Стоеше не срещу човек, стоеше срещу природна стихия. Не можеш да се споразумееш с циклон, не можеш да умилостивиш ураган. Свираш се в мазето, залостват капака и се молиш да оцелееш.

— Нямаме чак един милион данара — каза корехидорът и Лив разбра, че се е предал.

— Не в съкровищницата си. В нея ги нямате. Ще уведомите всяка богата и благородна фамилия в града, че ако не платят своя дял, те ще загинат първи. За храната може да има замени. Не съм неразумен. Възможно е да нямате толкова ечемик. Може да го компенсирате с друго зърно. А с плодовете ще е трудно, ако не побързате. Няма да вземем развалени продукти. По една благородна фамилия ще бъде убита за всеки фургон, който не ви достигне.

Корехидорът пребледня.

— Ще трябва да съобщя това на майките на града, разбира се. Вероятно ще отнеме два дни.

— След ден катапултите ни ще бъдат построени. Ще започнем да хвърляме по една жена от Ергион над стените ви на всеки четвърт час. Няма да спрем, докато не пристигнат луксиатите. Знам, че оръдията ви ще могат да обстрелват катапултите ни, тъй че ви уведомявам: жените и децата на Ергион също ще лагеруват около катапултите. Топчиите ви в най-добрия случай са полуобучени. Няма как да могат да поразят катапултите ни с първия изстрел… нито с десетия.

Корехидорът преглътна.

— Разбирам.

— Хората ми в града ще разлепят списъци с имената на жените в реда, в който ще бъдат хвърляни, тъй че хората в Идос да знаят кога ще чуят за смъртта на свои приятели… или врагове, предполагам. Ще започнем с познати на майките на града. Инженерите ми ме уведомяват, че силите, произвеждани в ремъка на катапулта, имат равен шанс да убият жена преди дори да е изхвърлена. Казах им да работят над това. Искам да чувате писъците им, докато летят.

Ката Хам-халдита изруга тихо, погледна Лив и извърна засрамено очи.

— Значи това е? — попита Лив, след като момчето си тръгна. Не бе посмяла да попита преди това — беше твърде стъписана и уплашена. Но сега нямаше да изтърве възможността да се научи от най-добрия.

Принцът все още гледаше жените и децата. Децата си играеха безгрижно, без изобщо да подозират за скорошната си, неизбежната си може би смърт.

— Най-вероятно — каза Цветния принц. — Всичко зависи от това колко умен е младият Ката. Една от майките на града, Нета Делусия, е хитра стара харпия. Охраната му бяха нейни хора. Ако Ката се окаже непредпазлив, значи току-що си подписа смъртната присъда с това, че се срещна с мен насаме. Тя веднага ще разбере, че всъщност предложих на момчето подкуп. Освен това поставих враговете на майка Делусия в челото на списъка на жените, които ще бъдат убити. Приятелките ѝ са точно след тях. Майката и корехидорът ще се счепкат. Ако спечели майка Делусия, ще хвърлим няколко жени в града и Идос изведнъж ще се вслуша в разума. Ако спечели Ката, ще отнеме повече или по-малко време, според това колко решително действа момчето.

— И и в двата случая печелите вие? — каза Лив.

— Избираме свободно, Аливиана. Това не значи, че не можем да нагласим възможностите за избор така, че да ни облагодетелстват. — Усмихна се и усмивката му напомни на Лив за безумните, дръзки, несломими усмивки на Гавин Гайл, но без топлината в тях.

— Но това всъщност не е свобода, нали? Не и за тях — каза Лив.

— Готова ли си вече за още един урок, Аливиана? Учиш се наистина бързо. Това е добре. Свободата не е най-висшето добро. Силата е. Защото без сила свободата ще ти бъде отнета.

И се усмихна отново. Безмилостна усмивка. Но и светът е безмилостен.

71.

Докато вървеше към покоите на Бялата на върха на кулата, Железни видя черногвардейците пред жилището на Призмата. След като току-що се беше разделил с Гавин, можеше да са само нейни.

Командирът почука на вратата.

— Влез — каза Бялата.

Беше в стола си на колелца. Стайната робиня на Гавин Гайл Марисия беше на колене пред нея, положила глава в скута ѝ. По лицето на робинята се стичаха сълзи, а Бялата я утешаваше.

— Гавин Гайл се е върнал. На долния етаж е — каза Железни. Обтегнатите понякога отношения между Бялата и Призмата не се нуждаеха от допълнително обтягане, ако Гавин разбереше, че Бялата е в стаята му. Гавин държеше на личното си пространство.

Марисия скочи на крака и избърса очите си с кърпа.

— О! Плача само веднъж в годината и той неизменно… Майко, благодаря ви. Ще направя каквото казахте.

— Оролам да те благослови, чедо. Сега ще напуснем, за да не усложняваме живота ти повече от нужното — каза Орея Пулор. — Командире?

Той я изкара в коридора. Беше много по-бързо да го направи той, но също така бе доказателство за нарастващата ѝ немощ. Няма и преди два месеца тя щеше да откаже ядосано някой да я бута насам-натам все едно е инвалид.

Сега обаче не възрази да я бута. Изглеждаше уморена.

Един черногвардеец тръгна пред тях, другият тръгна отзад. Пазеха я зорко дори и тук.

— Едно нещо, за което не си бях давала сметка с остаряването — каза Бялата, след като Железни я закара зад писалището ѝ и след това седна срещу нея. — Много затруднява шпионирането.

— Мислех, че имате хора за тези неща — каза Железни.

— Никога не можеш да оставиш тези неща изцяло в други ръце. Прави те зависим от милостта на собствения ти главен шпионин. Или главна, както би могло да е в случая.

„Главна шпионка? Какво? Има предвид…“

— Марисия? — попита Железни невярващо. — Тя е вашата…

Бялата помълча, докато умът на Железни разнищваше последствията. Марисия наистина имаше свободен достъп до този етаж по всяко време, но също така свободно можеше да се движи между други роби из кулата. Положението ѝ като робиня на най-важния човек на света поставяше съществуването ѝ в социално сива зона: наложеше ли се, можеше да общува с най-низшето ратайче или да нахока най-богатия търговец в Големи Яспис. Една умна жена щеше да използва предимствата от такава ситуация, а Железни знаеше, че Марисия определено е умна жена.

— Не, не е — каза най-сетне Бялата. — Но точно сега разсъждаваш както аз трябва да разсъждавам винаги. Както трябва да разсъждава Гавин.

— Това е по-трудно, отколкото да пресметнеш шансовете съперник да изтегли добра карта — каза Железни.

— Човек става по-добър с практиката. Но аз се разбъбрих. — Сплела беше пръсти в скута си и седеше кротко. Погледна голата му глава, после погледът ѝ се върна към очите му. Изчака.

Железни потърка бръснатата си глава. Четинестите косми растяха като упорити плевели вяра, които можеше само да отреже, но не и да изкорени. Ако не можеше да се довери на Бялата, на кого можеше? Дори и да беше невярваща. Разбира се, той вече също беше невярващ. Правеше ли го това по-малко благонадежден?

Истината беше, че не знаеше.

— Може би съм на ръба да загубя поста си. Какъв беше големият ви залог?

— Картите на масата, а? — каза Бялата.

— Аз поне, изглежда, имам много малко да губя.

— Тези, които се отказват, нямат право да видят картите на оставащите в играта — каза Бялата.

— Метафорите рухват.

Бялата помълча дълго, взряна в очите му. Той остана невъзмутим пред погледа ѝ.

— Вече не носиш готрата си. Трудно е човек да не забележи такова нещо. Как трябва да реагирам на това, командире? Персонално или политически?

— В смисъл?

— Политически ти може би току-що направи невъзможно да те спася. Станал си отстъпник. Повечето хора не носят доказателството за вярата си на главите си — или го смъкват, когато имат съмнения. Ти го правиш. Ако Черния впише отстъпничеството ти като причина да бъдеш отстранен от длъжността си, ще признаеш, че е вярно. Тъй че политически си опрял ножа на гърлото ми.

Изобщо не беше помислял за това. Религиозната му вяра — или липсата на такава — не беше за публичен показ. Как можеше външният човек да не се отрази на вътрешния?

— Разбира се, би могъл да му изтръгнеш ноктите просто като си сложиш отново проклетата шапка. Обясняваш на всеки, който попита, че си я махнал в траур за загубата си, което е вярно. Отчасти. Но няма да го направиш.

— Да си мъж означава да събереш това, което трябва да си, и това, което си. Заблудата е мрак.

— А не е ли накарал самият Оролам света да се върти, тъй че да има време и за светлина. И за мрак? По-голямата светлина и нейното нощно огледало не греят над цялата земя постоянно.

— Това общо взето се разбира като позволяване на морални изключения от правилото в случай на война — каза Железни малко сковано.

— Смяташ ли, че не си бил във война през тези шестнайсет години? — попита кротко Бялата.

— Да си Бял означава ли, че можеш да определяш войната като всичко, което искаш тя да бъде?

— Срещал си Корван Данавис, нали? — попита тя. — О, да, разбира се, в Гаристън. Той казва: „Не всички акули и демони плуват в моретата на Зури“.

— Затънали сте в метафори, госпожо. Аз съм прост човек.

— Простотата си има своя сила, Хардун. Както добре знаеш. Е, да. Да, да съм Бяла означава, че аз решавам какво е война. И кога да я застраша. — Усмихна се.

Железни изчака.

— Както знаеш, аз избирам командира на Черната гвардия, а Черния има властта да те отстрани. Това цели баланс на властта ни. Всъщност цели да намали моята. Но това, което може би не схващаш, е, че след като бъдеш отстранен, аз бих могла просто да те назнача отново.

— А той — да ме отстрани отново.

— И да предизвика криза. Но ако останеш, ако задържиш квартирата си, продължиш да даваш заповеди, да назначаваш смени, колко от твоите черногвардейци ще приемат твоя и моя избор пред този на Карвър Черния?

Това, което предлагаше тя, можеше да предизвика гражданска война. Железни вдигна ръце.

— Задръжте. Чакайте, чакайте. Особата ми не струва касапницата, която се каните да предизвикате.

— Да, не струва.

Говореше нелогично. Дали най-сетне не оглупяваше от старост? Не, напрежението в пъстрите ѝ сини, сиви и зелени очи не показваше нищо, което да е разстроило дълбоката ѝ интелигентност.

— Тогава какво е? Аз съм поредният фронт във войната ви? — попита Железни.

— Точно така. Карвър Черния не те мрази. Всъщност те харесва. Андрос Гайл има нещо, с което го държи. Не съм успяла да открия какво е, но можем да поставим проблема в двора му: да го попитаме дали иска да унищожи Черната гвардия заради мръсната си пералня.

— Значи се надявате Карвър Черния да мигне.

— Да — отвърна Бялата.

— Е, поне съзнавате, че Андрос Гайл няма да го направи.

— Никога.

— Не искам това. Обичам хората си. Не искам да играя хазарт с живота им. Това е игра за по-лоши мъже.

— Или жени — подхвърли тя. Себе си ли имаше предвид?

— Или жени. — Отказа да се трогне от самоосъждането ѝ. От обаянието ѝ. Беше по-умна от него, чудесно. Не беше длъжен да играе тази игра. — Аз съм най-добрият от Черната гвардия за длъжността си, но всеки мъж и всяка жена са верни на задачата ни. Ако ме загубят, загубата е сериозна, но не такава, от която Черната гвардия да не може да се съвземе. — Стана. Беше приключил с това. Нямаше да му липсва изобщо.

— Допускаш, че наследникът ти ще бъде избран от редиците на Черната гвардия.

Той примига.

— Предполагам, че можете да изберете когото си поискате. Няма да изберете някой лош за работата просто за да ми направите напук. Сега можете да заплашвате, но ви познавам твърде добре. Щом се махна, няма да има никаква причина да се самоуязвите.

— Престани да играеш срещу мен, глупако! Разбери как действа Андрос Гайл. След като те свали от поста и те опозори, ще използва опозоряването ти, за да опетни моята преценка. Вече ще има четирите гласа, които му трябват, за да прокара решение, ограничаващо властта ми в тази част: след това, чрез Карвър, ще назначи твоя наследник.

— Разбира се…

— Нещата не свършват дотук. Твоят наследник, вероятно младият лорд Джеварос — съвършен за целта, защото е лоялен идиот — ще огласи притесненията си за моето влошаващо се умствено състояние. Ще има инсценировки, за да изглеждам оглупяла от старост в очите на хората. Задълженията ми ще бъдат ограничени още и до Слънцеднев вече ще ме посъветват да се оттегля.

Правеше предположения, разбира се, но всички те звучаха логично.

— Но… Какво иска той? Лорд Гайл имам предвид. Защо си създава всички тези неприятности? Каква е целта му.

— Ако трябва да предполагам, бих казала, че просто иска власт. Познавам го този човек. Ако можеше, би разтурил Хромария, би разтурил сатрапиите, би отхвърлил Призмата и би станал император на познатия свят. Смятам, че би държал тази позиция за един ден. Един. След това ще изпита или триумфа от това, че е унищожил всичко преди него, или празнотата от това, че държи толкова власт без никаква друга причина освен собствената си страст… и би се самоубил. Защото няма причина поради която да иска да управлява. Той просто вярва, че трябва да го прави. Гложди го, че по-низши от него управляват, след като той вярва, че му се полага.

— В устата ви звучи толкова просто. И празно.

— Злото е просто и празно. Злото не притежава никакви загадъчни дълбочини. Зяпваме в една тъмна дупка и я запълваме със страховете си, но тя е само една дупка.

— Вярвате ли в Оролам, или той също е една необходима лъжа?

— Имам големи въпроси за него. Не е благоволил да им отговори.

Той също беше вярвал в нещо подобно, като млад. Мислеше, че Оролам чува молитвите на великите и светите. Беше се молил с кръв на ръцете си, тъй че не го бяха чули. Оправдания. Беше измислял оправдания за Оролам повече от двайсет години. Защото алтернативата бе твърде ужасна. Но ето. Нямаше да вярва повече на лъжи.

— Всъщност вярвам — каза Бялата. — Вярвам дълбоко, приятелю. — Погледна го и той си спомни за невероятната ѝ воля. Воля достатъчно силна, за да стане Бялата, и достатъчно силна, за да не прибягва до магията си вече от толкова години.

— Бихте ли ме излъгали? — попита Железни.

— Абсолютно. Но не за това.

— Готова сте да ме превърнете в лъжец.

— Няма да е първият път, в който ще видя един добър човек да понася лъжа.

— Гатанки.

— Може би.

— Имате предвид Гавин начело на всички ритуали. Той е атеист, нали?

Запъна се на думата „атеист“. Винаги беше смятал, че това е най-лошото, което може да е човек. А сега самият той беше атеист.

— Предпочитам да мисля, че се бори да надвие липсата си на вяра — отвърна тя предпазливо.

Той изсумтя. Беше дошъл тук, за да ѝ каже за картите и кинжала, но сега… а и разговорът вървеше с усуквания. Ако той не заслужаваше пълната истина от нея, тогава и тя не я заслужаваше от него.

На вратата се почука.

— Господарке — каза една черногвардейка, Самит. — След като Призмата се завърна, Спектърът обявява онова спешно заседание. Трябва да тръгнем надолу до десет минути.

Бялата ѝ кимна и я освободи. За секунда изглеждаше притеснена и натъжена.

— Хората ти са добри с мен, командире. Казва ми за „онова спешно заседание“, да не би да съм забравила, че днес трябва да решим дали да тръгваме на война. Но такава доброта е опасна, когато тялото ми ме предава, а Червения се опитва да ме обрисува все едно вече съм затънала в старческо слабоумие.

— Ще поговоря с нея.

— Деликатно обаче. Знам, че е с добри намерения. — Погледна го в очите. — Вече казах на Черния, че не може да те отстрани. Червения те мрази по причини, които не знам, а ти няма да ми ги кажеш, но той не може да ти посегне, докато съм жива. — Махна с ръка, и това беше. Железни беше спасен. — Сега. Моят залог. Не мога да ти кажа какъв беше, но мога да ти кажа на кого беше. Залагам всичко на Гавин. Залагам света на него и може би няма да доживея да разбера кой печели.

Железни въздъхна. „Откога станах пазител на тайни и разказвач на полуистини?“

Бръкна в джоба си. Извади бял камък, голям колкото да се побере в шепата му. Хвърли го на писалището на Бялата все едно беше боклук.

Очите ѝ се разшириха.

— Командире, това да не е… — Посегна и го взе. — Бял луксин! — прошепна съвсем тихо.

— Гавин го притегли в битката при Гаристън. Не знае, че го направи.

Тя огледа белия луксин в разтрепераните си ръце и за първи път, откакто Железни я познаваше, заплака.

Много плачещи жени днес.

72.

— Аливиана, ела. Имам нещо за теб — каза Цветния принц. Обърна се към инженера, отговарящ за требушета. — Десет чипа, ако успееш да вкараш в града още първата. Но ми дължиш пет, ако тя не пищи.

Инженерът се поклони ниско, почти се просна на земята. Хората все още не знаеха какво почитание трябва да отдават на Цветния принц.

Целият лагер се беше събрал за това. Наближаваше пладне, а всички знаеха, че пладне е крайният срок. Оръдията на стените на града бяха насочени към тях, но не бяха стреляли през цялото вдигане на требушета, на триста разкрача от градските стени. Някои от последователите на принца се бяха задържали по-надалече от страх, че оръдията ще открият огън и ще се опитат да унищожат требушета въпреки жените и децата от Ергион, задържани като заложници около него. Повечето обаче се бяха струпали по-близо, за да видят зрелището лично и без да мислят за опасността.

Лив беше тук, защото принцът ѝ беше казал да дойде.

— Няма да те пазя от реалностите на войната, Аливиана. Това е нашият път и ти трябва да го познаваш. Доверявам ти се с трудни истини. — Тя схвана намека: „За разлика от баща ти. За разлика от Хромария.“

Щеше да е достойна за това доверие. Тъй че наблюдаваше отблизо. Тълпите не я бутаха с лакти. Виолетово-жълтата ѝ рокля на притегляща гарантираше това. Към притеглящите се отнасяха като към благородни дами и господа. Те имаха сила, а силата беше ценност.

— Казахте, че имате нещо за мен, принце? — попита Лив.

— Писмо — отвърна той. — И преди да си попитала, разбира се, че го прочетох.

Махна с ръка и един стюард ѝ поднесе писмо. Лив позна почерка. Полазиха я тръпки. Беше от баща ѝ.

— Време е да решиш коя си и коя ще бъдеш, Аливиана Данавис — каза Цветния принц.

Инженерите започнаха да повдигат голямата противотежест във въздуха — набиваха дълги греди в дървеното съоръжение и го затягаха надолу със скърцане. Противотежестта се извиси бавно към наближаващото зенита слънце.

Лив махна счупения печат и отвори писмото:

Моя прескъпа Аливиана, светлина на очите ми…

Сълзите бликнаха в очите ѝ само като видя почерка на баща си. Когато Кип ѝ беше казал, че Корван е мъртъв, светът ѝ беше свършил. Издиша бавно и примигна.

Тълпата изпадаше ту в радостна възбуда, ту в тревожно очакване. Оръдията можеше да открият огън всеки момент и да посеят смърт навсякъде, или портите можеше да се отворят в знак на капитулация, или за щурм, или пък можеше да не се случи нищо. Мъже се смееха твърде шумно. Някои правеха облози. Лив чуваше тихия плач на жените, подредени в колона, за да бъдат хвърлени през стените. Тих само защото се мъчеха да не разтревожат децата, които все още нямаха представа какво става.

Продължи да чете:

Дъще, моля те, върни се у дома. Не знам дали си мислиш, че съм отстъпил от клетвите си. Не съм. Не мога да ти кажа повече в едно писмо, което може да бъде прихванато, но ще ти кажа, когато се върнеш.

Това, което казваше, беше вярно, но беше и дразнещо също така. Тя беше с него тогава. Беше го питала… а той не искаше да ѝ каже какво прави. А сега бе решил да го направи? Сега, когато тя вече не беше под властта му.

Със скърцане на дърво, с опъване на въжета, огромната противотежест на требушета се извиси пред слънцето. Инженерите не спряха работата си обаче. Разтичаха се да проверят как механизмът им издържа напрежението, да приготвят коша за жената, да предупредят хората пред и зад требушета да се отдръпнат.

Най-сетне главният инженер дойде при Цветния принц.

— Готови сме, сър. Да зареждаме ли товара?

Товарът. Странно безлична дума. Принцът кимна.

Изведоха напред една по-стара жена. В очите ѝ имаше сълзи, но вече не плачеше. Лив забеляза, че облеклото ѝ е било богато и че кожата ѝ е бяла, кожа на жена, която никога през живота си не е работила на открито. Леко къдрава побеляла коса, кафяви очи. От всички хора, които се бяха вторачили в нея, тя забеляза Лив и я погледна в очите.

— Това е блъф, нали? — попита старата жена. — Или се самозалъгвам?

Лив извърна очи. „Повярвай ми“, беше написал баща ѝ. Не беше ли това друг начин да кажеш: „Предай се“?

Жената се остави да я свият в мрежата, покорна и безсилна.

— Положете главата си на въжетата — каза главният инженер. — Отпуснете се.

„Отпуснете се. Опитваме се да си спечелим чиповете, милейди.“

— Готови сме — каза главният инженер на Цветния принц.

Принцът махна на Лив да излезе напред. В очите му закръжи червено, после синьо, после пак червено.

— Кажи ми, Лив. Трябва ли да изчакам до пладне, или да им покажа какво означава да ме разгневят?

Оставаше по-малко от минута до пладне. Лив веднага разбра, че отчасти му се иска да накаже града за това, че му се е опълчил. Искаше да ги накара да си платят и се боеше, че ще се предадат твърде рано. Не беше довършила писмото. Кой знае защо си помисли, че това е важно.

— Може да втвърдите решимостта им, ако сметнат, че не сте честен. Вие определихте крайния срок и последствията. Нека да е тяхна вината, ако тази жена умре.

По някаква причина трябваше да дочете писмото преди жената да умре.

Цветния принц се отпусна.

— Да, да, разбира се. Би било грешка, ако мигна пръв. — Очите му се изпълниха с оранж и изведнъж ѝ се стори, че изпитва наслада от напрежението, което бе предизвикал.

Лив осъзна, че е права. Беше я попитал за мнение, защото мнението ѝ беше ценно. Тя… тя беше достатъчно умна, достатъчно силна, за да се разчита на нея. Не беше дете.

Зачете отново:

Ливи, не знам какви лъжи са ти казали, но си се присъединила към чудовища. Ако останеш с тях, самата ти ще се превърнеш в чудовище. Нашия дом го няма, но се върни у дома, Ливи. Каквото и да се е случило. Каквото и да си направила.

Татко

„Върни се у дома и признай, че си сгрешила. Ще те увия във всички стари правила, които разбираш. Ще те загърна отново в детството. И ще ти е топло и сигурно.“

— Чудовищно е, нали? — каза ѝ тихо Цветния принц. Не извърна поглед от градската порта.

— Предполагам, че…

— Чудовищно е как поддържат място като Лаврион, а нас ни наричат зверове, защото сме готови да накажем една робовладелка, тази жена. Колко роби предполагаш, че е държала? Колко от тях е била, пращала в мините или в курвенските бардаци? Или е позволявала на съпруга си да ги обезчести? Чудовищно е как обръщат сърцата ни срещу собствените ни интереси. Те са ни заклещили в това, Аливиана. Превърнали са го в система. Направили са така, че да не можем да го променим отвътре. Направили са така, че трябва да убиваме, за да се измъкнем. Ако ние сме чудовища, сме чудовища, създадени по тяхно подобие.

Очите на всички се бяха обърнали към градските порти. Крепостните стени също бяха отрупани със зрители.

— Независимо дали ще се бият, или ще се предадат, Аливиана, тук ще умрат по-малко, отколкото умираха за една година в Лаврион. А ние приключихме с Лаврион завинаги. Жертви, Лив. Жертви трябва да се направят.

Макар и да знаеше, че е напразно, Лив все още се надяваше, че портите ще се отворят в последната секунда, че горе ще се появи пърхащо бяло знаме. Не стана.

— Пладне е — обяви инженерът.

— Стреляй — извика Цветния принц.

Старата жена запищя:

— Не, моля ви! Не съм направила нищо…

Издърпаха освобождаващия клин. Огромната противотежест се понесе надолу, люшна се под огромните скърцащи подпори и дългият лост изплющя напред, въжетата дръпнаха коша нагоре с невероятна бързина. Звукът на плющящите във въздуха въжета се напласти под крясъка на жената.

Тя прелетя тристате разкрача между требушета и стената толкова бързо, че беше трудно да се проследи, но Лив успя ясно да види за миг как старицата замаха във въздуха, преди да се натресе с главата напред в стената.

Из цялата тълпа едновременно се разнесоха ахкания, викове и смях, инженерите зареваха весело ругатни и подигравки. За Лив всичко това бе някак далечно и ужасяващо. На голямата мръсна стена се появи кърваво петно все едно някой великан бе премазал комар с ръката си.

Лив притегли свръхвиолет и изпита парадоксалното облекчение от това, че не изпитва нищо. Имаше логика тук, логика в този ужас. Ако щурмуваха града, колко мъже и жени щяха да загинат само при първия щурм? По-добре една жена да умре шумно и ужасно — но все пак бързо и без много телесна болка, — отколкото да загинат хиляди в завземането на града. И още десетки хиляди, когато вземеха града. След като гражданите на Идос пролееха кръвта на хиляди Свободни, Цветния принц нямаше да може да направи нищо, за да ги спре да нанесат ужасно възмездие. Това нямаше да е като превземането на Гаристън, който си беше град на самата армия, място, където искаха да опазят колкото може повече, за да могат самите те да живеят в него. Това щеше да е пълно унищожение.

Макар и вече бивши роби, робите от Лаврион не бяха нещо неопределено и неоформено. Не бяха просто невинни селянчета, превърнати в роби, които можеше отново да се върнат към мирен живот. Много от тях бяха скотове, преди да бъдат принудени да заживеят скотския живот на роби в мините. Разбойници, пирати, изнасилвачи, бунтовници и подклаждащи бунтове сред роби отиваха в Лаврион. Каква част представляваха такива хора от цялото, Лив нямаше представа, но дори и в дрехите си на притегляща имаше моменти, в които да се движи нощем из лагера беше изнервящо. А ако тези мъже се развихреха в град, който е избил техни приятели?

Това беше по-добре, за всички, освен за няколкото нещастни жени. Жертви. Градът трябваше да бъде завзет и това беше най-добрият начин да се направи. По-добре беше да умрат неколцина, отколкото много, нали? Избягването на по-големите ужаси го изискваше. Това бе най-моралният начин да се води войната, колкото и ужасен да беше.

След като от градските стени не последва ответен огън, атмосферата бързо се успокои. Мъжете започнаха да правят облози, проснаха се одеяла на тревата като за празненство на открито.

Цветния принц се обърна към Лив. Видът му отново я порази, но този път стъписването ѝ продължи едва половин секунда. Наистина приличаше на чудовище на пръв поглед. И все пак беше честен с нея дори когато истините бяха трудни. Особено когато истините бяха трудни. Беше я разбрал такава, каквато е. И макар да беше младо тирейско момиче, се беше отнесъл с нея както заслужаваше. Каза ѝ:

— Ще ти дам кон, петстотин данара и пропуск.

— Това не е… — почна Лив.

— Не съм довършил. Тръгнеш ли, никога повече няма да се върнеш. Ще си мой враг и никога повече няма да ти повярвам. А ако не заминеш сега, няма да си тръгнеш никога. Ти избираш, едното или другото, днес. Бях търпелив с теб, но трябва да знам дали мога да разчитам на теб. Тъй че това е. Виж ни в най-лошото и реши. Имаш време, докато падне градът. Тогава тръгваш с нас или по своя път.

Втората жена пищя през цялото време, докато я извеждаха напред, пищеше толкова силно, че Лив бе сигурна, че я чуват от стените. Цветния принц каза на хората си да не ѝ запушват устата. Когато крайниците ѝ се оплетоха във въжетата на коша, инженерите отначало се затрудниха. При невероятните приложени сили жената все пак щеше да изхвърчи от коша, но те можеше сериозно да объркат разстоянието и траекторията, при което отново щяха да се провалят.

Решиха проблема, като я издърпаха от коша и счупиха китките ѝ с камък. После счупиха и лактите ѝ — за всеки случай. Тя пищеше и пищеше и на Лив ѝ се дощя най-после да си затвори устата и просто да умре.

Но Цветния принц изчака да изтекат петнайсетте минути и когато се изсипа и последното зрънце пясък, каза:

— Стреляй.

Грохотът на падащата противотежест и свистенето на дългия лост, изхвърлил коша напред, заглушиха писъците на жената. Но после отново чуха писъка ѝ във въздуха.

Честно казано, тази жена имаше повече време за писъци. Инженерите бяха изместили освобождаващия клин и жената излетя високо във въздуха и на стотици разкрачи навътре в града.

Тълпата завика възторжено, макар някои да изглеждаха малко разочаровани, че не видяха кончината ѝ толкова зрелищно като на първата.

На Цветния принц, изглежда, му беше омръзнало. Върна се в палатката си, като предаде командването на един от сините си фаворити, Рамия Корфу. Лив пак погледна писмото в ръката си. Нямаше нищо повече. Препрочитането му не променяше нищо. Нямаше никакви скрити послания.

Два часа и седем трупа по-късно портите се отвориха и четиристотин и петдесет луксиати с черни халати бяха изкарани навън под стража. Мъжете на Цветния принц посрещнаха стражите в самата сянка на крепостните стени. Военният съветник на принца беше напомнил, че обсадените може да са облекли бойци в халати на луксиати и да направят опит за покушение, когато се доближат до Цветния принц.

Но стотиците луксиати кротко приеха смяната на охраната, приеха да ги претърсят за оръжия и закрачиха доброволно към Цветния принц.

Странно, помисли си Лив. Самоубийствено. Да използват свободата си, за да изгубят свободата си. Да предадат властта си. Безумно. Погледна отново писмото.

Цветния принц посрещна луксиатите лично. Беше яхнал възхитителния си бял жребец, Утринна звезда.

— Виж ти, Нета Делусия. Представа нямах, че си облякла черния халат — каза Цветния принц на една от жените в първия ред. — Предаността ти, макар и заблудена, е… освежаваща.

Нета Делусия беше майката на града, за която принцът бе казал, че ще оглави съпротивата. Тъй че явно младият корехидор в края на краищата беше успял.

Нета плю в краката на принца.

— Ти го подкупи. Онзи малък страхливец. Онзи малък изменник. Знаех си, че ще го направиш.

— Знаех, че ти си единствената, която има шанс да го спре — каза Койос. — Е, как спечели той? Просто с късмет?

— Удари половин час преди хората ми да го хванат и да го отведат в тъмницата.

— Една умна жена, готова да прави каквото трябва, няма да ми е излишна — каза принцът.

Нета сякаш не можеше да повярва, че ѝ дават втори шанс, и падна на колене, без да обръща внимание на всички осъдени мъже, които я гледаха.

— Милорд, ще съм щастлива да… ще се радвам и за мен ще е чест да ви служа.

— Е, кой е изменникът сега? — попита Цветния принц. И ѝ обърна гръб.

— Но, милорд! Казахте, че имате нужда от мен! — изкрещя тя зад него.

— Стига — отсече принцът.

— Милорд! Милорд! Моля ви!

— Накарайте я да замълчи.

Един войник пристъпи напред и ѝ преряза гърлото. Тя се свлече, изпружи крака и издиша хрипливо последния си дъх.

Лив усети, че ѝ прилошава, и притегли свръхвиолет, за да се овладее.

— Нямах предвид да я убиеш! — каза принцът. — Аз… няма значение. Тя не заслужаваше да е с тези слуги на Оролам. — Повиши глас: — Луксиати, ненавиждам всичко, което обичате, и мразя онова, което причинихте на Седемте сатрапии. Но се възхищавам на вашия кураж. Вашата смърт ще спаси хиляди от двете страни. Умрете доблестно.

Обърна се към войниците, които ги пазеха, и нареди:

— Вържете ги за ръцете и краката. Всички.

Някои захлипаха, но никой не оказа съпротива, никой не изпищя. След това, докато стотиците войници прииждаха с въжета и връзваха несъпротивляващите се луксиати, Цветния принц се обърна към събралите се хора.

— Мои братя и сестри, днес е първият ден на един нов ред! — Прекъснаха го възторжени възгласи и се наложи да изчака, докато затихнат. — Днес правим първите си стъпки извън мрака. — Нови викове. Ако не друго, в очите на Лив Койос изглеждаше раздразнен, че не може да довърши. Осъзна, че не беше говорил много често на толкова големи групи. Особено на такива огромни тълпи, ентусиазирани от победата и кръвопролитието. — Бяхме държани оковани от Хромария и неговите луксиати. Ще го търпим ли повече?

— Не! — извикаха няколко мъже.

— Ще позволим ли повече на Хромария да ни казва какво да правим?

— Не! — подхвана този път тълпата, най-после схванала. Беше като призивите и отговорите на религиозните служби, само че този път срещу луксиатите вместо с тях.

— Ще продължаваме ли кротко да вървим в тъмното?

— Не! — Този път се включиха всички, дори и най-задните, които едва ли бяха чули въпроса на принца.

„Това е тълпата — помисли Лив. — Това е звярът. Но зверовете могат да бъдат укротени.“

— Нашето бъдеще лежи пред нас — продължи Цветния принц. — Нашите победи лежат пред нас. Лежат там! — И той посочи към града, чиито порти вече се отваряха.

Добър разчет на времето, помисли си Лив. Но пък може би просто се беше забавил, докато портите се отворят. Добре го бе направил, така или иначе. Добре изиграно.

Последваха гръмки овации, но Цветния принц не беше приключил.

— Между нас и нашето бъдеще стоят луксиатите. — Той ги посочи. — Ще им позволим ли да ни спрат?

— Не!

— Тогава казвам да тръгнем. Казвам да минем през тези, които искат да ни спрат.

— Да!

— Ако трябва да се принесат жертви, нека те да са жертвите!

— Да!

— С мен ли сте?

— Да!

Той се обърна към Лив и каза тихо:

— С мен ли си?

Тя преглътна. Погледна писмото за последен път. Пусна го в калта.

— Да тръгваме.

И, Оролам да им е на помощ, точно това направиха. Войниците проснаха вързаните луксиати на пътя и цялата армия мина върху тях. Армията вървеше в крак, газеше в неумолим марш все едно просто прегазваха труден терен, без да обръщат внимание на живите хора под ботушите си.

След войската минаха притеглящите на Цветния принц — дългите им бели халати и рокли се влачеха в локвите кръв и ставаха алени.

После тръгнаха останалите. Някои се опитваха да стъпват покрай стенещите мъже и жени. Други нарочно тъпчеха слабини и пръсти или носеха камъни, за да трошат глави. Скоро вече нямаше значение. Телата станаха на каша. Пътят стана на кървава кал, щом кръвта попи в безразличната пръст. По-късно Лив чу, че някои от луксиатите били още живи, когато тежко натоварените фургони с обковани с желязо колела на тиловите части минали върху тях.

Войската влезе в града, победоносна, ликуваща, опиянена от всемогъществото си. И продължи напред, а бойците вече имаха имена, имена, спечелени в кръв и бой. Имена за тяхната неумолимост. Някои ги наричаха светотатци — и точно такива бяха. Някои ги наричаха убийци на луксиати — и такива станаха. Някои ги наричаха Червени халати и виждаха в кръвта знак за тяхната жестокост. Те приемаха всичко това и продължаваха напред. И всеки притеглящ, и всяка притегляща сред тях ценяха кръвта по халатите си, а след като ги изперяха, потапяха полите в кравешка кръв, за да ги направят отново червени. Воняха от това, особено когато минаваха вкупом. Но го наричаха миризмата на свободата, на жертвоприношението на други. Някои тихо ги наричаха животни. Те самите се наричаха непобедими. Наричаха се Кървавите халати.

Тази нощ Лив отседна в жилището на един от благородниците на Идос. Напи се и когато след полунощ Зимун дойде и почука на вратата ѝ, не го върна.

73.

— Ще ми ги отнемеш, нали? — попита Кип. Думите излязоха накъсано и прегракнало от устата му.

— Какво? — попита Гавин и се намръщи.

Сякаш докато Железни беше тук, Кип можеше да си остане Кип: онзи Кип, който се обучаваше за Черната гвардия. Онзи Кип, който имаше няколко крехки приятелства и започваше да става добър в няколко неща. А сега, след като Железни бе намекнал, че Гавин ще го изтегли от Черната гвардия, всичко се върна на порой. Не само това, че едва не го убиха предната нощ и че беше държал Янус Бориг в ръцете си, но и как бе държал умиращата си майка в ръцете си, отчаяна и обвиняваща.

— Знаех си. Знаех, че ако не ги видя веднага, някой ще ми ги отнеме. Просто не мислех, че ще си ти.

Кип знаеше, че не го е яд за картите — яд го беше затова, че беше безпомощен. Преди да се появи Гавин Гайл и да помете всичко зад себе си Кип си беше имал своя лайнян живот в лайняното си градче с лайняните си приятели. Откакто Гавин Гайл беше нахлул в живота му, се чувстваше все едно са го натопили под водата. А сега беше излязъл последният му дъх и той изпадаше в паника, махаше с ръце, биеше с юмруци по всеки, който се окажеше най-близо.

— Какво правиш? — попита Гавин.

— В смисъл?

— Защо се държиш така? Беше с ума си само допреди две секунди!

— Ти ме остави! — каза Кип. Гърлото му се беше стегнало от чувството за изоставеност. Трудно му беше да преглътне. Дори не беше съзнавал, че съществува, но сега се чувстваше ужасно оголен, слаб, засрамен. Беше заради възможността командир Железни да напусне завинаги… точно както го оставяше всеки друг.

— Аз… Какво?!

— Остави ме тук — каза Кип. Вече се отвращаваше от глупостта си, Гавин тъкмо се беше върнал, а той му говореше така! Какво беше казал току-що на Железни? Че вече е голям? — Съжалявам. Провалих се. Не постигнах нищо от това, което поиска от мен. — Не можеше да вдигне очи към Гавин. — Каза ми, че имам шест месеца, и единственото, което можах да измисля, за да постигна нещо, беше да отида в забранените части на библиотеките, а единственият път до това беше като черногвардеец. А все още не съм в гвардията. Не мисля, че съм достатъчно добър. И се провалих и пред баща ти. Той ме мрази.

Гавин изруга тихо.

— Жалко, че майка ми не е жива — каза след миг. — Щях да я помоля… Кип, сигурно не би могъл да направиш нищо, за да удовлетвориш баща ми. Нищо. А колкото до другото… Нямахме късмет, а Цветния принц действа по-бързо, отколкото допусках, че е способен. Все едно, все пак може би ще успея да заобиколя онова препятствие, за което говорехме.

— Значи всичко, което съм правил, е странично? Допълнително? Ненужно?

— Кип, за много малко време ти се превърна в една от най-важните стрели в колчана ми. Но не си единствената. Оролам да ми е на помощ, ако беше.

Беше плесница по ревливото му петнайсетгодишно лице. И заслужена при това.

Гавин отново изруга.

— Нямах предвид това. Имах предвид, че не мога да направя това, което трябва да направя с едно оръжие, колкото и остро да е. Кип, ти заслужаваш повече от времето ми, но точно сега трябва да се справя с три спешни проблема, а враговете ми вероятно действат бързо. Можеш ли да изчакаш?

Спешни проблеми. Важни неща, като спасяване на света, предотвратяване на войни — или може би спечелването им, — съдби на стотици хиляди на везните. А Кип го искаше за какво? Да поседи с него и да си поговорят? Да се сборичкат? Да поиграят на карти?

„Жалък съм. Слаб. Не обръщам внимание на важните неща. Хора може да умрат заради жалкото ми хленчене. Оролам, Кип, бъди мъж!“

Кип преглътна и изправи гръб.

— Няма нищо. Всичко е наред.

Гавин се поколеба.

— Ако… ако е важно, аз… Трябваше да те взема с мен. Трябваше да те уча лично. Не… не помислих за това. Не съм свикнал да мисля за никого освен за себе си. И… съжалявам.

Кип не знаеше какво да каже.

— Колко цвята можеш да притегляш сега? — попита Гавин.

— Моля? — Въпросът дойде сякаш изневиделица. — Какво?

— Цветове? — настоя Гавин.

— Мм, четири, пет? Баща ти ме принуди да заложа правото си на упражнения, тъй че не можах да работя над това, колкото… колкото бих искал.

Гавин се намръщи.

— Кажи ми какво можеш да правиш.

— Само синьото и зеленото са стабилни. Червеното е колебливо. Жълтото е разпиляно, а не съм притеглял подчервено от Гаристън.

— Знаеш, че според легендите Светлоносеца ще бъде гений на магията.

— Аз… аз не съм това.

Беше казал „ще бъде“. Това означаваше, че баща му вярва, че Луцидоний не е бил Светлоносеца, че Светлоносеца все още не е дошъл.

— Да, не си, Кип. Не защото не си гений. Може и да си. Не защото не си изключително талантлив, умен и надарен. Си. Не си Светлоносеца, защото Светлоносец няма. Това е мит, който е унищожил хиляди момчета и е довел стотици хиляди мъже до цинизъм и разочарование. Това е лъжа. Лъжа, толкова по-изкусителна, колкото си по-силен. Като всички лъжи, тя унищожава тези, които се занимават с нея твърде дълго. И точно затова те излъгах.

— Какво?

— Ти си полихром. Ако си ми ядосан за това, че изпитът ти не го показа, заслужавам яда ти. Ти си едновременно привилегирован и презиран заради рождението ти, заради единия или другия родител според това кой те мрази в момента. Имаш право да носиш знак на рамото си, но не исках да станеш чудовище. Затова не исках да знаеш колко силен ще станеш. Затова фалшифицирах данните.

— К… какво?

Кип беше отхвърлял всички доказателства за разширяването на цветовия си диапазон заради онзи проклет изпит. Губил си беше времето да упражнява подскачащите топки на съдбата, докато можеше да е работил над още пет цвята?

— Не се извинявам за това, Кип. Исках малко да порастеш. Исках да се самоопознаеш, преди да добавим бремето на огромния ти талант към новото ти бреме да си син на Призмата, след като всеки, когото си познавал, беше убит, да се преместиш в нов дом и да скочиш в социални кръгове, които навярно никога не си си представял.

— А защо го решаваш ти? Защото си Призмата ли?

— Защото съм баща ти. Аз трябваше да израсна твърде бързо и изобщо не го направих добре. Знаеш ли какво е да започнеш война, когато си на седемнайсет?

— Мислех, че си бил на осемнайсет.

— Млад бях все пак — отвърна Гавин и по лицето му пробяга нещо, напрежение в очите, преминало толкова бързо, че Кип не можа да го разгадае. — Отдавна беше, но помня как исках да съм голям толкова силно, че направо ми пресъхваше гърлото. Исках хората да ме взимат на сериозно, да се интересуват какво мисля. Да слушат това, което казвам, без онова насмешливо, търпеливо изражение… „Ето го пак младия лорд.“ Бях там, Кип, и умираха хора, защото не се справях добре. Оролам да не дава и ти да платиш такава висока цена, но не исках насила да те вкарвам в положение, в което всяка направена от теб грешка може да доведе до твоята смърт или да бъдат убити други.

Кип се намръщи.

— Е, като го казваш така, звучи разумно и прочее.

Гавин смъкна наметалото си.

— Ела. Да ги сгънем стегнато — каза и посочи искрящите наметала. — Ще поговорим за тях по-късно.

Баща и син сгънаха грижливо наметалата и ги увиха в наметалото на Гавин. Той го сгъна небрежно под мишницата си. После взе кутията с колодата и скри и нея под наметалата.

— Знаеш ли — каза Кип, — Янус Бориг каза, че няма да съм следващата Призма. Не че го исках всъщност, в смисъл искам ти да си Призмата завинаги. Но…

— Но щом няма да си Призмата и щом няма такова нещо като Светлоносеца, това означава, че няма да си нищо? — попита Гавин.

— Да — рече Кип и извърна очи. — Звучи… ужасно, нали?

— Да. Да тръгваме.

Кип беше объркан. Нямало Светлоносец? Но Янус Бориг беше казала, че знае кой е Светлоносеца… докато го гледаше. След това, когато най-сетне бе помислил за това, се бе осмелил да се надява, че това означава…

Точно каквото си бе помислил баща му — че Кип ще се надява. Можеше да е имала предвид: „Знам кой е Светлоносеца… Светлоносеца не е никой.“ Или „Светлоносеца е Луцидоний.“ Или можеше просто да е грешила. Нали?

Беше казала, че рисунките ѝ са верни, но Кип не знаеше дали това е вярно. Дори рисунките ѝ да бяха верни, това не означаваше, че думите ѝ са верни. Като нищо можеше да е лъгала или просто да е грешила. Дори да беше права, а Гавин да грешеше, тя не беше нарисувала Светлоносеца. Може би нямаше да може. Или щеше да го нарисува така, че да не се разбира нищо. Нали беше казала, че понякога рисунките ѝ не са буквални.

Кип излезе след Гавин от спалните на Черната гвардия. Зад тях закрачиха мъж и жена черногвардейци, ненатрапчиво. Кип се зачуди как го правят. Дълга практика навярно. Като всичко друго в живота на черногвардейците.

Може би точно това го привличаше толкова към Черната гвардия. Всичко, което имаха те, беше заслужено. Не като неговия живот. Не ги интересуваше чий син е той, интересуваше ги дали може да свърши работата.

Гавин нагласи тежестите в асансьора. Кип всъщност изобщо не го беше забелязал досега, но си помисли, че черногвардейците пазят живота на баща му, но не са слуги. Зачуди се дали това е защото Гавин е решил, че трябва да прави нещата сам, или защото черногвардейците просто отказват да вършат нещо повече освен да го охраняват. Тръгнаха нагоре, което го изненада: беше си помислил, че Гавин ще го върне в стаята му.

Стигнаха на най-горния етаж — етажа на Гавин и на Бялата.

— Значи дядо ти ти създаде проблеми? — попита Гавин.

— Дядо… Баща ти… мм, той ме отрече. Отрече, че съм твой син. — Кип преглътна. — Това имах предвид, като казах, че се провалих.

— Сериозно? — каза Гавин. — Ще е забавно, нали? — В тона му нямаше нищо весело. Обърна се към единия черногвардеец, дългурест илитиец с крива усмивка. — Литос, това е синът ми, Кип. Кип е мой син.

— Да, сър — каза мъжът. Имаше странно тънък глас. — Разбирам.

О, евнух. Кип беше чувал, че според някои илитийци евнусите са по-добри притеглящи от мъжете. Учителите му обаче се бяха подигравали с тази идея. Отрязването топките на един мъж не променя очите му, беше казала една. Отрязването на единия крак на мъж не променя другия. От друга страна, явно променяше гласа, тъй че може би идеята не беше чак толкова нелепа. Или може би просто спираше промяната на гласа му, което явно не беше едно и също. Освен ако в пубертета нямаше нещо, което също да променя очите на мъжа… може би недоловимо, но достатъчно, за да промени цветното му зрение и мъжката магия да се проваля по-често от тази на жените.

И отново, проблемът бе в това, че човек не можеше да разбере кои точно тонове възприема друго лице, тъй че всичко се свеждаше до предположения. А явно някои бяха достатъчно уверени в предположенията си, за да отрежат тестисите на едно дете.

Кип живееше в побъркан свят.

— Сър, когато имаме малко време… имам подозрение кой… — Кип добави тихо: — Кой я уби.

Янус Бориг.

Гавин разбра. Кимна. Докосна го за миг по рамото.

Литос се отдели от тях, докато минаваха през охранителния пост, и заговори с командващия офицер. Няма и пет секунди след това ги догони. С него беше друга черногвардейка — черногвардейката на Кип, изглежда. Самит. Той се зарадва, като я видя пак. Беше я виждал само отдалече от първия ден, когато бе пристигнал. Усмихна ѝ се, а тя само повдигна учудено вежда.

Тръгнаха към стаята на Гавин. Влязоха. Самит влезе след тях като много плътна сянка и застана до вратата. Сега беше телохранителка на Кип, а това означаваше, че го пази дори в стаята на Гавин. Дори от Гавин, ако се стигнеше до това?

Луд свят.

Голямата стая беше безупречно чиста и толкова красива, колкото последния път, когато Кип беше влизал тук. Но сега той знаеше много повече за притеглянето, отколкото тогава. И тъй като знаеше повече, беше повече впечатлен. В стените имаше вградени плочи адски камък, които човек можеше да удари със свръхвиолетов луксин, за да контролира прозорците и изкуствените светлини горе. Имаше подчервен луксин, вграден в подовете и тавана, за да държи стаята топла и да гони студа, който нахлуваше през десетките високи от пода до тавана прозорци.

Но преди да успее да се възхити на изяществото и лукса на самите прозорци, Кип видя Марисия, стайната робиня на Гавин. Сигурно я бяха предупредили, че Гавин идва, защото се беше облякла в по-изящни дрехи от тези, с които я беше виждал. Предположи, че сивото е в подчинение на ограничаващите закони и че косата ѝ грижливо е прибрана зад ушите ѝ, за да се вижда четвъртината кръг, изрязан в илитийския стил, но изглеждаше изумително добре. Дори само прилепналата рокля и стройните извивки на тялото ѝ поразиха Кип повече от рева на океанските вълни, разбиващи се в скалистия бряг. Беше запленен и от изражението ѝ. Тя си пое дъх в отчаян, безмълвен зов да бъде харесана, жадна за обич, без да откъсва очи от Гавин.

Кип беше виждал десетки, стотици хора да гледат баща му с обожание. Беше виждал хора, които го гледаха с благоговение. Това тук беше любов.

Бързо, колкото ако се бе опитал да проследи полета на оръдеен снаряд в полет, Кип погледна лицето на Гавин.

Призмата явно беше доволен. Усмихна се широко и Кип видя как очите му обходиха одобрително тялото на Марисия.

„Оу! Това е баща ми. Гледа я като…“

Не искаше да мисли за това. Извърна очи.

— Марисия — каза Гавин.

Марисия заситни бързо напред и коленичи в краката на Гавин. Целуна ръката му.

— Милорд.

Кип не можа да се сдържи и ги погледна пак.

— Плакала си — каза Гавин.

— Да, милорд. Имам много да ви разказвам.

Хвърли поглед към Кип. Аха. Насаме.

Гавин му подаде наметалата и кутията с картите, отиде до един килер и зарови там за нещо.

Кип се покашля неловко и се отдръпна в единия край на голямата стая, където имаше маса и столове. Марисия вече се бе изправила и говореше бързо на Гавин, заслонила устата си с ръка. Притеснена, че Кип може да чете по устните, сто на сто.

Тези хора знаеха какво правят и играеха сериозно. Кип изпита познатото чувство, че потъва. Толкова дълбоко затъваше, че можеше само да буха с ръце, за да се задържи на повърхността.

— Не! — каза тя достатъчно високо, за да я чуе Кип. — Никакви аларми. Сигурна съм… — И отново сниши глас.

Гавин зададе няколко бързи и тихи въпроса, после кимна няколко пъти. На вратата се почука. Гавин като че ли изруга, после каза:

— Да?

Вратата се открехна. Кип не можеше да види кой е, а и Гавин му махна много дискретно да остане на мястото си. Баща му винаги пазеше тайни. Не позволяваше на никого да научи нещо, което може да застраши всички. Самит, както беше скрита от погледа до отворената врата, остана там смълчана и невидима.

— Гавин — каза старчески женски глас. — Надявах се, че може да ме придружиш до долу. Твои неща ще се поставят пред Спектъра в края на краищата, но ще ми е приятно да си кажем някоя дума преди това.

Бялата. Гавин говореше с Бялата. Кип отново преглътна.

— Разбира се — отвърна Гавин.

После се обърна и каза нещо на Марисия, Кип не можа да чуе какво.

— Ще се върна до час — каза Гавин по-високо. — Не се въвличай в неприятности.

Марисия отвърна с дълбок реверанс. Знаеше кога да отиграе. Гавин хвърли небрежно нещо на леглото си, извърна за миг очи към Кип, за да му даде знак, че е за него, и напусна.

След като вратата се затвори, Марисия се обърна към Кип.

— Изглежда, оставате тук, млади господарю. Нуждаете ли се от нещо?

— Може би само малко да…

— Чудесно. В такъв случай, ако ме извините, имам да свърша спешни неща за лорд Призмата. Моля ви, стойте настрана от нещата му. Не обича да ги пипат.

— Раз…

Но тя вече бе излязла. Вратата щракна зад нея.

— … бирам.

Смутен, Кип погледна Самит до вратата. Беше присвила устни. Мъчеше се да не се ухили, несъмнено, но иначе лицето ѝ беше безизразно.

Кип седна до масата. „Не се въвличай в неприятности.“ Погледна леглото и кутията с колодата и в миг на гордост реши, че няма да я отвори.

По дяволите!

Картите все едно сами скочиха в ръцете му.

Вратата се отвори и Кип натика картите обратно в кутията и я скри под наметалата.

О, беше просто Тея.

— Ей, господарю — рече тя и му намигна. — Робинята на Призмата ми каза, че може все още да си тук. Не трябваше ли да сме на упражнения?

— Трябва да поговорим за това нещо с „господаря“ — каза Кип.

— Не. Трябва да поговорим за стратегиите си за изпита за Черната гвардия. След упражнението.

— Все още не ни се налага да говорим за стратегии, нали? — каза Кип.

— Да, все още не.

— Пратили са те, за да ме разсееш — каза Кип разбиращо.

— Командирът каза, че си преживял нещо травматично. Партньорът ти трябва да те наглежда. Хайде.

Беше почти като да имаш истински приятел. Но разбира се, Тея трябваше да наглежда Кип. Беше робинята му. Той се усмихна вяло. „Почти истински приятел“ не беше толкова лошо всъщност.

Вдигна отново кутията с картите. Самит се покашля.

Кип я погледна. Тя му отвърна с безизразен поглед. Той остави кутията. Почувства се като сгълчано дете. Кимна към леглото: „Може ли да взема поне това, мамо?“

„Разбира се“, отвърна изражението ѝ — търпеливо и насмешливо.

Кип вдигна тънката костена пръчка от леглото. Нямаше представа какво е.

— О, това е изпитателна пръчка — каза Тея. — От Вършитбата. Показва какви цветове вероятно ще можеш да притеглят. Но защо ще те изпитва…

Пръчката легна в отворената му длан. Имаше всичките седем цвята.

74.

Гавин поздрави Бялата с усмивка. Черногвардейците заеха местата си зад тях. Елесия, дребничка жена, светлокожа за Черната гвардия, буташе стола на Бялата. Това беше промяна. Значи Бялата отслабваше.

Незнайно защо, макар да се боеше от нея близо две десетилетия, тази мисъл му донесе само страх. Тя умираше, както и той. А ако продължаваше да притегля твърде много, Карис — също. Може би времето на това поколение беше отминало.

Междувременно еретиците на Цветния принц ставаха все по-силни. Кип нямаше да е готов навреме. Не и ако Гавин умираше толкова бързо. Беше загубил два цвята за… колко, четири месеца?

— Значи фалшифицира пробите на Кип, та враговете ти да не разберат, че е пълноспектърен полихром? — каза Бялата.

Да, по-добре беше да скочи направо в дълбокото. Дори само за да не ѝ даде повод да се отдаде на Балансирането, докато наблюдава отстрани.

— До голяма степен. Макар че някой изпрати убиец веднага, тъй че явно не подейства.

— Изглежда, някой се опитва да съживи Ордена. Имаше няколко необяснени убийства, докато те нямаше. Но за това можем да поговорим по-късно.

Влязоха заедно в асансьора. Гавин се задържа с настройването на тежестите. Първо, искаше да ги нагласи точно, за да спрат без тръскане за старата жена. Второ, искаше да чуе каквото има да му каже.

— Ако ми казваш плановете си предварително поне от време на време, бих могла да ти помогна, знаеш го, Гавин.

„Но това би означавало да ти се доверя.“

— Но това би означавало да ми се довериш — каза тя.

Плашещо. Твърде много време бе прекарал със старата коза. Зачуди се дали той става все повече като нея, или тя като него. Виж, това вече беше плашеща мисъл.

— Каква е крайната игра, Гавин?

Крайна игра. Той помисли за своите седем цели. Седем цели за седем години. Вече беше вътре от две години. И вече не му оставаха пет години. Беше се научил да пътува по-бързо от всички. По дяволите, беше се научил дори да лети. Беше се провалил в освобождаването на Гаристън… макар че ако приемеше аргумента на Корван, всъщност беше успял със спасяването на хората му. Все още не беше казал истината на Карис, но щеше да го направи. А другите три? Е, на това заседание щеше да се потруди над всички тях. И определено не можеше да ѝ каже за никоя от тях…

— Значи има крайна игра — каза тя и повдигна вежди в хладна насмешка.

По дяволите! Беше забравил, че говори с нея. Забравил беше да крие всяко свое изражение. Забравил беше първо да лъже, а после да мисли. Пази се. Отбранявай се. Крий се. Мотото на беглеца. Честността е смърт. Самотата е слабост.

— Война — каза Гавин. — Краят винаги е война.

— Дори не знам дали ще обявят война, но ако си мислиш, че ще те обявят за промахос, отново, си луд — каза тя, докато Гавин нагласяваше спирачката.

Асансьорът спря на етажа съвършено равно и столът ѝ на колелца излезе гладко.

Той закрачи напред, без да я изчака.

— Твърде много ги е страх от теб, Гавин.

„Твърде много? Не ги е страх достатъчно.“

Гавин влезе в залата за заседания и се настани срещу вратата. Масата, около която заседаваха, беше кръгла, но той искаше да може да види всеки, който влиза. Няколко от Цветовете вече се бяха настанили. Сада Надвиолетова, представляваща Пария, седеше до Клитос Сини. Сада беше от дребна благородническа фамилия в клан, който упражняваше малко влияние в Пария. Планинска парийка. Беше постигнала в живота си много повече, отколкото можеше да се очаква, благодарение на хладния си разум и пламенната си амбиция. Неопределена възраст, тънки ръце и крака, длани, съсухрени като клони на юкова палма, кожа — пъпчива като ствол на юкова палма. Носеше къдравата си коса прибрана на малки къдрички, с плътна шапчица от плетено злато, стегнала черепа ѝ, с малки пролуки по нея за всяка къдричка. Странна мода, която, доколкото Гавин знаеше, беше възникнала със самата Сада. Като свръхвиолет, Сада придаваше безстрастна перспектива на всичките си гласувания и често се оказваше накланящата везните гласуваща, защото беше неуязвима за всякакъв друг натиск освен логиката. Мразеше лъжите.

Клитос Сини беше рутгарец от глава до пети, но представляваше Илита. Беше страхливец. Интелигентен, но му липсваше стабилност, нямаше тежест. В повечето случаи правеше каквото му каже Андрос. Гавин седна до Клитос, като го поздрави с кимване, все едно не изпитваше пренебрежение към него. Сядането до него го устройваше — не заради компанията, а защото най-трудното е тайно да следиш израженията на тези, които седят до теб. Клитос беше без значение. За Гавин не беше нужно да може да вижда лицето му.

Джия Толвер Жълтата кимна на Гавин и се усмихна. В центъра на цветния спектър жълтите можеха да са наистина доста пламенни: велики души, които подчиняваха на властта си зова и на чувствата, и на разума в съвършен баланс. Джия не беше велика душа, макар да обичаше да си мисли, че е. Всъщност в крайна сметка тя беше станала съвършено податлива на зова както на разума, така и на чувствата. Беше човек на Гавин, почти винаги. Беше хлътнала по него от години. Усмивката му стигаше да спечели гласа ѝ, макар да беше доста деликатно изкуство да осуети опитите ѝ да влезе в леглото му. Опитваше хитрините си върху него от време на време и той отклоняваше тактично предложенията ѝ, вместо да ги отхвърля. Суетно същество. Съвсем добре на вид, но твърде много грим, макар да беше намалила парфюма, след като Андрос беше правил многобройни изрични намеци за помещения, миришещи на евтини курви, всеки път щом тя влезеше. Гордееше се със сключените си вежди и ги поддържаше съвършено.

След като седна, Гавин се усмихна на тази кацнала на челото ѝ космата гъсеница и лицето на Джия засия.

Другите влизаха заедно и си бърбореха. Бяха дружелюбни, но напрегнати. Делара Оранжевата, червено-оранжев бихром, чийто бюст беше толкова голям, че трябваше да има право на собствен глас, изглеждаше изпита, мрачна и някак състарена. Представляваше Аташ. Страната ѝ беше завзета от Цветния принц и тя несъмнено щеше да пледира за война. Несъмнено беше пледирала за война още откакто бе чула за нашествието.

Подчервената беше Арис от Зелените була. Беше бременна може би в осмия месец вече, винаги серийно бременна. В нея страстите на подчервеното бяха съчетани с културен императив притеглящите да раждат, за да се заместят мъртвите в несекващите някога войни между Кървавата гора и Рутгар. Беше, според Гавин, на около трийсет и пет и имаше дванайсет деца. Нито едно от един и същ баща, ако слуховете бяха верни. Имаше права яркочервена коса, лунички и сини очи, искрящи от кристална утайка, издаваща дълговременно подчервено. Оставаха ѝ може би около две години. Тринайсетте ѝ — или дотогава може би четиринайсет — деца щяха да отраснат високо почитани в Кървавата гора. Също така щяха да отраснат без майка.

— Къде е Луна Зелената? — обърна се Гавин към Клитос.

Клитос пребледня.

— Ужасно съжалявам, лорд Призма…

Луна, въпреки че беше рутгарка, беше човек на Гавин. Беше се постарал да я задължи към себе си толкова, че ако си поискаше всичко да му се върне наведнъж, тя щеше да направи за него почти всичко.

— Какво? — попита Гавин. „О, не!“

— Получи удар. Умря.

— Но тя нямаше и четирийсет и пет — каза Гавин.

— Много съжалявам, лорд Призма. Беше на ръба да разкъса халото от доста време и… — Клитос продължи тихо: — Имаше слухове, че няма да понесе Освобождаването. Разбирате ли?

Беше се опитала да се превърне в зелен бяс и не бе успяла. Или не?

Това беше проблемът, когато се изправиш срещу смъртта или безумието. Никога не знаеш кой какво ще направи. Гавин беше виждал всякакви през годините.

Това беше катастрофа. Обявяването на война изискваше просто мнозинство. Имаше осем гласа — един за всеки Цвят. И един за Призмата. В случай на равенство Бялата имаше глас. Гавин беше разчитал на Делара Оранжевата, която бе аташийка и определено щеше да гласува за война, и на Арис Зелени була, чиято Кървава гора бе твърдо за война — а и самата тя не беше против войната. Нейният глас, с този на Луна, щяха да го докарат до четири. Това щеше да го докара до Бялата, която според него щеше да гласува за войната. Не беше глупава.

Но без Луна му се налагаше да склони на своя страна Джия Толвер или Сада Надвиолетова. Джия често гласуваше с него, но аборнейците нямаха изгода от една война и нямаше да имат нищо против да погледат как Аташ гори, докато те се преструват, че неохотата им да се притекат на помощ е поради чист, възвишен пацифизъм. Сада Надвиолетова беше дори още по-трудна за преценка. Пария също беше далече от боевете и нямаше да иска да изпрати младите си мъже или богатството си… но Сада щеше да постъпи правилно. Надяваше се на това.

Трябваше да действа бързо, ако искаше да има шанс.

Може би новата Зелена, или Зелен, щеше да е податлив. В противен случай Гавин можеше да структурира вота. Баща му вече щеше да е изпратил гласа си за войната като „не“, но ако Гавин беше ловък и по-бърз, можеше да направи така, че да има гласувания по въпроси, за които Червения не беше пратил гласа си. Ако отклонеше прякото гласуване за обявяването на война, Гавин можеше да надиграе стария паяк. Трудно беше, но възможно. Щеше да обърне горделивото пренебрежение на стареца към Спектъра срещу него самия.

„Въпреки цялото удовлетворение, което получаваш от презрението си към нас, татко, всичко има цена.“

Луна Зелената обаче? Не можеше да е станала бяс, нали?

Но ако не беше… Мили Оролам, убийството на Цвят? Орденът не можеше да е чак толкова добър.

Това не беше най-добрият начин да успее. Знаеше го. Не беше подготвен за това заседание. Не че вината бе негова — бяха призовали за спешна сесия преди седмици, за да се проведе веднага щом той се върне. Тъй че той не можеше да изчака, не можеше да го отложи. Колкото по-дълго време прекараше с тези хора, толкова повече възможности щяха да имат да забележат, че нещо с него не е наред. Очите му все още изглеждаха призматични, когато бе изгубил само синьото… Но пък и естественият цвят на очите му беше син. След като вече бе изгубил и зеленото, дали очите му щяха да започнат да променят цвета си?

Всичко това беше лудост и препъване в тъмното.

Откъм коридора се чуха гласове и облечена в пищно зелено копринено наметало се появи не кой да е, а самата Тизис Маларгос, изумително красивата зелена, която бе саботирала изпитанието на Кип. Жената, която мразеше Гавин, защото фамилията ѝ имаше причина да мрази истинския Гавин. Жената, чийто баща беше убит по заповед на Фелия Гайл, защото той можеше да е издал, че Гавин всъщност не е Гавин.

Тя се изсмя на нещо, което събеседникът ѝ отвън бе казал, а след това хвърли рязък поглед към Призмата. Светлокафяви очи, лице със сърцевидна форма, бяла кожа, безценно рядката руса коса, щедри извивки. Екзотична красавица, която го мразеше заради нещо, което той изобщо не бе направил. Съвършено. Но много, много млада, за да е в Спектъра. Как беше станало?

И тогава събеседникът ѝ се появи пред очите му, с големи черни очила под алена качулка и в халат с цвета на кръв.

— Татко — промълви Гавин с вледенено сърце. — Каква изненада.

75.

Докато треньор Фиск водеше упражненията на новобранците по събаряне на земята, влезе Карис Белодъб. Тея я забеляза веднага. Първо, не беше много добра в хвърлянията, които упражняваха — беше една от областите, в които малкото ѝ тегло правеше нещата по-трудни за нея. Все пак можеше да събори на пода два пъти по-тежко момче, но трябваше да направи прехвърлянето съвършено. Точно в момента съвършенството ѝ убягваше.

Второ, Карис беше нейната героиня. Всички уважаваха Карис. Беше известна като една от най-добрите в цялата Черна гвардия. Бърза и корава, духовно, физически и магически. Умна, уверена и красива на всичко отгоре. Беше всичко, което Тея се надяваше да бъде, дори някои от последните неща да бяха недостижими.

Трето, след като научи, че Кип е пълноспектърен полихром, това някак си я беше уплашило. А беше уплашило и Кип. Присъствие на тренировка на Черната гвардия? Това беше нормално. Можеше да се справи с това.

— Стражеви капитан Белодъб, за нас е чест, че ни посещавате — каза треньор Фиск.

— Жалко, че не мога да ви посещавам по-често. Чувам, че това е много надарен клас.

Нима? Наистина ли бяха? Всички вирнаха глави при тези думи, дори Кип.

— Чудя се — каза треньор Фиск — дали бихте пожелали да ни покажете някое бързо събаряне? Някои от момичетата тук тихо недоволстват, че тези упражнения били прекалено трудни за тях, защото нямали нужното тегло.

— Наистина ли? — каза Карис. — Много тихо, предполагам. Или поне се надявам. — Повдигна вежда и изгледа едно от момичетата, а то посърна пред погледа ѝ. — С удоволствие. Кой е най-добрият борец в класа?

— Круксър — отвърна някой. Всички измърмориха в съгласие.

— Круксър, отбранявай се — каза Карис.

Тръгна към него и той зае стойка в готовност, с едното стъпало напред, ръцете леко присвити и вдигнати нагоре. Тя атакува рязко със свит юмрук право в очите му. Ръцете му излетяха нагоре в блок, с разтворени длани.

След това ръцете им се сплетоха и Круксър приклекна. Щом коленете му докоснаха пръстта, тя му влезе, изби краката му назад, смъкна го на земята и го превъртя по очи, с едната му ръка все още сплетена с нейната, с коляното ѝ на врата му.

Без да бърза, тя извади пистолет от колана си и го опря в тила му.

Всичко свърши толкова бързо. Срещу Круксър. Тея погледна Кип. Беше се ококорил също като нея.

Карис прибра пистолета си и се изправи. Класът задиша отново. Беше го направила сякаш без никакво усилие. Дори не беше изцапала коленете си с пръст.

— Това е една от онези хватки, които действат добре срещу тези, които никога не са я виждали — обясни Карис. — Инстинктивно е. Атакуваш в очите му и противникът ти ще разпери ръце, за да отбие удара. Бързо сплитане на пръстите и можеш да го свалиш. Оттам разполагаш с всичкото предимство, което ти трябва. По-малко тегло или по-малко сила просто означава, че трябва да си по-умен.

— Добро показно, стражеви капитан. Не бях виждал такова от години. Боя се, че щеше да подейства дори и на мен — каза треньор Фиск.

— Мм, може би — отвърна Карис и се усмихна. — Въпреки че не горя от желание да възпроизвеждаме последния ни бой.

Той сви рамене.

— Имаше смекчаващи обстоятелства. Бяхте уморена. Малцина са готови да разменят пет бойни жетона.

— Мога ли да взема някой от учениците ти за следобеда? — попита Карис. — Трябва да се поупражнявам.

— Разбира се.

Карис огледа учениците и посочи Тея.

— Ти. Ставаш.

Незнайно защо Тея беше сигурна, че не я е избрала случайно.

Но вечерта Карис просто тренираше. Не каза нищо, освен указанията как Тея да държи торбите за ритане или кои упражнения иска да изпълнят.

— Извинете, стражеви капитан — осмели се накрая Тея. — Но защо тренирате с мен? Аз не мога и свещ да държа на много от бойците, с които работите всеки ден.

— Понякога е добре да се биеш с хора, които не знаеш какво ще направят — отвърна Карис. — Напомня ти как повечето от противниците ти в реалния живот махат безразборно. По-непредвидимо е.

„О. Е, добре“.

Не си казаха нищо повече.

76.

Гавин почти беше забравил дълбокото въздействие, което баща му имаше над хората. Андрос Гайл се беше изолирал от почти десетилетие. Влиянието на повечето хора щеше да е намаляло от отсъствието им. Андрос обаче беше пораснал в умовете на другите, в страховете им. Беше се превърнал в подутия паяк в центъра на паяжината. И сега, с връщането си, слаб и почти сляп, все още някак си беше гигант. Беше стар. Притеглящите никога не стигаха до старост. Да остарееш означаваше да си направил невъзможното. Нормалните поражения на възрастта: провисващата прозрачна кожа, старческите петна, немощта, тези неща се бяха превърнали в знаци на чест, в доказателство за богоподобна воля, самодисциплина, сила.

С помощта на галеника си роб Гринуди Андрос Гайл седна. Пренебрегна поздравленията на другите Цветове и отправи поглед към Бялата, която единствена изглеждаше невъзмутима.

Добре, ако присъствието на Андрос Гайл склонеше всички останали в залата да гласуват против предложението на Гавин, поне щеше да склони Бялата към него. Но макар че инстинктът ѝ щеше да я тласне да се противопостави на това, което иска Андрос, тя нямаше да позволи това да надвие загрижеността ѝ какво е правилно да се предприеме, какво е най-доброто за Седемте сатрапии и за Хромария. Ох, дори на нея не можеше да разчита.

Гавин се постара да не издаде колко е ядосан и погледна баща си. Кучият син седеше спокойно и се наслаждаваше на собствената си изключителност. Правилата не важаха за Андрос Гайл. Той беше над тях. Светът се огъваше пред волята му. Нелепо.

Гавин се изкиска.

— Какво ви е толкова смешно, лорд Призма? — попита Тизис Маларгос.

— Просто нещо лично. — Усмихна се снизходително и не ѝ каза нищо повече, просто за да я раздразни. „Вече играеш с големите, Тизис. Сигурна ли си, че си готова?“

— И то е? — попита тя. Неискреност покапа по брадичката ѝ.

— Защото не ме харесваш. Което не е причина да не трябва да ме харесваш.

— Може би трябва да започваме — намеси се бързо Бялата. Винаги мироопазващата, ако и не винаги умиротворителката. — Андрос, хубаво е, че те виждам. Толкова време мина. Би ли желал да поведеш встъпителната молитва?

— Не — отвърна старецът. Без обяснения, оправдания или извинения.

Бялата сплете пръсти. Изчака.

Клитос Сини не можа да издържи на напрежението и се обади:

— Аз… Аз с радост бих…

— Неразположен ли се чувстваш, Андрос? Твърде немощен за една молитва? — попита Бялата.

Гавин разбра накъде бие. Намек за слабост, намек за негодност да остане в Спектъра. Беше необичайно грубо за Бялата, която претендираше за деликатност. Но също така не търпеше грубост.

Андрос кривна глава все едно, че признава точка, спечелена от противника му.

— Разбира се, че не — изхриптя той. — Гласът ми обаче вече не е толкова прелестен след толкова много години в служба на Оролам. Мислех, че може би звънливите тонове на гласа на Тизис Зелената ще са по-ободряващи за всички нас.

— Оролам съди сърцата на хората, не гласовете им — каза Бялата. — Той чува всяка молитва, отправена към него в смирение.

„Тъй че баща ми по-добре да си спести дъха.“

Гавин не си направи труда да прикрие объркването си. Баща му, затворил очи дори и под затъмнените си очила, буквално играеше на сляп. Обхващаше целия Спектър, без да може да види изражението на никого? По дяволите!

Може би беше достатъчна пречка, за да помогне на Гавин.

Но думите на баща му будеха съмнения в ума му. Защо Андрос трябваше да посочи новата Зелена? Тя, разбира се, беше млада и красива и наистина имаше хубав глас, все неща, които Андрос ценеше. Но като я посочваше, Андрос намекваше, че Тизис е негов човек.

Гавин беше допуснал, че е. Но защо Андрос трябваше да го изтъква пред всички, освен ако може би не беше? Или не беше напълно.

Напрегнатостта около очите на Тизис и пресилената ѝ усмивка му показваха, че баща му прекалява. Зелените мразеха да са обвързани, мразеха да са под чужда власт. „Внимавай, татко. Като нищо бих могъл да измъкна това бижу от ръцете ти. Въпреки всичко.“

Гавин отпусна очите си до подчервено и огледа всички членове на Спектъра поред, възможно по-дискретно. В подчервеното не можеше да се видят нюансите в изражението на една личност — този дял от светлинния спектър беше твърде размит за фини подробности. Можеше да види температурата на кожата на всяко лице. Варираше от мъж към жена, разбира се, в зависимост от естествената им температура и колко близо бяха кръвоносните съдове до повърхността на кожата, но ако човек можеше да установи и запомни основната линия за всяко лице — а Гавин много грижливо беше правил това през годините за всички тук освен за Тизис, — можеше да различи кога някой изпитва необичаен стрес. След като сърцата им започнеха да бият по-бързо, дори да можеха да контролират по-открити признаци като преглъщане, нервност или свиване на челюстите, в подчервеното щяха да греят по-топло.

Разбира се, човек можеше да е нервен по десетки причини, а температурата можеше да се повлияе от какви ли не фактори, от изпиване на чаша вино до носенето на дебели дрехи, но все пак от време на време щеше да му подсказва неща, каквито нищо друго нямаше да може. С тази група имаше нужда от всяко предимство.

Андрос Гайл започна молитвата:

— Отче на Светлините, смирено те умоляваме, почети молебствието ни…

Андрос презираше моленето, Гавин го знаеше. Можеше да направи това, което трябваше да направи, разбира се. Знаеше всички ритуали отзад напред и обратно и пред простолюдието бе способен да изрази нужната привидна искреност. Тук, между тези, които можеше да смята почти за равни, му беше малко по-трудно да скрие пренебрежението си. За него цялата религия представляваше измама, но измама, на която се крепеше цялата им власт. Оттам и изкуствените архаизми, поднесени толкова сериозно, че човек не можеше да е напълно сигурен дали е предан на вярата старец, или просто се подиграва на всички:

— Падаме пред теб по очи, о, Господи. Земните ни щения нека се попарят в зноя на твоя блясък, дързостта ни дано да повехне в светлината на твоята истина. Дари ни с яснота на мисълта, укроти смута ни, дай зряща острота на действията ни. Тъй те умоляваме ние окаяните. Нека нашите млади отстъпят пред старите и нека нашите стари отстъпят пред гроба. Нека нашите усилия процъфтят във взора ти, с мир и истина, и в дълго страдание.

Лукав стар кучи син.

— Тъй да бъде — завърши Андрос.

Всички направиха знака на четворката и тройката и казаха:

— Дано да бъде.

Бялата изглеждаше вбесена. Но съкрушителната тежест на погледа ѝ нямаше никакъв ефект върху един слепец.

— Гавин — каза тя. — Ти водиш заседанието.

Всъщност питаше Андрос: „Искаш да сееш вятър ли?“

Омразата и презрението на баща му към Бялата я беше докарало до ръба. Воденето на заседанието беше огромно предимство, достатъчно, за да даде на Гавин шанс за равностойна борба. Той си пое дъх.

— Явно някои неща са се променили, докато ме нямаше. — Погледна съсредоточено Тизис Зелената. — За всички нас.

— Аз бях справедливо посочена за този съвет… — възрази Тизис настръхнала.

— Тизис! — сряза я Бялата. — Гавин председателства. Всички Цветове ще бъдат признати поред и изслушани, но има правила и прекъсвания няма да се търпят.

— Както несъмнено сте наясно — почна Гавин все едно, че прекъсването и контрапрекъсването не се бяха случили, — когато за последен път се срещнах с вас… тоест с онези от вас, които присъстваха тогава, а онези, които не присъстваха, несъмнено са прочели протокола от онова заседание относно изпълнението на техните задължения… — Тоест: „Ако не знаеш за какво говоря, значи си мързелива и неподходяща за работата си, Тизис.“ Гавин не се съмняваше, че баща му е наизустил протокола от последното заседание. Беше наследил паметта си от своя баща в края на краищата. Продължи: — Когато се срещнах с вас последния път, ви предупредих, че младият крал Гарадул е въстанал и че несъмнено ще заграби Гаристън. Призовах да предотвратим войната, макар и по начин, който се оказа твърде болезнен, за да го допусне този съвет. Съветът обаче отхвърли предложението ми и наистина последва война.

Клитос вдигна показалец в молба за разрешение да говори. Гавин протегна длани навън и надолу, сякаш за да заглади проблема.

— Не идвам, за да подновяваме стари спорове, и разбирам, че имаше чудесни основания да сте скептични за онова, което възнамеряваше крал Гарадул и какво беше в състояние да направи. Нямам намерение да обсъждаме миналото. — „Освен за да ви напомня на всички, че бях прав.“ — Само да резюмирам за онези, които може да не са забелязали нюансите на протокола. — Погледна Тизис все едно последният му коментар бе отправен към нея и тя се изчерви.

Всъщност резюмето му беше за всички останали и наблягаше на предишното заседание умишлено. „Този, който контролира миналото“, и прочее. Гавин можеше да прави всичко това с мозъка си, предавайки контрола на кораба на първия си помощник-капитан. Мислеше трескаво. „Оролам, Луна!“ След целия труд, който беше вложил, за да я привлече.

Андрос Гайл облиза устни. Ако не друго, изглеждаше извратено горд със сина си.

Което не означаваше, че няма да дръпне чергата изпод краката му при първата удала му се възможност.

За миг Гавин се зачуди. Ами ако Луна Зелената наистина беше убита, но не от Ордена? Ако го бе направил баща му?

Не, това не беше в стила на Андрос Гайл. Той щеше да я подкупи или да я изнуди, но не и да я убие. От друга страна, щеше да е изключително, ако Андрос Гайл имаше план как да замени всеки един от тях в случай, че разкъсат халото си или се предадат. Андрос щеше да е готов. Това не означаваше, че ще разполага с идеалния кандидат всеки път, а само, че ще може да направлява избора. Може би точно затова Тизис не беше напълно негова.

Ако Андрос наистина бе готов да убие един Цвят, щеше да се е погрижил да убие някой, чийто заместник е изцяло негов. Нали? Иначе защо да рискува с убийство?

Гавин вече се бавеше. „Приеми фактите такива, каквито са, и работи с тях. Движи се напред. Разбирането на миналото може да почака.“ Какви предимства все пак му даваше това, че Тизис беше на съвета?

Спектърът очакваше от Гавин да поведе пряко към обсъждането за обявяване на война. След това смятаха, че ще ги помоли отново да го направят промахос. Ето защо той заяви:

— Всъщност не мисля, че първото нещо, което би трябвало да обсъдим днес, е войната, бушуваща в Тирея и Източен Аташ.

Клитос вдигна отново пръст и Гавин му даде знак да говори.

— Не сме установили, че неприятностите в Тирея и Източен Аташ са война, лорд Призма — каза Клитос.

Канеше се да продължи, но Гавин се чукна по челото и заговори, озадачен сякаш от глупостта му:

— Точно така. Точно затова казах, че не би трябвало да говорим първо за това. Ние сме разсъдлив съвет. Такива въпроси трябва да се обсъждат, но не непременно първи. Както вече казах.

Очите на Делара — с жълто-червени ареоли — се присвиха. Тя също искаше да говори за войната, незабавно. Явно се надяваше Гавин да е последният глас, който ѝ е нужен. Не беше много добра в пресмятането на тези ситуации.

— Сатрапията Тирея беше място на безчестие и война — каза Гавин. — Откакто сатрап Руй Гонзало взе страната на моя брат Дазен, неговата сатрапия беше обречена. Поведе война и синовете ѝ нанесоха унищожение на други, както и други унищожаваха синовете ѝ. След войната Тирея бе лишена от представителството си на този съвет и оплячкосана… — Видя вдигнатия пръст на Делара и се поправи: — Принудена беше да плати репарации, които я докараха до мизерия. По много основателни причини и малко неоснователни Тирея се превърна в празна черупка. Сатрап Гарадул обрече тази черупка. Той поведе война срещу Гаристън и Седемте сатрапии, и този съвет тук, и се самообяви за крал. Воювах с него в Гаристън и загубих. Разбира се, добрата новина е, че така нареченият крал също беше убит в последната битка. — Помълча и добави: — Има много неща, които трябва да направим днес, и се извинявам за многото часове, които ще трябва да прекараме тук — уредил съм след два часа да ни донесат освежителни напитки и храна — но първият проблем е много прост.

Всички събрали се мразеха тези заседания и всички освен Синия и Надвиолетовата мразеха да им се налага официалният ред, заради който и най-простото решение можеше да отнеме по половин час. Но като поставяше съвета пред перспективата да заседава целия ден, Гавин се надяваше да ги направи малко по-невнимателни. Щеше особено да изнерви Зеления цвят. Също така имаше опит от миналото, когато Бялата му бе позволявала да води заседанието — можеше да се справя с работата, която им предстоеше, по логичен начин — първо като се съгласява с това, с което всеки можеше да се съгласи, и след това да продължава напред колкото може по-ефективно, като оставя всеки да каже мнението си.

— В Тирея има хора, които вече са лишени от своя водач — хора, на които им беше все едно дали ще се нарича сатрап, или крал. Те последваха бащата на Раск и повечето от тях харесваха стареца. В течението на един живот, който рядко бива засегнат от политика, повечето хора от простолюдието просто са готови да тръгнат с онзи, който издава заповедите. Нямаха никакво основание да мислят, че Раск Гарадул е нелегитимен, и никакво основание да смятат, че наследникът му е такъв, особено ако ние, които пророкуваме волята на Оролам, няма да кажем нищо против новия крал… а този Цветен принц несъмнено ще се самообяви за такъв. Тъй че, преди да стигнем до сърцевината на днешните предложения, предлагам да нахвърлим едно просто решение, с което осъждаме крал Раск Гарадул за това, че поведе война срещу Седемте сатрапии.

Откри дебатите все едно искаше да свали проблема от дневния ред колкото може по-скоро.

Загледа се в Тизис. Красиво момиче.

— Това със сигурност би представлявало удар срещу легитимността на този Цветен принц — каза Делара. Жената беше притегляла толкова червено през живота си, че гневът ѝ бе трудно удържим. Щеше да гласува за всичко, което щеше да уязви Цветния принц.

— А мъжът, когото осъждаме, е мъртъв — заяви Сада. — Тъй че няма да отчуждим още повече един човек, с когото може да ни се наложи да сключваме мир в близко бъдеще. Ако успеем да уредим нещата в Източен Аташ с този човек, това би ни поставило в по-добра позиция за преговори. Видимо би ни придвижило по-напред, за да го срещнем на средата, така че средното положение да е значително по-близо до нашата гледна точка. — „Аха, Сада гледа на политическите проблеми като на точки, нанесени на графика. Оролам да я пази дано, глупачката.“

— Не, не и не — каза Клитос Сини. — Виждам накъде клоните, лорд Призма.

Гавин повдигна вежда в смисъл „какво иска този тъпак?“

— Да, опитвам се да отслабя един бунт, преди да помете половината земи в Седемте сатрапии — отвърна той.

— Което е благородна цел и аз я споделям — каза Клитос. Озърна се към Андрос, но без очи Андрос не можеше да му покаже дискретно дали Клитос държи посоката, която той иска да държи. — Но дори да се е нарекъл крал, според мен това му дава твърде много престиж.

— Точно така се самонарече — подхвърли Джия Толвер нетърпеливо.

— Не трябва да му даваме това морално предимство. Той беше бунтовник и нищо повече — каза Клитос. В подчервеното определено беше по-топъл отпреди. Но Клитос винаги се изнервяше, когато говореше, дори и пред толкова малка група.

— Какво бихте предпочели тогава? — попита Гавин. — Незаконен крал или така наречен крал? Нелегитимен сатрап?

— Ясно е — заговори Сада Надвиолетова и почеса изприщената си от псориазис ръка, — че едно самообявяване за бунтовник би го лишило от легитимност, така че „нелегитимен сатрап“ би било точен дескриптор. — Явно с това искаше да подаде маслинова клонка на Клитос Сини.

Гавин обърна дланите си надолу към Клитос в знак, че отстъпва проблема на него, и каза:

— Много добре, можем да подкрепим това. Би ли желал да продиктуваш документа, Клитос?

Клитос мразеше публичното говорене. Като Синия цвят, той чувстваше, че трябва да подреди всички технически подробности съвсем точно още при първия опит — но никога не успяваше.

— Не, моля ви, заповядайте — каза Клитос уж в проява на учтивост.

Гавин се обърна към главния писар в залата.

— По повелята на Цветния спектър, с пълното одобрение на Призмата, благословен от сиянието на Оролам, и прочее.

Жената надраска няколко реда, като остави място да попълни официалните фрази.

— Трябва да ви кажа нещо — заговори Гавин на Спектъра, докато тя пишеше. — Разочарован съм, че нещо толкова просто не е направено, докато отсъствах. Разбира се, такова осъждане щеше да изглежда формално, но… Моля, прекъснете ме, ако имате предложения.

Все пак имаше дребнаво запъване над думата „война“. Гавин и Делара я защитаваха, но накрая беше задраскана в полза на осъждане за „упражняване на насилие над невинните народи на Седемте сатрапии“ и беше обвинен незаконният сатрап Гарадул, макар че думата „изменник“ също беше задраскана. Гавин направи недоволна гримаса все едно беше отстъпление, но не голямо. Беше кратък документ и той се постара да не преиграва с привидното отегчение.

Уловката беше в частта с „войната“. Нека да си мислят, че дискретно се насочва към обявяване на война по-късно по време на заседанието. „Никога не бързай с отиграването на ръката си.“

След като писарката приключи, Гавин подписа документа и го пусна около масата за подписи.

— Сега — продължи Гавин, без да изчака за подписите, тоест без да им придава някаква тежест. — Най-неотложният проблем. Причината, поради която сме тук. Бежанци и война. Факт е, че аз имам някакъв принос в този проблем. Ще говоря направо. Не успях да спра Гарадул и поради това Гаристън беше изгубен. Отидох да се бия — може би безразсъдно — без пълната тежест на Спектъра зад мен и загубих. Загубих и престиж и някои от хората, за които воювах, изгубиха вяра в Хромария. Очевидно първото не е проблем за това управително тяло, но второто е. Чувствам се отговорен за хората, които избягаха. Бих искал да видя, че този съвет ще положи някакви усилия да ги осигурим. Тъй че отново, първо лесните проблеми: бих искал да нахвърлим друго решение — че сатрапиите ни ще изпратят храна, облекло и продоволствие за хората, останали без дом.

Даде думата на Делара.

— И оръжие! — каза тя. — Тези бежанци ще се присъединят в борбата — поне някои от тях — срещу Цветния принц.

— Съгласен съм — каза Гавин. — Но бих предложил по-спорните въпроси да ги включим в отделна резолюция, така че да можем да постъпим разумно и хуманно в осигуряването на тези, които бяха нападнати от покойния Раск Гарадул, колкото е възможно по-скоро. Ще се съгласи ли Спектърът да разгледаме тези въпроси отделно?

— Нека да се съгласим с това, което е непосредствено очевидно за всички нас — каза Арис Подчервената. — Тези бежанци несъмнено гладуват. Можем да се съгласим, че трябва да им изпратим помощ. По-късно можем да обсъдим какъв точно дял от това бреме би трябвало да изпрати всеки от нас. — Аха, безсрамната тактика. Винаги безскрупулно практична, дори и в благотворителността си. Гавин харесваше това в нея.

Съгласиха се да обсъдят проблемите отделно. Първата резолюция беше обиколила помещението наполовина. Гавин я беше подал на Клитос, който я беше подписал. Бялата я беше подала по-натам. Тъй като тя гласуваше само при равен брой гласове, никога не подписваше резолюция, докато не я подпише мнозинството. Делара я подписа и я подаде на Сада Надвиолетова. Тя я задържа и Гавин не можа да разбере дали защото мисли за второто решение, или защото има някакво скрито колебание по първото.

Сада Надвиолетова го погледна съсредоточено. Не каза нищо, но предаде документа, без да го подпише. Арис подписа, Делара също, и го плъзна към Тизис. Тизис отново погледна Андрос, не получи никакъв знак и подписа.

И Гавин получи мнозинството си. „О, Тизис! Луна Зелената беше почти приятел. Изобщо нямаше да мога да направя това с нея. Знаеш ли какво можеш да направиш на враг, но не и на приятел? Да го пронижеш в гръб.“

Карвър Черния плъзна листа пред Андрос. Карвър имаше право да говори на Спектъра, но не и право да гласува. Андрос прошепна нещо на Гринуди и той отвърна. Андрос му зададе друг въпрос шепнешком.

Гавин присви очи към подчервеното. И мигновено видя, че баща му се сгорещи, макар че изражението му не се промени по никакъв доловим начин.

Изведнъж Андрос започна да се смее и се подписа. Заради слепотата му подписът му едва попадна на полагащото му се място.

Споровете прекъснаха моментално. Рядкост беше да се чуе Андрос да се смее.

Старецът се обърна към Тизис.

— Знаеш ли какво си направила, момиче?

— Какво? — попита тя, изведнъж притеснена.

Гавин се наведе, бързо взе пергамента от масата, повдигна вежда към Сада и я попита:

— Ще го направиш ли единодушно?

— Разбира се. — Беше вече формалност. Тя подписа, подаде пергамента на Бялата и тя въздъхна и също подписа.

— Какво? — попита Тизис, вече по-настоятелно.

— Защо не ѝ обясниш, синко? — предложи Андрос Гайл.

Главният писар поднесе резолюцията на Гавин, който поднесе към пръста си парчето восък за официалния печат, притегли подчервено пряко към него и притисна печата си на документа, превръщайки го вече в официален.

— Разбира се, татко.

Предаде документа на главния писар, а тя го връчи на секретар, който щеше да го внесе в архивите и да го публикува.

Когато вратата се затвори зад секретаря, Гавин каза:

— Фактът е, че сме във война. Никой от нас не иска това. Аз не го искам. Не искате да го признаете, защото ви е страх, че ще настоя отново да ме обявите за промахос. Разбирам този страх. Предаването на власт е ужасно, макар че Оролам знае, не съм ви давал никакъв повод да не ми вярвате. Тирея вече я няма. Толкова по-добре, предполагам. Можем да се караме какво да правим по-натам. Може да се караме как да се бием. Но докато се дърлим тук, хората, които избягаха от Гаристън, са загубили всичко. Сигурен съм, че вече сте чули как намериха убежище на Острова на ясновидците, и ще докладвам за това подробно по-късно днес, но зимата идва. Те нямат време да садят и сеят. Ако не им осигурим храна, ще умрат. Ние ги докарахме до това положение и дори и да не го признавате, те все още са поданици на Седемте сатрапии. Наш дълг е.

— Същественото е… — изръмжа Андрос.

— Същественото, скъпи татко, скъпи приятели, е, че няма да допусна тези хора да страдат повече от абсолютно необходимото, за да уредят новия си живот. В резолюцията, която току-що подписахме единодушно, този съвет обяви сатрапията на сатрап Гарадул за нелегитимна. Раск Гарадул беше поставен легитимно, общуваше се с него като с легитимен сатрап известно време. Ако е станал нелегитимен, но не заради лична измяна, то е защото самата му сатрапия е нелегитимна. Което е просто признаване на истината. Тирея не е била истинска сатрапия от шестнайсет години. Имаше управители в бившата си столица, а мястото ѝ на този съвет беше завзето от друга сатрапия. Тъй че това е така, както трябва да е. Само че една сатрапия може да бъде разпусната от пълно мнозинство на този съвет. Така и гласувахме.

— Твърде много смисъл придаваш на един прост документ — каза Бялата. Не че непременно беше несъгласна с него, помисли си Гавин, но изобщо не ѝ хареса как го беше направил.

— Да. Но прерогатив на Призмата е да определя сатрапии и аз вече го направих. Заселих бежанците от Гаристън на Острова на ясновидците — място, където няма да заливат градовете ви със своите бездомни десетки хиляди, за което се надявам, че всички ваши сатрапи ще са ви безкрайно благодарни. И на мен. И обявих Острова на ясновидците за нова сатрапия. Новият сатрап, боя се да го кажа, би могъл да бъде само Корван Данавис.

Знаеха, че мрази Корван. Знаеха, че беше воювал срещу него и беше загубил приятели в тези боеве. Това, че Корван можеше да е новият сатрап, беше най-малкото нещо, което уронваше личната власт на Гавин — поне така мислеха.

— Като потвърдихте, че все още сме седем сатрапии, вие всъщност потвърдихте новото ми творение.

— Това е наглост — каза Карвър Черния.

— Мисля, че всички можем да се съгласим, че това, което току-що се опитахте да направите, е, е… е неприемливо — рече Клитос Сини.

— Разбира се, той няма властта да учредява сатрапии лично — каза Тизис. — Върховна лейди Пулор?

Бялата сви рамене.

— Погледнете в която и да е история и ще видите, че тъкмо Призмата е учредил Седемте сатрапии. Разбира се, някои неща са се променили от онези времена, но е ясно, че това е било в компетенцията на Призмата в старо време.

— И никога не е било изваждано от компетенциите на Призмата, както подчертахте, върховна лейди — каза Гавин. Разбира се, че не беше. Нямаше къде да се постави друга сатрапия, а никой никога нямаше да се съгласи да се разцепва неговата.

— Хайде просто да гласуваме да отменим това — предложи Тизис.

Няколко други Цвята шумно изразиха одобрението си.

— Съгласен съм — каза Гавин. — Но, моля за извинение, все още председателствам тук днес и все пак ще трябва да съблюдаваме подходящата процедура. Желаете да разтурим Острова на ясновидците като сатрапия?

— Да! — заяви Тизис.

— Тогава ще ви трябва квалифицирано мнозинство, за да мине резолюцията ви. Както казахме току-що, разтурването на сатрапия изисква квалифицирано или пълно мнозинство.

— Чудесно.

Гавин гледаше как другите се заоглеждаха около масата и запресмятаха шансовете. Щеше ли някой да издържи на това?

Внесоха проекторешението. Някои от Цветовете поглеждаха Гавин все едно е луд. Защо щеше да спечели такова нещо и веднага след това да позволи да бъде отменено?

Бялата знаеше. Можеше да го види в напрегнатото ѝ лице. И Андрос знаеше. Търкаше горната част на носа си, където тежките му черни очила бяха протрили бръчки в кожата му.

Тизис, ядосана, продиктува решението. Гавин не направи никакво възражение. Когато главният писар му го донесе за оглед, кимна и връчи документа първо на Тизис. И я попита:

— А от чие име подписваш, Тизис?

— Моето собствено — отвърна тя все едно очакваше някакъв капан.

— Службата на Спектъра никога не е от наше собствено име, дете — каза Бялата. Звучеше отегчено.

Тизис се подсмихна презрително. Неразумно. Беше ядосана на Гавин, не на Бялата, а никога не беше добре да се подсмихваш на Бялата.

— Така да бъде. Подписвам от името на… — Кръвта се отцеди от лицето ѝ. Гласът ѝ спадна до шепот. Беше от Рутгар и мястото ѝ се използваше за Рутгар, но беше мястото, държано в регентство. — Подписвам за Тирея — прошепна тя.

— Няма сатрапия Тирея — каза Гавин. — Позицията ти тук вече не съществува. Тъй като това заседание е закрито заседание на Спектъра, извинена си.

В залата се възцари мъртва тишина.

— Не можеш да направиш това — каза Тизис.

— Не сам. Направихме го заедно. Ти помогна.

Телохранителите на Гавин бързо се озоваха до него, усетили някак неизбежните заплахи.

Тизис се огледа невярващо.

— Не се притеснявай, ще се върнеш — каза Клитос. — Ще трябва да гласуваме веднага. Ще отнеме само пет минути.

Тизис се усмихна саркастично.

— Идиот такъв! Мислиш ли, че той стигна толкова далече без план? — Стана рязко, излезе от залата и затръшна вратата.

— Тъй като сатрапът на Острова на ясновидците все още не е назначил своя Цвят, гласът му е поверен на Призмата — каза Гавин. — И повярвайте ми, той не би искал да използвам гласа му, за да разтуря сатрапията му.

Тъй че два гласа за него. Остави им секунда, докато приключи със сметката. Тизис я нямаше. На тях им трябваше квалифицирано мнозинство от пет, тъй че на Гавин му трябваха още четири, за да ги спре. Никакво равенство не беше възможно, тъй че Бялата не можеше да гласува. Черният изобщо не можеше да гласува. Знаеха, че Делара ще гласува с него, тъй като се нуждаеше от помощта му във войната. Джия Толвер винаги гласуваше с него. Четири.

И това беше ако всички останали подкрепяха Андрос Гайл.

— Желае ли някой да призове към гласуване? — попита Гавин. Предизвикваше ги. Изключително самонадеяно.

— Аз — обади се мигновено Клитос, намерил отнякъде смелост.

— Рака — сряза го Андрос Гайл. Беше тежка обида. — Искаш да впишеш загуба в архивите и да създадеш прецедент?

Клитос пребледня, после заоглежда залата, търсейки съюзници. Дори тези, които можеше да гласуват с него, извърнаха очи.

— Аз… желая да…

Вместо да го остави да оттегли предложението, Гавин каза бързо:

— Предложението отпада поради липса на втори.

— Предлагам да отложим — каза Арис. — Имам да кърмя бебе, а и мисля, че всички трябва да пратим вестоносци.

Гавин го беше очаквал.

— Един момент. Искам да заявя едно нещо. — Цветовете вече избутваха столовете си назад, готови да напуснат. — Вие направихте това. Не трябваше да е така. Ако ме бяхте послушали, Тирея щеше все още да съществува, а Цветния принц нямаше да вилнее из Аташ. Ако бяхте пратили само хиляда войници или сто притеглящи, можеше да сме надвили крал Гарадул. Но вие… пратихте делегация да проучи проблема.

— Мирът би трябвало да се съхранява почти на всяка цена — намеси се Клитос. — Както казва блажената Адрея Коран…

— Войната е ужас, знам. Знам. Знам. А пацифизмът, който ти твърдиш, че цениш толкова високо? Пацифизмът е качество, неразличимо от малодушието. — Гавин изсумтя презрително. — Тази война можеше да е приключила преди да е започнала по поне половин дузина начини. Ако бяхте отдръпнали ботуша си от гърлото на Тирея секунда преди тя да е станала достатъчно силна, за да ви отхвърли, това нямаше да се случи. Казвам ви: ако не направите това както трябва, ще го направя аз. Някои неща тук ще се променят.

Андрос Гайл се прозя отегчено.

— Като започнем с това — отсече Гавин. — Татко, държал си се с Кип като с копеле. Не е. Майка му беше свободна жена, която издигнах в лейди през войната. Бях промахос и това беше мое право. Оженихме се тайно, защото бях млад и се страхувах какво ще кажеш. Но се оженихме. Точно затова така и не се ожених оттогава. Тя вече е мъртва, но заслужава от мен това: Кип е мой син, не копеле, а законен син. Това, че си хвърлял клевети, че си се усъмнил в собствената ми дума, е, боя се, още едно доказателство за напредващата ти сенилност. Тази година ще се включиш в Освобождаването, синко. Ако не се чувстваш годен да издържиш още няколко месеца, ще съм на твое разположение за по-интимна церемония по-скоро.

Всички замръзнаха. Дъхът им беше секнал. Дори Гавин се удиви на себе си. Можеше да разтури цяла сатрапия и да изключи един от Цветовете и те се бяха смутили… но да го видят, че се опълчва на баща си, ги беше стъписало.

— Сенилност? — Едва прошепнато. Опасно насмешливо.

„И сега разбираме колко дълбоко в червеното е затънал.“

Но Андрос Гайл беше толкова хладен, колкото можеше да е старо червено. Виждаше клопката. Ако креснеше, ако изтървеше нервите си, щеше да помогне на каузата на Гавин.

— Ако лорд Призма е убеден в това, разбира се, ще отида на Освобождаването по всяко време, което посочите. Както определено сме длъжни всички. Само се чудя какво съм направил, че да ви оскърбя? Защо замахваш към мен, синко?

„Хубаво семе за посев, татко. Добре изиграно.“

— Да, Призмата може да ме прати в гроба. Може да прати всеки от нас в гробовете ни. Помислете за това.

„Извъртя го така, че аз да изглеждам неразумният.“

— Не — каза Гавин. — Не. Ти застраши сина ми. Преднамерено. Без повече лъжи. Гринуди, изведи го.

— Синко — каза Андрос Гайл и този път гласът му беше напрегнат. — Ще проявяваш към мен полагащото се почитание.

— Пренебрегването ти, когато се държиш глупаво, и отстраняването ти от погледа на обществото, когато се опозоряваш, е полагащото се почитание. Гринуди!

Пръстите на Андрос Гайл потрепериха. Челюстите му потръпнаха. Но той се овладя. След дълга пауза се обърна и напусна, поведен от Гринуди.

Всички мълчаха. Никой не погледна Гавин в очите.

— Това би ни задължило да започнем да обсъждаме кой би могъл да стане следващият Червен — каза Гавин. — Чакам предложения.

„Знам, че прекалих. Знам, че ви изплаших, и за да го компенсирам, ще ви оставя да получите каквото искате. Ще позволя някой от вас да постави своята жена или мъж на стола на Червения цвят, и няма да се опитам да поставя свой. Око за око.

Искаш да посееш семето, татко? Хайде.“

— Сега, преди да отложим това заседание — каза Гавин. — Освен ако няма други предложения?

Никой не се обади.

— Делара? — попита Гавин.

Очите ѝ се разшириха, след като схвана намека му.

— Внасям предложение да обявим война — заяви тя.

— Подкрепям — каза Арис.

— Островът на ясновидците гласува за война — каза Гавин. — Призмата гласува за война.

— Аташ гласува за война — каза Делара Оранжевата.

— Кървавата гора гласува за война — заяви Арис Подчервената.

— Но Червеният е… — почна Клитос Сини.

— Желаете ли да напуснете залата по време на гласуването, за да го доведете? — каза Гавин. — Ако отидете, гласът ви ще бъде записан.

— Не можете! — извика Клитос.

Гавин заговори мигновено, но бавно, наблягаше на всяка дума, овладяваше и налагаше власт дори над бързината на разговора.

— Думите, които ми казвате, са много опасни.

Напрегната тишина. Понякога страхливците стават смелчаци. Но Клитос не стана.

— Твоят глас и неговият се вписват като „липса на глас“ — обяви Гавин. Истината беше, че не можеше да позволи това гласуване да бъде оспорено по-късно. Щеше да заплете нещата още за седмици.

— Аборнея гласува „не“, с голямо лично съжаление — заяви Джия Толвер. Гавин го очакваше. Тя несъмнено беше под стриктни нареждания.

На Гавин му трябваше гласът или на Сада Надвиолетова, или на Бялата. Сигурен беше, че Бялата ще гласува в негова полза.

Сада явно мислеше същото. Погледна Бялата и заяви:

— Пария гласува за война.

И вотът беше спечелен.

Клитос примига.

— Върховен лорд Призма, Рутгар желае да остане в единство със своите съседи. Рутгар гласува „за“.

— Разбира се — каза Гавин.

Пусна декларацията по масата и всички я подписаха. Разрешиха „въздържал се“ за Андрос и Бялата го подписа.

Залата бавно се изпразни. Никой не каза и дума.

Колкото и странно да беше, Джия Толвер се задържа. Гавин очакваше да го направи по-скоро Бялата. Джия го гледаше намръщено. Когато и последното лице освен черногвардейците на Гавин напусна залата, тя се наведе към него над масата.

— Милорд Призма, просто да го знаете. Ако бяха поискали гласуване против личната ви сатрапия, щях да гласувам срещу вас. Щяха да имат квалифицирано мнозинство. Вашата наглост винаги стига до границата. Днес вие я прекрачихте. Спечелихте. Спечелихте всичко. Но никога повече не разчитайте на мен като на сигурен глас.

И излезе. Гавин прокара длани през косата си. Имаше нужда от питие. Погледна черногвардейците си. Изглеждаха невъзмутими. Зачуди се как го правят. Те бяха лудите тук.

Стана и тръгна към вратата. Един от черногвардейците го изпревари — предпазна мярка, която не прилагаха винаги.

Бялата го чакаше в коридора.

Гавин не се спря и тя махна на черногвардееца да я обърне и да я подкара до Гавин.

— Какво правиш, Гавин?

Той се качи в асансьора.

— Слизам надолу — отвърна и я погледна в очите в опит да я задържи да не се качи с него.

— Точно от това се боя — рече тя. Задържа го със силата на личността си и остави въпроса да увисне във въздуха: очакваше отговор.

— Излъгах, измамих и манипулирах, и спечелих. И направих всичко това по основателни причини. Поне този път.

— По основателни причини?

Той замълча. Натисна лоста и се спусна надолу.

77.

— Имам да кажа нещо. Няма да е лесно — заяви Самит.

Карис едва беше приключила с миенето и обличането, когато Самит влезе в спалното на стрелците. Самит беше една от най-добрите ѝ приятелки в Черната гвардия: мускулеста, корава, умна и винаги непохватна, когато се опиташе да е мила. Карис спря, с гребена в ръката.

— Какво има?

Самит седна тежко на ръба на леглото ѝ.

— Кей, знаеш ли как лордовете и дамите от великите домове винаги се опитват да се доберат до нас черногвардейците и да ни направят шпиони или дезертьори?

— Какво искаш да кажеш?

— Една такава особа се добра до мен. Преди години.

— Какво?! Сами, спри! Какво правиш?

— Това, което трябваше да съм направила преди много време. — Лицето на Самит беше упорито навъсено. Седеше с лакти на бедрата, стиснала длани.

— Кой? — Карис едва изрече думата.

— Лейди Фелия Гайл.

— Лейди Гайл те е покварила? — Карис беше харесвала лейди Гайл, много. Години наред беше мислила, че тази жена би могла да ѝ стане свекърва и най-близкото до майка, каквото бе познавала през живота си. — Как… Не, няма значение. Не е нужно да го знам. Сами, тя е мъртва. Не си длъжна да правиш това.

— Не беше нищо нередно. Двама от братята ми бяха пленени от илитийски пирати и направени роби на галера. Семейството ми дори не знаеше къде да започне да ги търси, още по-малко — да си позволи плащането на откуп. Отидох при нея. Тя прати хора да ги издирят и лично ги откупи. Доведе ги тук, за да мога да се уверя, че са добре. Грижи се за тях, докато оздравеят напълно, и плати за връщането им у дома. Нямаше изобщо да мога да ѝ се отплатя, в смисъл, използвах голямата си заплата в Черната гвардия, за да купя на семейството ми ферма и склад. Все пак ѝ предложих, но тя отказа. Знаеше, че това ще разори семейството ми. Нищо не каза за това месеци наред, а когато по-късно ме помоли за информация, нямаше как да ѝ откажа.

Кадифена каишка, държана само от чувството на Самит за чест, за дълг. Да, това беше в стила на лейди Гайл. Беше деликатна Оранжева, но Оранжева все пак.

Самит продължи. Гласът ѝ бе мрачен и монотонен все едно я водеше към собствената ѝ смърт.

— Тя каза, че просто иска да защити сина си, и аз ѝ повярвах. Той е Призмата, така че реших, че двете следваме една и съща цел. Не беше всъщност измяна, нали? В сърцето си знаех, че не беше така, поради което ти го казвам сега. Но не мога да понеса да го кажа на командир Железни. Не мога да понеса да видя разочарованието в очите му. Все едно, последното задължение, което тя ми повери, беше това: каза, че след като умре, трябва да ти дам тази бележка.

И подаде на Карис малка бележка на лист с печата на лейди Гайл.

— Не я обвинявам, знаеш ли — каза Самит. — Може да ме е унищожила, но не ставаше въпрос за мен. Не беше дори за защита на семейството ѝ. Тя правеше каквото правеше за Седемте сатрапии. Понякога трябва да се правят жертви и обикновено плащаме ние, дребните хора, и не винаги разбираме защо. Докато бях млада, мразех това, но вече се примирих. Просто така е устроен светът. — Покашля се отново и стана. — Аз, ъъ… ще те изчакам навън.

— Проклятие, Сами. Защо просто не остави бележката на леглото ми?

— Тайните ме прояждаха отвътре. Не мога да живея така, Карис. Вече не.

Карис разтърка слепоочията си. Черната гвардия не можеше да загуби толкова хладнокръвна жена като Самит. Дори и в нормални обстоятелства, а определено не и сега, не и след като бяха загубили толкова много при Гаристън. Отвори писмото.

Изписано с красивия почерк на лейди Гайл, то гласеше:

Дазен те обича, Карис. Винаги те е обичал. Ако вече си съпоставяла неговите думи с истината, моля те, отдели време и го попитай какво наистина се случи в имението на фамилията ти. Знам, че не искаш да чуеш това, но една утешителна лъжа тровеше целия ти живот и лъжата е тази: че братята ти бяха невинни в трагедията, която унищожи семейството ти. Не бяха.

Все едно я удариха с юмрук в корема. Карис задиша учестено и продължи да чете. Лейди Гайл не само признаваше, че Гавин не е Гавин, тя продължаваше оттам, за да съобщи на Карис неща, които тя не знаеше. И може би не искаше да знае.

Твоята слугиня Галея издаде приставането ти на твоите братя. Те поставиха капан в имението и примамиха Дазен да влезе в него. Бяха затворили всички врати с вериги и имаха източници само на червена светлина, понеже знаеха, че той не е притеглящ червено. Само той излезе, Карис. И може би той подпали огньовете, но не той затвори вратите. Не желая да говоря лошо за мъртвите, Карис, но за пролятата кръв онази нощ не е виновен Дазен.

Разбира се, не може лесно да се разбере какво всъщност се е случило там. През годините пращах няколко души да се опитат деликатно да те запознаят с темата. Ти отхвърляше всяко обсъждане. Моля, извини ме за непохватните опити да се примирим.

Скъпото ми дете, Дазен, мислеше, че си се влюбила в Гавин и че затова си се сгодила за него. Мислеше, че никога няма да му простиш за онова, което според теб бе направил той. След Разцепената скала го подканих да се ожени за теб бързо, преди Андрос да може да се намеси. Той отказа, Карис. Каза, че би могъл да убие брат си и би могъл да излъже целия свят, но че единственото нещо, което няма да направи никога, е да вземе в леглото си жена, която е обичала брат му. Не би могъл да те излъже. Този глупак развали годежа си с теб, защото те обичаше.

На Карис ѝ призля. Не можеше да спре да чете.

И все още те обича, Карис. Повярвай ми, накрая загубих надежда и го подканях да се ожени за други жени, но той така и не можа да те изхвърли от сърцето ти. Моля те, прости му, дете, и моля те, прости и на мен също. Като записвам тези истини, оставям семейството си в твои ръце. Можеш да унищожиш Дазен, ако така пожелаеш, и това ще бъде доказателство. Не бих поверила на никой друг такава власт над сина ми, но не виждам друг начин. Съжалявам само, че нямах възможността да ти кажа всичко това лично и че не можах да направя нищо по-добро, за да ви помиря двамата, че не можах да видя свои внучета, преди да умра. Дано светлината на Оролам грее над теб, Карис.

Искрено твоя,

Фелия Гайл

Карис беше изтръпнала. Прочете отново писмото и се зачуди на себе си. Как преди всичко беше повярвала на такива нелепи лъжи? В деня, в който му беше пристанала, Дазен се промъкнал покрай фамилното ѝ имение, затворил с вериги всяка врата и след това го подпалил? Или беше дошъл с десетина мъже, за да направят същото — мъже, които така и не бяха намерени, нито някой беше споменал повече за тях, след като Гавин бе хвърлил войските си след брат си?

Не, това изглеждаше много по-логично. Иначе защо баща ѝ беше настоял Карис да бъде изведена извън града същата онази нощ? Защото е знаел за капана, който бяха замислили синовете му, може би дори им беше помогнал в замисъла.

А после, когато всичко се беше объркало, баща ѝ с охота беше прикрил убийствената вина на синовете си за смъртта на всички в имението и го беше направил със съучастието на Андрос Гайл, защото това беше събрало другите благородни фамилии около любимия син на Андрос, Гавин. Беше заговор, просто не бе този, за който Карис винаги беше мислила.

Бойните барабани бяха започнали да бият и Карис, млада и слаба, просто беше повярвала, че по-старите от нея знаят неща, които тя не знае. Неща, които правеха войната неизбежна, които правеха вината на Дазен неоспорима.

Оттогава Карис винаги се беше мъчила да събере в едно двамата Гавин, които беше познавала: онзи, който се беше сгодил с нея, но след това я беше използвал жестоко и захвърлил като боклук, и по-късния, който беше разбил годежа и сърцето ѝ, но след това се беше държал мило с нея. Необяснимостта на това беше стегнала душата ѝ на възли. Ако беше знаела, че Гавин е един жесток мерзавец, щеше да е зачеркнала увлечението си като глупост на едно младо момиче, заблудено от хубавата външност, чар и сила на един мъж. Тъкмо тези части на характера му, които изглеждаха напълно противоречиви, я бяха държали отчуждена.

А сега, вместо тежките разкрития да предизвикат порой от сълзи заради изгубени години и повярвани лъжи, Карис се почувства облекчена. В мир.

Взе една по една страниците на писмото и ги поднесе над свещта. Всяка лумваше с ярък пламък.

Карис се усмихна. Запалителна хартия. Лейди Гайл може да ѝ се беше доверила, но това не значеше, че е искала писмото да е трудно за унищожаване.

Дазен я обичаше. Дазен винаги я беше обичал. И беше таил ужасни тайни. Сам. Уважението му към нея, любовта му към нея го бяха накарали да я задържи близо до себе си. Бяха направили хиляди трудни задачи още по-трудни за него. Ако беше поискал, щеше лесно да е уредил да я изхвърлят от Черната гвардия. Можеше да е наредил да я затворят. Изобщо не беше потърсил лесния изход, не и с нея.

Стана — чувстваше се по-леко от цели шестнайсет години — и отиде до вратата. Самит стоеше там и я чакаше. Ръцете ѝ бяха зад гърба, сякаш криеше нещо.

— Лейди Гайл каза, че след като прочетеш писмото, сигурно ще се чудиш какво да направиш. — Показа ѝ какво държи. В едната ѝ ръка имаше голям стар пистолет. А в другата — ужасно красива дантелена долна риза и подходящ корсет с къси банели, които струваха годишната заплата на един черногвардеец. — Е, кое от двете ще е?

Карис зяпна. Лейди Гайл!? Скандално! И Сами държеше това посред спалното, в името на Оролам!

— Кой е дежурен при Призмата тази нощ?

— Мисля, че е едно от новите момчета.

— Идеално. — Карис се усмихна широко.

— Карис, какво ще… — почна Самит.

— Като пън ли ще стоиш, или ще ми помогнеш с прическата?

78.

Краткият, поднесен шепнешком доклад на Марисия беше ужасяващ. Старата позната паника стегна гърдите на Гавин. Първо беше новината от всички сатрапии: дванайсет морски демона, плуващи заедно в три прави редици от по четирима, обикалят цяла Аборнея пет пъти, преди да изчезнат. Ледена кора покрива цялото Кратерно езеро в Келфинг, макар времето да е твърде топло. Стада от по хиляда диви кози, всички строени в съвършени редици. Поети онемяват. Музиканти пишат по сто страници ноти на ден, като забравят да ядат, пият или спят, докато не изпаднат в безсъзнание. Роби на една галера гребат, докато не умрат, от страх да не нарушат ритъма. Майки, увлечени в къщна шетня, изоставят плачещите си бебенца, докато не си свършат работата.

Имаше определена ирония в това как редът излизаше извън контрол, но не и такава, каквато щяха да харесат мъртвите. И това не беше най-лошото.

Алармата на синьото не се беше задействала. Марисия не беше разбрала, че Дазен се е измъкнал. Кога за последен път Гавин бе проверил онзи механизъм? Преди година? Година и половина?

В третата година от затварянето на Дазен, с надеждата да облекчи ужасните му кошмари, Гавин беше направил защитна система в случай на провал. Така си мислеше. Ако Дазен пробиеше някой от затворите, самото действие трябваше уж да активира предупредително сияние на върха на шахтата — алармата.

Или Марисия беше… — не, стъписването беше искрено, — или механизмът на Гавин беше поддал.

Ако улеите не бяха включени, Дазен вече щеше да е умрял от глад. Гавин го беше направил така, че ако Дазен се опиташе да хвърли луксин нагоре по улея, това също така щеше да го превключи… но ако един механизъм беше поддал, другите също можеше да са се провалили. Проклятие! Не ги беше направил така, че да траят вечно. Луксинът се разпадаше с времето, дори и в тъмнина, а той беше създал почти всяка част на затворите от луксин.

„Ако е мъртъв, щях да съм го почувствал, нали? Усетих, че нещо не е наред, когато умря Севастиан. Разбира се…“

Асансьорът се разтърси и спря два етажа по-долу. Не много хора имаха нужните ключове, с които да спрат асансьора на Призмата.

Беше Гринуди — с неприятна, самодоволна усмивка. Протегна мълчаливо ръка. Гавин взе бележката от роба. Вече знаеше какво гласи.

„Синко, ела в покоите ми. Това не е молба.“

Точно както предполагаше.

Първо — Кип и Самит в стаята му, като го задържаха, за да не може да провери веднага алармата на улеите. После беше „спешното заседание“. Сега това.

Но нищо не можеше да се направи. Ако Дазен се беше измъкнал, значи вече отдавна го нямаше. Ако беше гладувал, щеше отдавна да е мъртъв. Милостиви Оролам, това поставяше приказките на бесовете как Дазен Гайл щял да дойде да ги спаси в различна светлина, нали?

Те знаеха. През цялото време бяха действали, за да го освободят.

„Мир, Гавин. Търпение. Ако е станало, станало е. Ако не, не предупреждавай най-проницателния човек на света, като се държиш странно.“

Тръгна с Гринуди. Нищо нямаше да спечели с отлагане. Нямаше да е по-готов да се справи с онзи тиранин по-късно, а времето нямаше да охлади гнева на Андрос Гайл. Всъщност може би беше най-добре да отиде при него сега, докато яростта му все още беше прясна и не беше имал време да планира отмъщението си.

Влезе в тъмното помещение. Въздухът беше душен и горещ. Мразеше да влиза тук. Въпреки свръхвиолета тук имаше мрак, който се просмукваше чак в костите и отслабваше волята.

— Гавин — каза Андрос Гайл. Гласът му беше спокоен и хриплив.

— Татко. — Събра колкото почит можа да намери в себе си.

— Прониза ме в гърба. — Лицето на Андрос Гайл беше покрито, разбира се, но тонът му беше почти учуден. Харесало му беше, осъзна Гавин. Нищо не беше останало на стареца, освен да доказва майсторството си на играч. А нямаше игра, която можеше да се сравни с това Гавин да го предизвика.

Андрос беше почти сигурен, че ще спечели, и това уплаши Гавин.

— Направих това, на което ме научи ти, татко.

— Опъна ми се заради някакви окаяни скитници от Тирея?

— Спечелих. Аз спечелих.

Последва мълчание.

— Тъй че си имаш своя собствена сатрапия. Само по себе си, нищожно. Тази нова Тирея дори може да не оцелее. Тъй че получаваш в Спектъра глас, на който можеш да разчиташ за година-две. Не дискретно обаче. Ако искаш да притежаваш Цветовете, има по-добри начини. Защо ми се опълчи?

— Смешно — каза Гавин. — Точно това беше въпросът ми към теб. Защо ми се противопоставяш, татко? Какво те интересува дали воюваме, или не? Не че някой ще те помоли да излезеш на бойното поле. Какво те интересува дори дали аз ще стана промахос отново? Какво би могло да е по-добро за фамилията ни?

— Забравяш кой задава въпросите тук — сопна се Андрос.

Гавин седна в едно от трите кресла. Величествено някога, то вече беше опърпано.

— Значи си играл на Деветте крале с Кип? Колко е добър?

Беше дребнаво упорство, да задава още странични въпроси, след като баща му беше постановил закона. Но смяташе, че за Андрос ще се окаже неустоимо. Той вече си нямаше нищо освен игрите си.

Андрос се усмихна — устните му се извиха нагоре.

— След войната си загубил форма, Гавин. Можеше да си добър като мен. Сега времето ти е на изчерпване и никога няма да ми бъдеш равен. Съжалявам, че те прецених погрешно.

„Погрешно? Меко казано. Вмирисано на старост чудовище. Майка само ме погледна след Разцепената скала и ме разбра. Ти си говорил с мен хиляда пъти оттогава и все още не ме познаваш. Никога не си ме познавал, сляп стар глупак.“

— Не знаеш какво ми причинява на мен да си мисля, че може да не се окажа като теб — отвърна хладно Гавин.

— Време ти е да се ожениш — изхриптя Андрос.

Гавин беше смятал, че старецът може да е забравил. Самият той почти бе забравил. Беше удар в корема.

— Ще се оженя само за една жена — каза Гавин.

— Именно. Само за една. Остават ти пет години. Ако можеш да ми дадеш четири внука, може би един от тях ще има достатъчно качества, за да имам шанс да пресъградя тази фамилия.

— Имам син — отвърна Гавин. Кип, който всъщност беше син на брат му. Каква ужасна бъркотия.

— Копеле. — Андрос махна с ръка. — Ще бъде избутан настрани, като му дойде времето. Докато истинските ти наследници стигнат пълнолетие, Кип ще служи другояче. Като средоточие за опитите на друга фамилия за покушение и прочее. Но Кип никога няма да носи името на тази фамилия.

Гавин сплете пръсти и се усмихна презрително, но Андрос не можа да го види, разбира се.

— Какъв е генералният ти план тогава?

Андрос Гайл присви устни. Седна срещу Гавин.

— Канех се да ти дам правото на избор на жена. Имаше три добри кандидатки, от достатъчно богати фамилии или с много полезни връзки, и момичетата са достатъчно млади, за да ти дадат бързо деца. Достатъчно млади, за да са… податливи. Внимателни.

— Искаш да кажеш, че би могъл да ги контролираш след като аз умра.

— Разбира се. Спиш с някоя жена със силна воля и тя може да ти открадне бъдещето и да изчезне. — Андрос се ухили злобно.

Гавин замръзна. Ако се съдеше по тона и усмивката, изречението трябваше да е нож под бронята му — под бронята на Гавин, — а той нямаше представа за какво говори баща му.

Кажеше ли нещо погрешно, щеше да го разбере.

Тъй че не каза нищо — все едно, че беше стъписан. Което си беше така, макар и по други причини.

Кинжалът. Имаше нещо общо с кинжала.

— Любопитен ли си кои са те? — попита Андрос.

— Не особено — отвърна небрежно Гавин. Преглътна.

— Ана Джорвис, Нафтали Делара и Ева Златната роза. Щях дори да добавя Лив Данавис, ако беше успял да спасиш Гаристън с помощта на баща ѝ. Разбира се, ти обвърза клана на Данавис към нас другояче — но изгуби дъщеря му, — тъй че там е спорно. Тъй или иначе — продължи Андрос Гайл, — вече си унищожил този избор за себе си. Ще ти го призная, сине, предлагаш ми интересни предизвикателства.

Гринуди им донесе чай. Гавин взе чашата си.

— Татко, като стана въпрос за спорно, всичко това е спорно. Няма да се оженя…

— Тизис Маларгос.

Гавин насмалко да разлее чая.

— Какво?

— Тя е на деветнайсет. Не толкова млада, че да забременее, ако кихнеш към нея, но достатъчно млада, за да зачене бързо. Хубава също така, или така поне казва Гринуди. По-голямата ѝ сестра Ейрени пое финансовите дела на фамилията им, след като Дервани не се върна от войната. Брилянтен търговец е тази Ейрени. Издигнала е фамилията до внушителна финансова сила, а зестрата, която е обещала за Тизис, макар и огромна, бледнее в сравнение с богатството, което ще наследи Тизис, когато Ейрени умре.

— Какво? Какво би наследила Тизис от сестра си?

— Ейрени е лесбийка. И не обича децата достатъчно, за да легне по гръб за който и да е мъж. Достатъчно умна е обаче, за да флиртува с много мъже с цел да си осигури по-добри сделки и, както смята тя, да ни държи под контрол, ако сестра ѝ наистина се омъжи за теб. В това отчасти е права: няма да има никакъв развод или скандални любовни връзки, докато си женен за Тизис, Гавин.

— Какво?! — Гавин все още не беше осмислил първата част. Баща му искаше да го ожени за Тизис? Тя беше жената, саботирала проверката на Кип. Жената, която Гавин току-що беше изхвърлил от Спектъра.

Милостиви Оролам! Майката на Гавин беше изповядала, че е поръчала убийството на Дервани — защото той знаел тайната на Дазен. А сега баща му искаше да го ожени за жена, чийто баща Фелия Гайл беше убила.

— Виждаш ли красотата в това! Ейрени държи наследството си срещу нас, а ние държим Кип срещу нея. Ако тя остави фамилията ни да наследи всичко, отказваме се от Кип. Не е единствената карта, с която разполагаме, за да играем, но винаги е умно да накараш противника си да плати, за да пожертваш карта, която бездруго не си искал да играеш.

Чисто формално Гавин схвана изкушението във всичко това — не за фамилията му, а за него самия. Тизис беше красива жена, която все още можеше да бъде превърната в приятел, вместо във врага, който беше смятал, че си е създал току-що. А и с това щеше да спре баща си да унищожи Кип. Най-малкото, щеше да спечели време на Кип. Времето на самия Гавин бе на привършване и нямаше да има никой, който да защити Кип, след като той си отидеше… а ако Гавин умреше преди Андрос, Кип щеше да има нужда от тази защита. Но…

— Татко, защо веднъж не помислиш да ми помогнеш? Единствената жена, за която ще се съглася да се оженя, е Карис Белодъб.

— И какво носи тя на фамилията ни? — изсумтя Андрос Гайл. — Няколко голи имения? Които съюзниците на фамилията ѝ оставиха да изсъхнат, докато тя си играеше на черногвардейка? Не бъди глупав.

Гавин отпи от чая. И когато нервите му се успокоиха, много спокойно, много кротко отвърна:

— Тя или никоя друга.

— Винаги си бил любимият ми син, Гавин. Мислех, че видях себе си в теб. Мислех си, че видях воля в теб. Може би не трябваше да се оплакваш чак толкова горко за това, че сега я обърна срещу мен, макар да имаше сериозно основание да не го правиш. Помниш какво направихме, за да станеш Призма. Всичко, което си, го дължиш на мен, сине. Така че сега или направи точно каквото ти казвам, или цената ще е по-скорошна и тежка, отколкото можеш да си представиш.

Гавин стана, без да каже нито дума.

— Сине, нека да чуя, че го казваш. Кажи, че ще ми се подчиниш в това.

Гавин отиде до вратата, разтвори черните завеси и пристъпи извън душния мрак.

— Гавин! — извика след него баща му. Глас на старец. Слаб глас. — Гавин!

79.

— Добър вечер — поздрави Гавин черногвардейците при вратата на покоите си. Не познаваше нито един от двамата. Бяха млади, може би осемнайсетгодишни. Приличаха на деца… а когато осемнайсетгодишни мъже ти приличат на деца, това е сигурен знак, че остаряваш.

„Какво правеше ти, когато беше на осемнайсет, Гавин?“

Много неща. Но това беше разсейване. Тук имаше двама черногвардейци, които не познаваше, въпреки че познаваше всички черногвардейци. Двама черногвардейци, сами с него. Точно така започваха опитите за покушение. Бяха го предупредили.

Младежите му отдадоха чест.

— Лорд Призма.

— Имената ви? — попита Гавин.

— Джил и Гавин Грейлинг, сър — отвърна по-големият.

Братя, разбира се. Трябваше да се сети и сам.

— Гавин? — попита той по-малкия.

Лицето на момчето светна.

— Да, сър, наречен съм така, защото…

— Защото майка ни видяла, че хич го няма — подхвърли Джил.

— Ей! — каза Гавин Грейлинг.

Гавин се засмя. Гавин определено беше по-чаровният от двамата.

По-младият Грейлинг изглеждаше облекчен от смеха му.

— Съжалявам, че брат ми е толкова невъзпитан, милорд. Истинска чест е да ви служим. Цял живот сме си го мечтали, милорд.

— Чест е да те имам на служба при мен, Гавин, и теб също, Джил. Току-що са ви назначили, така ли?

Черногвардеец, наречен на него. Мили Оролам! Остаряваше. И това, че ослепяваше, го доказваше. Гърдите му се стегнаха. Не беше събрал кураж да слезе направо до черния вход на тунелите след срещата с баща си. Беше си казал, че това ще му позволи първо да провери алармата от стаята си. Че ще го предупреди дали са го предали.

Всъщност просто нямаше силата да слезе там веднага и да се изправи срещу брат си… жив или мъртъв.

— Да, милорд — каза Джил.

— Няма ли командирът обикновено някой ветеран, който да придружава новоназначените? — попита Гавин.

Джил трепна.

— Има, сър. Но след като загубихме толкова хора при Гаристън, е трудно да се покрият всички смени.

Гавин ги огледа, като за миг разшири очи, за да види колко са топли. И двамата бяха доста загрети, нервни. Разбира се, без начални данни и след като говореше с тях за първи път, това не му подсказваше много.

Освен това май помнеше, че е виждал тези момчета на тренировки. Джил беше доста ловък с копията за мушкане, ако не го лъжеше паметта. А и кой убиец щеше да рискува да предизвиква жертвата си, като я дразни? Може би някой особено коварен, но едва ли осемнайсетгодишно момче.

Пожела им лека нощ и влезе в покоите си.

— Марисия? — извика тихо. Беше късно и тя можеше да си е легнала в малката странична стаичка — по-скоро килер всъщност. Но тя не отговори. Нямаше и да го направи, ако го беше предала.

Зад него Гавин Грейлинг затваряше вратите.

— Мм, тя излезе преди половин час, сър.

Марисия често работеше до късно през нощта, когато той се връщаше от пътуванията си, а на следващата сутрин му докладваше най-важните неща и уреждаше най-неотложните задачи в графика му. И ако беше вярна, сега щеше да прави всичко, което ѝ бе по силите, за да разбере причините за своя „провал“. Да, такава беше Марисия. Да, такава беше в сърцевината си, стараеше се усърдно да поправи всяка грешка дори когато това означаваше да забрави, че като се върне, той щеше да иска тя да е тук. Нямаше измяна в нея.

— Аха. — „По дяволите!“

— Можем ли да направим нещо за вас, сър? — попита Гавин Грейлинг.

Гавин го погледна и отвърна:

— През последните четири месеца пътувах с една жена, която намирам за невероятно съблазнителна, но която изобщо не мога да имам. Тъй че не, боя се, че задължението, което има да изпълни моята стайна робиня, не е нещо, за което бих помолил вас двамата.

Джил започна да се смее. На Гавин Грейлинг му отне повече време да загрее.

— Да не би да говорите за стражеви командир Ка… Оу! — извика, понеже Джил го перна по крака с копието си.

Гавин Грейлинг погледна брат си ядосано, а след това пребледня.

— Извинете, сър. Желаете ли да я повикаме? Имам предвид стайната робиня, милорд. Не стражеви командир… Макар че… Хм…

Гавин знаеше, че не бива да се държи с черногвардейците като със свои лични куриери. Това, че предлагаха доброволно услугите си, можеше да им донесе неприятности. Не, беше заделил време да поговори с момчетата, за да създаде някаква връзка с тях и да се увери, че не са наемни убийци. Нямаше да зареже тази връзка само заради недоволстващите си слабини.

Но беше на ръба.

Вратите зад него се затвориха и той бавно тръгна към картината. Беше изтощен. Огледа внимателно картината и скритата панта и не видя никаква следа от намеса. Рамката имаше нужда от ново покритие обаче. Мазното на пръстите му беше изтъркало и бе загладило един от ръбовете. Трябваше да прикрие това. Дръпна и я отвори.

Панелът, под който беше течният жълт луксин, беше непокътнат, инертен, докато алармата не вкараше въздух в него и не го накараше да заблести смътно. Алармата не се беше задействала.

Той притегли свръхвиолет и проникна по-надълбоко, натисна свръхвиолетът в панела от адски камък, усети влакната, които бе оставил там, толкова тънки, че щяха да се скъсат при най-лекия допир… толкова тънки, че щяха да му кажат дали някой е бъркал тук. Усети механизма. Беше непокътнат.

За един безумен миг си помисли, че всичко това е грешка. Дазен все още беше в синия затвор! Нищо не се беше объркало! Просто бе изпаднал в паника, защото беше загубил синьото. Защото го беше споходил лош сън как Дазен се измъква… от което се бе опасявал шестнайсет години, тъй че не беше чудно след загубата на синьото.

Само че Третото око също бе казала, че брат му се е измъкнал от синьото.

Но ясновидците също грешат, нали?

Не и тя.

Притегли надолу по улея. Беше се изместил. Беше се изместил към зелено.

Значи Дазен се беше измъкнал от синьото, но все още беше затворен в зеленото. Синята аларма не се беше задействала, но по някое време Дазен беше получил храна. Беше получавал син хляб в зеления затвор, но не се беше измъкнал. Или зеленото го беше влудило достатъчно, за да не може да мисли ясно, или синият хляб, осветен от зелена светлина, се бе оказал спектрално твърде близо, за да даде на Дазен годен за използване луксин. Беше затворен в зеленото и беше жив.

Дазен не биваше никога да се подценява, но това не беше катастрофа. Все още не.

Огромната тежест не падна съвсем от раменете на Гавин, но се намести до по-удобно положение. Този спешен случай поне можеше да изчака до заранта. Не беше готов да се изправи срещу Дазен, не и след този ден. Щеше да си отдъхне и чак тогава да застане срещу брат си. Утре.

Отиде до писалището, взе сгънатите искрящи наметала и кутията с колодата карти и ги прибра. Още проблеми за утре. Винаги имаше още проблеми за утре. Отиде до леглото си и започна да се съблича. Хвърляше дрехите си безразборно и изведнъж се ядоса. Къде беше Марисия все пак? Графиците можеха да почакат. Искаше я тук. Изруга.

Истината беше, че се ядосваше на Карис, че е толкова недостъпна. И му липсваше Марисия — и не само заради възхитителните ѝ креватни умения. Не искаше да спи сам тази нощ. Искаше да държи в ръцете си тялото ѝ, да усеща меката утеха на извивките ѝ. Да се събуди, да я прегърне и да заспи пак. Искаше да я вземе в банята заранта, а след това да я накара да среши косата му, да го намаже с благовония, да го облече и да го изпрати да завладява отново света с бистър ум.

А тя беше отишла да върши нещо си, вместо да му служи.

Това беше неблагодарно, нечестно. Повечето пъти, когато Марисия беше извън покоите му, беше, за да му служи.

Пъхна се под завивките, в размътената му глава се повъртяха още няколко мрачни мисли, после заспа.

Посред нощ му стана студено — сигурно беше избутал завивките. Пресегна се да ги дръпне върху себе си, но усети дълга коса над чатала си, а след това целувка. Тя хвана ръцете му и ги избута до бедрата му, подсказвайки му да не се намесва.

О, Марисия. Ако човек можеше да се влюби в робиня…

Марисия го задоволяваше така, както правеше всичко друго: ефикасно и добре. Беше правила това и преди, когато той се беше връщал от пътувания и не я заварваше, когато се върнеше, или дори просто когато усетеше, че е гладен за насладите на плътта. Събуждаше го полека и приятно, а после го яздеше до бързо облекчение. Беше като предлагане на храна по време на поход: засищаше глада му колкото може по-бързо и се замесваше колкото може по-малко в текущата работа. Странна жена, но Гавин нямаше да я замени и срещу целия свят.

След като го възбуди с възхитителна бързина, Марисия пропълзя върху него. Той посегна към гърдите ѝ, но тя сграбчи ръцете му и ги избута над главата му. Понякога гърдите на Марисия ставаха толкова чувствителни, че тя не обичаше Гавин дори да ги докосва. Щеше да му позволи, ако настоеше, разбира се — нали служеше за негово удоволствие, — но тази нощ Гавин не искаше да настоява. Не и след като тя беше толкова грижовна.

Тя стенеше тихо, докато се навеждаше над него малко по малко, и насладата от това почти заличи всякаква мисъл за Гавин, но той отвори очи. Марисия рядко стенеше. Стаята беше тъмна. Той, разбира се, можеше да промени това, но удоволствието заличаваше волята. Толкова дълго му беше липсвало.

Но когато тя най-сетне се намести напълно върху него, макар и без помощта на ръцете си, макар и без да вижда, той разбра, че не е Марисия. Докато излизаше от вцепенението си, това ставаше все по-очевидно. Познаваше тялото на Марисия, движенията ѝ, миризмата на възбудата ѝ и мириса на парфюма ѝ, и това не беше…

Този парфюм. Когато любовницата му започна да поклаща бедрата си ритмично, Гавин се замая от унеса на наслаждението и спомена.

Карис почти никога не използваше парфюм. Само веднъж в годината, и то когато не можеше да се измъкне от това. Слагаше си парфюм само на бала на лукслордовете. Този парфюм.

Милостиви Оролам! Точно така се беше вмъкнала в стаята му. Черногвардейците знаеха, че не трябваше да пускат никого вътре, но нямаше да спрат Карис. Особено след като Гавин беше казал на онези отвън, че… Оо!

Самата мисъл, че е Карис, напълно го разбуди, разпали го. Призрачната му любовница беше малко непохватна, сякаш всъщност не знаеше какво точно прави. Карис беше имала само двама любовници, доколкото той беше чул, и никой от двамата за много дълго. Не беше имала чак толкова практика. Все пак в повечето неща беше по-координирана от това.

Гавин пъхна ръцете си под мекотата на бедрата ѝ, за да я поведе. Карис! След шестнайсет…

Меки? Бедрата на Карис? Една жена можеше да е невероятно стегната и все пак да има малко мекота на бедрата си, разбира се, но…

Жената вече стенеше по-силно и стоновете ѝ почти заглушиха гласовете отвън в коридора. Гавин спря, но тя само се притисна в него още по-силно.

Вратата се отвори рязко и влезе жена с фенер в ръка.

— Стражеви капитан — възрази един от братята Грейлинг, — наистина мисля, че…

Фенерът освети Карис, застанала до леглото на Гавин. Същата светлина хвърли в сянка призрачната му любовница. Жената върху него обаче не спря да се движи — търкаше изкусително бедрата си в него в продължение на няколко дълги, съзнателни мига, макар ясно да беше усетила, че в стаята има други.

Карис натисна рязко лоста, който отваряше панелите на стените, и в стаята нахлу светлина.

За секунда Гавин не можеше да види нищо — светлината го заслепи. След това, щом очите му се приспособиха, младата жена върху него се очерта напълно: Ана Джорвис, ученичката от свръхвиолетовия клас. Ана, малката изкусителка, която вече се беше опитвала да се промъкне в леглото му.

— Нещо против? — попита Ана и се озърна през рамо. Не се беше засрамила от голотата си пред Карис и младите черногвардейци. Никакво притеснение от това, че я виждат насред полов акт. Дори беше горда. Предизвикателна. Надменна.

Но Гавин не мислеше за нея. Беше се вторачил в Карис, която беше пребледняла като мъртвец. Косата ѝ висеше над раменете, не просто отпусната, а грижливо сресана и накъдрена. Ружът на страните ѝ беше единственото, което оживяваше мъртвешката ѝ бледнина. Устните ѝ също бяха начервени. А Карис никога не си слагаше грим. Носеше фино наметало, което той не беше виждал никога, а там, където бе разтворено, докато ръката ѝ държеше фенера, се виждаше дантела.

Дантелена нощна риза? Карис? Посред нощ? В спалнята му? Беше се канила да…

— Казах: нещо против? Двамата с милорд сме заети — каза Ана. Хвана ръката му, както беше отпусната на бедрото ѝ, и я притисна до пълната си гърда. Гърдата, която не му беше позволила да докосне преди малко… за да не разбере коя е.

Карис хукна навън.

Гавин изруга, избута Ана от себе си и затича след Карис, като профуча между двамата стъписани Грейлинг.

— Карис!

Чу трясък на счупено стъкло и видя, че Карис е захвърлила фенера. Стъкленицата се беше разбила и маслото заливаше коридора. Гавин спря.

Горящият все още фитил се наклони бавно, бавно, и преди Гавин да е успял да притегли, коридорът пламна. Той изгаси буйните пламъци за секунди с големи завеси жълто. Когато най-сетне успя да премине през тях, Карис вече бе стигнала до асансьора. Той се наведе над асансьорната шахта, без да обръща внимание на пазещите я черногвардейци.

Беше се спуснала един етаж по-надолу, в спалните на Черната гвардия.

— Милорд! — извика една черногвардейка, Самит.

— Изобщо не се опитвай да ме спреш — изръмжа ѝ Гавин.

Тя вдигна ръце. Мир. Хвърли му наметалото си, за да се покрие.

— Късмет, сър.

Гавин затегна наметалото около кръста си и скочи в асансьорната шахта. Спусна се един етаж надолу. Излетя навън и се втурна към женските спални на Черната гвардия. Вратата беше затворена.

— Карис! — извика той.

Но когато се приближи, десетина черногвардейци, повечето по долни дрехи, му препречиха пътя.

— Достатъчно далече стигнахте, милорд — каза Трепери-юмрук. Макар да не беше толкова едър като Железни, все пак беше по-едър от Гавин. Огромен гръден кош, рамене широки колкото да запушат Портите на Вечния мрак.

— Махнете се от пътя ми! — извика Гавин.

Те не отвърнаха нищо, само стегнаха редицата.

— Проклети да сте, не можете да ме спрете!

— Можем — отвърна Трепери-юмрук. — Хайде, моля ви, сър, напуснете. Напуснете, преди да сте посрамили верните си слуги повече, отколкото вече направихте. Имаме нови мъже в ротата. Те не могат да разберат.

Гавин изкрещя от безсилие и излетя навън.

Изкачването на бегом по стълбите не се оказа достатъчно, за да охлади гнева му. Младите черногвардейци на вратата го изгледаха стъписани, но не казаха нищо, когато профуча покрай тях и се прибра в стаята си.

Ана трябваше да е на колене, да плаче и да моли за прошка. Вместо това стоеше в крещящо пошла поза, която Гавин позна от една прочута статуя — Дарът на девицата. Дори си беше облякла тънка копринена риза, също като на статуята. Беше с гръб към него, косата се спускаше над рамото ѝ, извивките на тялото същите, едната ѝ гърда се виждаше. Позьорстваше толкова явно, че Гавин щеше да се изсмее, ако не беше толкова побеснял. Но сега това само още повече го ядоса.

— Милорд — каза тя. — Ще продължим ли? Имам да споделя толкова наслади с вас.

Самообладанието на Гавин изпъшка за сетен път. Той затвори очи, стисна зъби и накрая каза:

— Имаш ли представа… аз само… помислих, че ти си тя!

— Какво?! Тя? Тя е само жили и кокали. И е достатъчно стара, за да ми е майка. В смисъл, ако е охрана, сигурна съм, че е чудесна, но любовница? Да спиш с нея ще е като да чукаш прах. Тази стара кучка…

От гърлото на Гавин се изтръгна ръмжене като на излязъл от клетката си тигър. Той удари лоста, който отвори всички прозорци на стаята, и се озова върху Ана за миг.

Нощта бе огряна от луна, облаците — разпръснати от силни ветрове.

— Милорд, какво правите?! — ревна един от черногвардейците, но Гавин дори не го чу. Сграбчи Ана за косата и я забута заднешком в студената нощ.

— Тази кучка — изкрещя над воя на вятъра — е жената, която обичам!

И с нечовешки рев запокити Ана далече от себе си. Запокити я толкова силно, че тя се удари в перилото на терасата и излетя над него.

И падна.

Не изпищя. Едва изскимтя и Гавин едва я чу над воя на вятъра.

Сърцето му спря. И вятърът спря, но Гавин не чу падането ѝ. Може би нещо го беше прекъснало? Може би някой я беше спасил?

Глупава надежда, и той го знаеше.

Втурна се до ръба на терасата и погледна.

Милостиви Оролам. На сто стъпки под терасата Ана беше паднала с главата надолу. Тялото ѝ лежеше разкривено и отпуснато. Приличаше на гроздово зърно, изпукало между пръстите ти — само смачкана кора и сок навсякъде.

— Милорд…

Гавин се обърна и видя двамата си черногвардейци. Израженията им му казаха, че Ана не е единствената, паднала току-що от висините. Той закри лицето си с ръце. Прибра се вътре и едното момче, онемяло и облещило очи, затвори прозорците. Гавин седна на леглото, чак сега осъзнал голотата си.

— Идете и кажете на когото трябва — каза им. — Аз ще съм тук.

Разбира се, лъжеше.

80.

Когато започна тропането на вратата на женската спалня, Карис си помисли, че Гавин се е върнал, но гласът беше на стражеви капитан Кинжала.

— Ей! Защо е заключена тази врата?! Ставай всички, по дяволите! Не ми пука дали сте голи, или сте в кенефа! Веднага!

Карис дръпна рязко вратата, изведнъж нащрек и забравила сълзите.

— Какво става?

Стражеви капитан Кинжала я погледна. Наметалото ѝ не покриваше долната риза, не скриваше грима ѝ, парфюма ѝ, прическата ѝ, подпухналите ѝ от плач очи. Поколеба се само за миг, докато овладее изненадата си, и реши, че каквото и да е, може да почака.

— Тревога, Карис! На горния етаж, веднага! Някакво момиче току-що излетяло от терасата на Призмата. Мъртва е. Смятаме, че той я е хвърлил.

Взрян в луната, Гавин бавно притегли от бледата ѝ светлина. Планът му беше прост — да сътвори въже, да го спусне от прозореца и да ги накара да си помислят, че е избягал.

Но вече не можеше да притегля зелено и синьо. Да направи въже бе невъзможно. Облегна се на рамката на вратата и преглътна с усилие. Никога не му се беше налагало да разсъждава по този начин. Най-простият отговор винаги се беше оказвал най-добрият. С всички цветове в палитрата си трябваше просто да избере най-добрите материали за работата. Сега… сега беше като някой обикновен притеглящ, опитващ се да реши проблем с ограничен брой цветове. Беше съвсем друг начин на мислене. Мразеше го.

Докато превърташе проблема в главата си, извади чисти дрехи и се облече. Сигурно можеше да притегли жълта верига, но това щеше да породи въпроса защо е избрал да притегли само жълто, което беше по-трудно и времеемко. Подобни въпроси можеше да се окажат по-опасни от убиването на дъщерята на могъщ благородник.

Изтласка тези мисли от ума си. Нямаше време.

Просто един отворен прозорец и…

И в този момент видя искрящите наметала в килера си. Метна си по-голямото. Знаеше, че яката е важна, така че я вдигна и я стегна плътно. Мразеше да има разни неща около врата си, а от вътрешната страна имаше студени метални ръбове, които се впиваха неприятно в кожата му.

Пристъпи пред едно от огледалата. Все още беше много видим. Загърна наметалото около себе си. Все още — видим. Затвори очи и си представи, че е невидим, наложи го, пожела го, закопня страстно за него. Отвори едното си око. Пак си беше видим.

На вратата се почука. Гавин притегли инстинктивно, за да се защити.

Сякаш ками се забиха във врата му от двете страни. Нещо като огнена пелена се изстреля нагоре и надолу по тялото му: нажежени бузи, пламнал череп, пламнали мишци, пламнали крака. След това зноят премина и остави след себе си гъдел, а гъделът се превърна леко боцкане, като в болен зъб след глътка студено.

Погледна в огледалото… и видя през себе си. Лицето му се виждаше, както и шията му, където наметалото не беше напълно затворено. Яката беше забила във врата му две игли. Гавин придърпа наметалото, за да го затвори напълно, и откри, че в тъканта има скрити кукички, за да го държат затворено дори над лицето му. Останаха само очите му. Останалото от него беше станало прозрачно… не съвсем прозрачно, но все едно да гледаш през мръсен прозорец. На приглушена светлина щеше да е повече от приемливо. Ако останеше неподвижно до стена, щеше да е съвършено. Но щеше лесно да бъде забелязан при бързо движение на силна светлина.

По-силно чукане.

— Сър, моля, отворете!

Гавин наведе глава, за да види дали може да скрие очите си под качулката и така да стане относително съвсем невидим. Когато го направи, не можеше повече да види нищо. Чернилка, толкова тъмна, че събуди в него дълбок страх.

Значи, ако се окажеше подложен на щателен оглед, трябваше да се направи на напълно сляп, за да е напълно невидим. Чудесно? Ужасяващо.

Прозорецът беше отворен. Гавин застана до стената до вратата.

— Лорд Призма — извика командир Железни. — Идваме да ви отведем на заседание на Спектъра. Моля, отворете вратата.

„Благодаря за предупреждението, приятелю.“

След миг черногвардейците отвориха вратата. Имаха ключове, разбира се. Железни вкара вътре шестима мъже и им нареди:

— Проверете терасата.

Гавин се шмугна през отворената врата точно зад тях. Наметалото запърха около крака му от вятъра, нахлуващ през отворения прозорец. Но никой не видя нищо. Излезе в коридора и вместо да тръгне към асансьора, пое в обратната посока и стигна до стълбите за покрива. Открехна леко вратата, справи се с новия напор на вятъра и бързо се измъкна навън.

Все още имаше няколко часа до разсъмване. Гавин седна на една пейка, която не се виждаше откъм вратата. Трябваше да разбере колко са се влошили нещата, преди да предприеме каквото и да било. Но да седи и да мисли тук беше опасно.

Милостиви Оролам, беше убил онова глупаво момиче. Потърка лицето си. Съжаляваше, че не се чувства по-зле, но пък това не беше първото му убийство. Всяка година беше убивал хора в онзи проклет варварски ритуал — изслушваше греховете им и ги пронизваше в сърцето. Какво толкова беше още една душа на сметката му?

Ако погледнеше по-сериозно на онова момиче, несъмнено щеше да открие някаква жалка история. Например че фамилията на Ана е на ръба на разорението и че тя се е надявала да го съблазни, за да спаси близките си. Или че баща ѝ я е принудил да влезе в леглото му, за да може след това да го изнудва. Андрос беше казал, че Ана е в списъка на претендентки за брак, нали? Или… Все едно. Какво беше направила и защо? Как се беше промъкнала покрай охраната му? Можеше да е било заговор. Не, по-скоро беше просто неразбиране и неопитност.

Но Гавин обикновено не губеше самообладание така. Беше стабилен, логичен. В името на Оролам, беше цялостен мъж. Беше. Някога.

Вече не.

Беше изгубил синьото. Това не беше просто факт, свързан с магията, беше навярно и личен факт също така. Беше загубил хладната, твърда, безстрастна практичност на синьото. Не беше имало никаква причина да убива момичето, нищо освен страст и омраза, които да го тласнат към такова нещо. Страст и омраза, необуздани от разум.

Загубата на сила не беше само загуба на сила. Гавин ставаше… по-малко. По-малко сдържаност, по-малко разумност. По-малко човек.

Беше хвърлил едно момиче от терасата. Що за човек би направил това? Не го беше искал… но това нямаше значение. Беше го направил. И може би го беше направил преднамерено.

И беше изгубил Карис. Тя бе дошла в стаята му, посред нощ, облечена да правят любов. Сърцето му се бе качило в гърлото. Милостиви Оролам! Не знаеше какво беше мислила, защо бе дошла точно сега, след като бяха имали безброй възможности месеци наред. Но беше дошла. Всичко щеше да е съвършено, ако беше направил поне едно нещо другояче — ако не беше замаял охраната си, като им каза, че иска женска близост, ако се беше събудил по-рано, ако беше спрял една непозната, преди да го яхне. Дали?

„Видях каквото исках да видя, точно както го правя винаги. И самозаблудата ми струваше истинското.“

Замисли се колко ли време му остава, преди да загуби и жълтото. Колко още му оставаше, преди да загуби и останалото? Имаше още осем месеца до Освобождаването. Когато бе открил, че е загубил синьото, си беше помислил, че ще издържи дотогава. Вече знаеше, че това няма да стане.

Замисли се за целите си.

„Луцидоний, толкова мрачни ли са били нещата за теб, когато Ур те е заклещил в долината Хас? Усъмнил ли си се в себе си тогава? Или наистина си бил толкова непоколебим, колкото ни казват историите? Ти си променил света, но в това ли си искал да го промениш?“

Гавин беше убил собствената си майка и тя му беше благодарила за това. Що за идиотски свят беше това? Беше му благодарила!

Спомни си за онзи художник, онзи проклет гениален художник… как се казваше? Ахейяд Ярководни. Беше дал име на момчето и го беше убил. Даваше трохи с едната ръка и отнемаше всичко с другата. И Ахейяд му беше благодарил. Гавин се беше провалил при Гаристън, загубил беше града, имуществото на жителите му, живота на толкова много хора, които бяха обичали… а те му се кланяха като на бог. Те го обичаха.

Как така той беше единственият, който разбираше какво е?

Нямаше да се намерят отговори в гаснещите звезди. Както нямаше богове, нито Оролам, нито светлина в среднощния час.

Можеше да оцелее от това, нали? Може би — ако Ана Джорвис беше робиня. Не беше обаче. Баща ѝ притежаваше повече от половината баржи, които плуваха по Великата река, а майка ѝ беше сестра на Арис от Зелени була. Арис, Подчервената. Бивша съюзничка, страстна и склонна към война. Арис обичаше Ана. Арис щеше да превърне унищожението на мъжа, убил племенницата ѝ, в дело на живота си. С нейната страст и безскрупулност, която пораждаше това да ти остават само още две години живот? По дяволите, дори това, че Гавин губеше гласове в Спектъра, означаваше…

Нищо не беше възможно. Всичко беше свършило.

Слънцето най-сетне сграбчи хоризонта с накървавени нокти и се изкатери нагоре. Гавин се приближи до огромния кристал, окачен на оста му, и щом слънчевата светлина най-сетне се спусна над него като тежката длан на Оролам, смъкна искрящото наметало и го пусна в краката си, после дръпна калъфа му и притисна длани в големия студен камък.

Разшири сетивата си, заопипва светлината. Не можеше да види синьото, но можеше да го усети. Не беше точно извън баланс — синьото беше почти равно на червеното точно сега, — но нямаше контрол. Усещаше го неравно, шахматна дъска на пълен хаос. Усети възел обаче, малък, далече там в Лазурното море, може би дори не във физическа форма все още, но се събираше и се затягаше, понесъл се над повърхността като един от легендарните ледници от великите морета отвъд Портите на Вечния мрак. Гавин беше унищожил напастта, но тя никога не можеше да бъде довършена окончателно. До половин година щеше да се появи друга. Можеше да унищожава напаст след напаст, но те бавно щяха да се съграждат наново… докато една истинска Призма не ги обуздае.

После усети зеленото. Там нямаше никакъв ред, никаква ясна шахматна дъска. Зеленото течеше буйно, на хаотични струи. Злачните равнини избуяваха сега, през есента, защото ги покриваше огромна ивица зеленина. После — пролуки. Огромни — петна водорасли в морето, празни пространства и после друг възел, едва оформящ се някъде на югозапад. Къде беше това?

Оролам! Точно пред Ру. Точно на пътя на настъпващата армия на Цветния принц.

Двата… възела… Каквото и да представляваха, те бавно нарастваха.

Вложил волята си в огромния кристал, Гавин се опита да Балансира, опита се да наложи щастлива хармония над целия свят, както беше правил толкова много пъти.

Точно за това беше създаден. Точно това беше правил безброй пъти, без дори да има нужда от кристала. Точно това бе неговият гений, неговото предназначение!

Нищо. Вакуум. Празнота. Липса. Беше само човек, само човек, който натиска някакъв камък, все едно си въобразява, че може да изстиска от него втечнени мечти с желанието си. Глупак.

Беше свършило. Беше свършил. Призма, който не може да Балансира, не беше нищо, а без Призма, който да може да Балансира, светът бе обречен. Проблемите не само щяха да се влошават. Нещата щяха да се върнат до състоянието, в което са били преди Луцидоний: раждане на богове, притеглящи, стичащи се към бога на своя цвят, опитващи се самите те да станат богове, и всеки бог във война с всеки друг, самият свят разкъсан от стихийни бури, които траят десетилетия, морето задръстено и мъртво, чудовищни зверове, вилнеещи из равнините, ледници, изсипващи се от планините, за да стигнат чак до пустините. Глад, лишения и постоянна война за оскъдни ресурси, които можеха напълно да изчезнат още следващата година. Народи, накъсани на племена и кланове. Опожарени градове. Изгорени библиотеки. Край на цивилизацията.

Ако само половината от онова, което разказваха за света без Призми, беше истина, щеше да е катаклизъм, който да засенчи всички други. Гавин седна, загърна се в топлещото наметало. Унасяше се в несвяст и наново се връщаше в съзнание.

И бавно го осени. В този безумен свят, където нищо не бе такова, каквото трябваше да е, той не беше единствената Призма. Стегнатото в гърдите му му подсказа какво трябва да направи.

„Дори моят егоизъм трябва да свърши.“

Стана, обърна гръб на светлината и тръгна да види брат си.

81.

Дазен знаеше, че времето е против него. Гавин със сигурност трябваше да е имал начин да разбере кога той се е измъкнал от затворите си.

„Гавин. Дазен? Дори и аз съм объркан.“

Дазен, макар и по-млад, винаги беше по-умният. „Добре, сега аз съм Дазен. И този път ще те надхитря.“

Отначало Дазен обмисли лесния начин. Можеше да постави дъска от запечатан луксин върху адския камък в коридора. Стига луксинът да беше запечатан, адският камък нямаше да го разтвори, поне не толкова бързо. Ако го направеше на много пластове и дълъг много стъпки, щеше да може да поема зелено чак до следващия затвор. Ако следващият коридор беше дълъг колкото първия, предвид колко отслабнал беше вече, щеше да е навярно два или три дни работа.

Разполагаше ли с два или три дни? Беше му отнело месеци, за да стигне толкова далече, какво бяха още два дни?

Не знаеше. Може би от това зависеше всичко на света. Може би Гавин го беше сполетял някакъв гаден край там навън и всичко това изобщо беше без значение.

Дали Гавин си мислеше, че затворникът му ще е толкова разпален от зеленото, че просто ще се втурне по коридора като полудяло псе към свободата?

Не, Гавин не действаше така. Щеше да съобрази, че Дазен, след като бе излъган да загуби луксина си, докато се движеше между синия и зеления затвор, ще е изключително предпазлив тук. Разбира се, първото, което Гавин щеше да си е помислил, щеше да е първото, което Дазен си мислеше сега.

А след като си го помислеше, Гавин щеше да има план. Щеше да е подготвил някакъв капан, който да го чака. Тръгнеше ли Дазен по коридора, щеше да се случи нещо, което да го лиши от зеления луксин.

Тъй че Дазен седеше и мислеше. Спусъкът на капана — защото със сигурност, със сигурност трябваше да има капан — можеше да е на всяка точка в тунела от адски камък. Докато Дазен не съставеше план, щеше да е глупак, за да тръгне в тунела да го търси.

И щеше да е също така глупак да седи твърде дълго в чакане и обмисляне на план. Гавин можеше да се върне всеки момент. Да дойде на посещение, да дойде, за да злорадства. Как му се искаше на Дазен да може да размаже ухиленото лице на онова чудовище!

Докато седеше, се нахрани, а умът му се мяташе и търсеше, търсеше.

Знаеше, че не е най-доброто решение, но след малко се надигна и застана при отвора на тунела към ада, тунела към жълтия затвор. Много предпазливо и много бавно притегли и запечата дълга тънка пръчка от зелен луксин. Проучи с нея тунела за нишки, скрити в тъмното, нишки, които можеше да задействат капана.

Не, това беше безнадеждно. Ако се поддадеше на параноя, никога нямаше да излезе оттук. Трябваше да действа дръзко, трябваше да вземе съдбата си в собствените си ръце и да прегази през плановете на Гавин, да ги унищожи. Не можеше да си позволи да остане заклещен тук. Трябваше да тръгне, веднага! Трябваше да…

„Полека, Дазен. Говори зеленото. Ти си слаб, луксинът има повече власт над теб, когато си изтощен и ти призлява.“

Освободи зеленото. Изцеди го от себе си напълно.

Без него се почувства непоносимо уморен. Не, слабостта беше прекалено голяма. Ако не поемеше отново зелено, щеше да заспи, а ако заспеше, щеше да даде време на Гавин да се върне…

Но ако поемеше зеленото, щеше да направи нещо глупаво, точно както очакваше Гавин. Щеше да влезе право в следващия капан, а това можеше да го постави в още по-лошо положение. Един жълт затвор като нищо можеше да се окаже несъкрушим. Беше извадил късмет в зеления. Гавин беше направил грешка, като му беше позволил да получава син хляб. Дазен не можеше да разчита на това два пъти. Трябваше да приеме, че грешката на Гавин е единствена.

Представи си как Гавин идва, ухилен, с онази злорада усмивка…

„Чакай. Гавин идва тук. Когато дойде, ще трябва да мине през това геометрично пространство.“

Макар и без луксин, Дазен усети прилив на енергия. Гавин идва тук. Това означаваше, че има тунели. Идва достатъчно близо, за да може да говори с Дазен. Това означаваше, че тези тунели са много, много близо.

Ако успееше да намери един, нямаше просто да мине покрай жълтия затвор, а щеше да се измъкне от всички затвори. Нямаше да се налага да се измъква от всеки поред, можеше просто да се измъкне.

Спасението беше толкова близо! Сърцето му подскочи. Сърцето му го опари отвътре. Беше все едно треската все още го изгаряше.

Не, това беше истинска радост. От толкова време не беше изпитвал радост, че едва разпозна това замайващо, опияняващо чувство. Засмя се на глас. След това започна да обикаля залата, обкръжила голямото зелено яйце на доскорошния му затвор, и да почуква по стените.

Тап, тап, тап. Тап, тап, тап. Тап, тап, туп.

Туп, туп, туп. Кухият звук бе като хор, запял във възхвала на Слънцеднева.

Просто за да се увери, просто за повече предпазливост, Дазен провери останалите части на залата. Нищо. Точно този сектор, почти четири крачки дълъг, беше най-тънкият. Огледа за скрити панти, но не намери. Не че очакваше да намери. След като затворът беше завършен, Гавин несъмнено бе запечатал тунела.

Връщането до зелената килия беше като връщане, за да изгребе собственото си повърнато и да го изяде. Но все пак се върна. Като потръпваше от отвращение, пропълзя през дупката, която беше направил, и грабна издълбаната коруба на синия си хляб.

Беше оставил кората цяла, за да му даде максималната повърхност, от която да притегля.

Измъкна се отново от зелената килия, но остана в светлината ѝ. Отне му още четвърт час, докато притегли достатъчно синьо. Но когато то дойде, беше истинско облекчение. Яснотата на синьото беше благодат. Беше живял със синьо шестнайсет години и имаше нужда от него. Докато то бавно го изпълваше, той отново си даде сметка колко крехко е здравето му. Изтекли бяха само няколко месеца, откакто треската му беше минала. Гадната порезна рана на гърдите му беше почти зараснала в гаден белег. Тялото му беше спечелило битката с инфекцията, но това не означаваше, че е възвърнал пълната си сила.

Не знаеше колко време му остава. Трябваше да взриви стената, да притегли зелено за нужната сила и да тръгне колкото може по-бързо. Щом намереше безопасно място, можеше да се погрижи за оздравяването си. Беше хазарт, а синята му същност мразеше хазарта, но трябваше или да поеме този риск, или да умре.

Помисли да се върне до каменната стена и да почука отново, двойна проверка… но не беше нужно. Беше притеглял синьо толкова дълго, че буквално можеше да види в полезрението си точните очертания на кухото пространство. Можеше да прецени предполагаемата дебелина на камъка. Беше гранит, а от някакви уроци, които беше учил като момче и си беше мислил, че отдавна ги е забравил, помнеше как се разбива гранит.

Това беше синьото: извличаше от ума подробности, които човек не можеше да повярва, че е запомнил. Гранитът се трошеше на предсказуеми клинове с формата на буквата X, на шейсет градуса и на сто и двайсет градуса. Разбира се, синьото не можеше да му каже под какъв ъгъл са разположени тези клинове спрямо него. Тъй че Дазен се стегна и стисна дясната си китка с лявата ръка. Събра цялата си воля. Първият изстрел трябваше да е голям колкото палеца му, иначе гранитът можеше да не се пропука и нямаше да му покаже подходящите ъгли.

Пое си дълбоко дъх и изкрещя. Стегна корем, гърди и диафрагма, придаде напрежение, стабилна опора за стрелба и малко животинска сила на волята си. Механиката срещу звяра.

Синият куршум, изригнал от него, се натресе в стената, вряза се и проби с малък взрив от гранитна прах и гранитни парчета.

Не прозвуча никаква аларма. Поне той не чу аларма. Тръгна към стената. Беше прекалено тъмно, за да се види добре дупката, но я опипа с пръсти, за да усети пукнатините. Аха, наклонено на около дванайсет градуса.

Разширеният му от синьото ум лесно очерта линиите, компенсира ъглите, различи линиите, по които стената щеше да се пропука, и точно къде да изстреля следващите куршуми, за да направи дупката достатъчно голяма да се провре през нея.

Отдръпна се достатъчно далече, за да не го ударят разлетелите се парчета, но все пак достатъчно близо, за да улучи целта точно. Стегна се и рязко се обърна, вдигнал ръце нагоре. Всяка ръка щеше да изстреля два куршума едновременно: там и… там.

Изкрещя и куршумите изригнаха от него, поразиха стената в синя експлозия — части луксин се откъснаха и се разтопиха отново в светлина. Прах изпълни тунела и Дазен се закашля. Изведнъж се почувства празен. Затътри се назад до зелената килия и притегли течен живот.

Щом погледна корите син хляб в краката си, го споходи мисълта, че трябва да притегли и синьо, поне малко, нишка… Изяде хляба. Там, където отиваше, щеше да има синьо в изобилие. Имаше нужда от силата.

Малка частица от него се опита да възрази. Но беше малка и слаба.

Провря се през тъмната дупка в тъмния тунел. Притегли несъвършено зелено в ръката си. От зеленото ставаха мъждиви факли, но дори в състоянието, в което беше, Дазен знаеше, че не бива да използва всичкия си луксин само за да го направи малко по-светъл.

Тунелът — тунелът на Гавин — беше тесен и грубо изсечен. Беше работно пространство, широко едва колкото за един човек. Всъщност не бе достатъчно широк за човек с факла, ако не държи да се изгори адски гадно. Естествено.

Гавин би използвал луксинова факла. Кучият му син.

Дазен се поколеба. В едната посока тунелът леко се изкачваше, а в другата като че ли леко се спускаше надолу, но той не можеше да е сигурен. Инстинктът му подсказваше да избере посоката нагоре, но рационално погледнато, нямаше гаранция, че просто защото тази малка част от тунела има наклон, този наклон продължава чак до повърхността. Всъщност нямаше представа накъде е изходът. Разбира се, ако тръгнеше в неправилната посока, можеше просто да се обърне, но щеше да загуби време. Време, което можеше да се окаже ценно. И със сигурност щеше да загуби енергия, а дори и със зеленото в себе си знаеше, че поема голям риск. Беше изнемощял и болнав под лустрото на буйната енергия, която му даваше зеленото. Тъй че стисна зъби, спря и изчака.

Синьото го спаси. Не го притегляше, но то го беше променило през всичките тези години. Стоеше неподвижен и държеше жалката си зелена светлина.

Имаше лек полъх между двата наскоро свързани прохода, твърде слаб, за да го усети с кожата си, но достатъчен, за да види, че прахта от взрива се сляга… нагоре. Щом течението беше натам, значи там имаше изход. Изходът му.

Тръгна нагоре. Нагоре беше добре. Нагоре беше навън.

Внезапен хрип разтърси тялото му. Нагоре беше навън. Богове! Нагоре беше навън.

82.

— Знаеш ли — каза Тея, щом седнаха в стаята на Кип. Беше уморена и косата ѝ беше разрошена от тренировката с Карис Белодъб. — Мисля, че Ейрам е вторият най-добър борец сред дребосъците.

— Той е онова високото момче, мускулестото, нали? — попита Кип.

— И е бърз. И е жълто-зелен бихром. Имаше няколко неуспешни двубоя, но се чудя дали не се прави на пясъчен паяк.

— Пясъчен паяк ли? — попита Кип. Беше го казала така, сякаш той трябваше да знае за какво говори.

— Крие се в дупката си, за да може да изскочи точно в подходящия момент. Той е жълт. Може би си мисли, че е поредният Айрад.

— Когато използваш един пример, който не знам, за да обясниш друг, който не знам…

— Айрад е бил черногвардеец преди седемдесет-осемдесет години. Влязъл на дъното на класа си, на четирийсет и девета позиция, всеки месец на изпитанието едва успявал да се задържи. Четирийсет и девети, после трийсет и пети, двайсет и осми, четиринайсети. А после, последната седмица, надвил всички. Бил дал клетва или нещо такова.

— Значи последната седмица се е бил с… колко? От четиринайсет на единайсет, от единайсет на осем, от осем на пет, от пет на две и от две на първо място? Топките на Оролам, това са много боеве! Не мога да си представя как се е изправил срещу най-добрия в класа, след като вече се е бил четири пъти.

Едно от нещата, които изграждаха изпитанията, беше самоконтролът. Макар кандидатът формално да можеше да се бие от последното място до първото, трябваше да се бие отново веднага, за да спечели пет места, но изтощението се натрупваше… а при всяка нова битка кандидатът се изправяше пред противник със свежи сили.

— Кип, Айрад не е прескачал бойци. Надвил ги всичките. След четиринайсетия предизвикал тринайсетия, след тринайсетия дванайсетия.

— Шегуваш се.

— Така разправят. — Тея сви рамене. — Карис е направила почти същото, докато не се изправила срещу Фиск. Свършила трета, след четири битки. А Фиск едва я надвил, така казват.

След всичкото учене на магия, на история и на картите Кип едва не изпадна в отчаяние, като разбра, че съществува друга гигантска област на знание, до която дори не се беше докоснал: историите на великите черногвардейци.

Тея взе плочката на Кип и започна да пише на нея.

— Та как го понесе Лукреция Верангети, когато те загуби? — попита Кип. — Така и не чух как Червения я е принудил да се откаже от тебе.

— Не знам — отвърна Тея. — Оттогава не съм я виждала. И не искам да я виждам. — Сви рамене, след това посочи плочката. — Ето как смятам, че трябва да е реалното класиране на дребосъците. Ти какво мислиш?

Имаше нещо в начина, по който избягваше факта, че е робиня, и за миг Кип се замисли за това, но после го привлече написаното на плочката. Тея беше поставила Круксър първи, Ейрам втори — втори? — себе си дванайсета, а Кип на… осемнайсет. Той я изгледа учудено.

— Мм, извинявай — каза тя. — Може би ще се справиш по-добре.

— Извиняваш се не за каквото трябва — отвърна Кип. — Не ставам за осемнайсето място, нали? — Самият той се поставяше някъде на двайсето място, дори по-долу.

Тея се покашля.

— Ти си полихром, Кип. Разликата е голяма. Огромна, ако можеш да използваш това правилно.

Кип се намръщи. Полихром. Бяха го разбрали наскоро. Пълноспектърен полихром? Това беше различно. Тотално различно. И все пак поради липсата на практика имаше много по-малко умения, отколкото би трябвало да има. Всъщност, както му беше казала Тея, ако наистина беше пълноспектърен полихром, нещата щяха да са различни. Почти сигурно беше, че няма да му разрешат да стане черногвардеец — беше твърде ценен. И щяха да искат да се ожени, млад. Все още не се знаеше какво прави един човек притеглящ, но достатъчно хора вярваха, че децата на притеглящите могат да притеглят, и настояваха бързо да имат деца. И колкото повече си надарен, толкова по-силен беше натискът. Освен ако не станеш могъщ като Гавин Гайл и можеш да правиш каквото си поискаш, а всички други да вървят по дяволите.

Но точно сега Кип не искаше да мисли за това. Загледа се отново в класацията.

— Как изобщо го измисли?

— Внимавах. Наблюдавах. Първо трябва да отчетеш това, че всеки иска да завърши колкото се може по-високо, най-малко между първите четиринайсет. Някои обаче имат приятели, които не искат да избутат от първите четиринайсет, тъй че често не предизвикват три позиции над себе си, ако там е приятелят им. Защото и да спечелят, и да загубят, и в двата случая единият от двамата ще загуби жетона си за двубой. Това е по-маловажно при горните десет, където всички знаят, че са в безопасност, но застрашените от изхвърляне не искат да намалят шансовете на приятелите си. — Започна да чертае линии. — Някой на дъното тръгва нагоре, тъй че би могъл да предизвика най-слабия от тези над него. Тъй че, да кажем, че Идус на двайсета позиция предизвиква Асмун на осемнайсета, защото макар да има право да предизвика Зири на седемнайсета, смята, че може да победи Асмун, а не Зири. Ако спечели, се придвижва нагоре и след това предизвиква Винсен, като се надява на чист късмет. Тъй че сега следващият на двайсето място е по-вероятно да предизвика Асмун, който вече е на деветнайсето, въпреки че е само едно място по-нагоре.

— Защо? — попита Кип. Числата се въртяха в главата му.

— Защото Асмун вече е загубил. Няма жетон за предизвикване, тъй че знае, че не може да успее. Няма да се бори толкова упорито, защото няма никакъв залог. Виждаш ли, трябва да разбъркаш реда, по който всеки път някой печели, и да следиш кои нямат жетони за предизвикване. Така можеш да избегнеш по-трудните борби. Но, разбира се, трябва да се има предвид, че някои ще се преструват на слаби до следващата седмица, за да имат предимство.

— Като теб.

— Да, като мен.

— О, по дяволите, не! — възкликна Кип. Това бяха неща, за които не знаеше нищо. — Не, не, не, това е безнадеждно. Не мога да го схвана всичко това! — Стана. — Уморен съм.

— Кип, ако не схванеш всичко това, няма да влезеш в Черната гвардия. Не си достатъчно добър боец, тъй че трябва да си по-умен от онези, които са по-добри от теб. Точно затова са се възхищавали на Айрад.

— На мъжа, който е победил всички други в Черната гвардия, не са му се възхищавали защото е бил добър боец? Трудно ми е да го повярвам.

— Кип, той е можел да съобрази точно как да приключи последен всеки месец и въпреки това да влезе. Това означава, че е пресмятал точно кой кого ще предизвика и кой ще спечели битките — всеки месец. Ако е бил пресметнал погрешно дори веднъж, е щял да се провали рано.

— Значи му се възхищават, защото е губил умно? Това е тъпо.

— Възхищават му се затова, че е познавал приятелите си, познавал е враговете си и ги е надхитрил всичките.

— И какво е станало с него? — попита Кип.

— Станал е командир на Черната гвардия и е спасил живота на четири различни Призми през кариерата си… а след това някой го е отровил.

— Значи не е бил съвършен — каза Кип намусено.

— Бил е съвършен двайсет и четири години. Това е много по-дълго, отколкото бихме могли дори да мечтаем.

— Извинявай — каза Кип. Усещаше, че по някакъв начин мъртвият командир означава много за Тея.

— Не се цупи. Имаме работа.

— Чакай малко. Преди да започнем, искам да си вземеш документите. Защо се бавиш? Трябва само да ги подпишеш и можем да ги занесем да ги регистрират утре.

— Кип, не бъди идиот.

Кип беше толкова уморен, че му се искаше да заплаче. Вдигна безпомощно ръце.

— Какво става след като ме освободиш, Кип?

— Ами… ще си свободна.

— И бедна.

— Не говорихме ли вече за това?

— Какво става, когато един роб влезе в Черната гвардия, Кип?

— Ами… свободен е.

— Купуват те за цяло състояние. И щом един дребосък мине изпитанието, договорът му отива на съхранение до последните клетви. Ако ме освободиш сега, не получаваш нищо.

— Не искам да те притежавам, Тея. Не е редно. Ти изобщо искаш ли да си в Черната гвардия?

— Разбира се, че искам!

— Дори не знам дали трябва да ти вярвам. Не можеш да ми кажеш, че не искаш, нали?

— Какво? Аз съм робиня, но не съм лъжкиня, Кип.

Той се намръщи.

— По-сложно е от това. И двамата го знаем.

Тя го изгледа все едно го смяташе за луд, но след това фасадата ѝ рухна. В един миг беше цялата безгрижна самоувереност и щастие, а в следващия изглеждаше ужасно уязвима и уплашена.

— Кип… Мислила съм много за това. Още откакто ми каза, че искаш да ме освободиш. Знаеш ли, първото, което изпитах, беше яд… на тебе. Защото след като ме спечели, уроците ми по притегляне на парил спряха. Ще уча отново, но ще трябва да чакам години. Нищо в живота ми не се промени освен това, а ти бях ядосана. Глупаво, нали? Кип, част от мен ми казва да взема документите и да изтичам до регистъра. Да си взема свободата, докато тя е тук, пред мен. Робовладелците са забележително капризни. Извинявай.

— Не си ме обидила с нищо.

— Семейството ми е в дълг, Кип. Майка ми направи някои лоши неща, а баща ми загуби всичко, включително мен и сестрите ми. Беше търговец, както казах, но кредиторите му няма да го пуснат на ново пътуване, защото ги е страх, че ще избяга, така че е задържан и работи като дневен ратай. С това, което печели, няма как да изплати дълговете си. Не може да си позволи да купи инвентар, за да търгува от къщи. Ако взема тези документи сега, го осъждам на бедност, а сестрите ми на ранни бракове за първите бедняци, които баща ми може да убеди да ги вземат.

— Какво е станало? — попита Кип.

— Моля те, не ме питай за това.

„Но аз вече попитах… О, тъй като е моя робиня, ако настоя, ще трябва да отговори.“

— Добре, не питам — каза Кип. — Извинявай. Имаш ли план?

— Задръж собствеността си над мен за още няколко седмици. След това, когато положа последните клетви, ми даваш една пета от това, което Черната гвардия плаща за мен. Така и двамата взимаме нещо — а на тебе тези пари ще ти трябват също толкова, колкото и на мен. Аз искам да съм черногвардейка, Кип. Нищо повече не искам в живота си. По този начин Хромарият ни плаща за това.

— Това е… в някои отношения… гениално — каза Кип.

— А в други? — попита тя.

„Няма да разбера дали ме харесваш заради мен, или ме харесваш защото ти трябват парите… до последните клетви. Но това е егоистично, нали?“

— Искам да ми обещаеш нещо, Кип — каза Тея след малко.

— Каквото поискаш.

— Обещай ми, че няма да ме продадеш обратно на… че няма да ме продадеш. На никого. Ще ти служа в свободните часове, няма проблем. Била съм робиня години наред и мога да го правя още няколко седмици. Просто ми обещай.

— Заклевам се в Оролам — каза Кип. — При едно условие.

Тя го изгледа подозрително.

— Че ти взимаш половината от това, което получаваме за договора ти.

— Кип, ти си ужасен като преговарящ.

Засмя се и Кип отново бе поразен колко различна е от Лив. Лив беше живяла тежко заради положението си, което беше несправедливо, но не беше толкова лошо като да си роб. Може би беше заради това, че Лив бе видяла отблизо един блестящ живот, тъй че чувстваше жилото от загубата му. Или може би Тея просто естествено беше по-позитивна. Но ако трябваше да преживее нещо лошо и нечестно, Кип се надяваше в бъдеще да е повече като Тея и по-малко като Лив. Тази мисъл разхлаби някакъв стегнат възел вътре в него и той усети, че вече по-малко го е яд на Лив и в същото време — че тя някак си се отдалечава, напуска ума му.

— Добре — каза Тея. — Сега стига глупости — имаме работа!

83.

Дазен подмина първата незапалена факла в тунела, без да я докосне. Всяка факла можеше да е капан. Запровира се през тунела и задиша дълбоко, мъчеше се да запази спокойствие. Тунелът не беше чак толкова тесен и чернилката не беше чак толкова тъмна. Можеше да е и по-лошо. Щеше с радост да приеме по-лошото, за да се измъкне оттук.

Никакво връщане назад. Никога.

След стотина крачки стигна до друга факла и спря. Светлината от зелената му луксинова топка беше слаба и поглъщаше единствения му останал луксин. Не знаеше колко дълго още ще му се наложи да разчита на него. Дано да бяха само няколко минути, но просто за всеки случай…

Огледа факлата все едно беше змия. Тунелът все пак беше твърде тесен и нисък, за да се носи удобно нормална факла със съпътстващите я пламъци и капещ катран. За да носи човек тук нормална факла, без да се изгори, трябваше да я държи не над, а пред себе си. В навика си да разточителства с притеглянето брат му беше направил луксинови факли: обикновена дървена дръжка, а на върха панели от несъвършено притеглено жълто, покрито с тънък слой луксин или стъкло, или дори намазана с восък кожа. Запечатан против въздуха, жълтият луксин дремеше отдолу. Ако поискаш светлина, трябваше просто да обелиш запечатващия слой и се получаваше съвършен едноспектърен жълт източник на светлина. Според това колко въздух преминаваше и колко добре беше притеглено жълтото, луксиновата факла можеше да издържи от един до четири часа. Тези факли бяха отвратително скъпи и ужасно трудни за направа, но брат му обичаше да ги притегля, за да се перчи със своя суперхроматизъм.

Това беше една от работите на брат му, несъмнено. Разбира се, брат му трябваше да е свършил повечето, ако не и всичката работа по този затвор лично.

Луксиновата факла беше наместена в проста желязна скоба. Дазен я огледа с присвити очи все едно малкото парче желязо бе побрало тайните на вселената. Но беше просто желязо. Не приличаше на някакво устройство, така че щом той вдигне факлата, да изщрака и да задейства спусъка на капан.

Но все пак нещо не беше наред.

Дазен изруга. След това изруга отново. Харесваше му да чува как ругатните му отекват в тунела и изчезват в далечината, вместо да отскачат обратно към него от няколко стъпки разстояние.

— Малко тъпо е да крещиш, когато се опитваш да избягаш, не мислиш ли? — каза нечий глас.

Ужас пробяга по гръбнака на Дазен. За един дълъг миг той си помисли, че това е краят. След това позна гласа и каза:

— Ти си мъртъв.

— Но не толкова мъртъв, колкото ще си скоро ти — рече мъртвият.

— Мислех, че си в стената, където те оставих. Не ми трябваш тук.

Мъртвият се изкиска от тъмното.

— Мислиш, че ще се отървеш толкова лесно? Ти си едно забавно малко човече, Гавин Гайл.

— Не! Ти си Гавин. Ти си мъртвият. Приключих с това. Приключих с губенето. Хайде, махай се, паля светлина.

— Но факлата е капан!

— Знам, че е капан! — изръмжа Дазен.

Но не знаеше дали е капан. Това беше страх, параноя. Не можеше обаче да се отърси от страха. Изруга още няколко пъти, тихо, докато оглеждаше факлата. Не можеше да я пипне.

— Забрави я — каза мъртвият. — Имаш най-много още петнайсет минути със зеленото. Може и да успееш, ако не се бавиш тук и си говориш сам. — Изсмя се отново, подигравателно.

Дазен отново тръгна по коридора. Беше изтощен. Ако не поспеше и не намереше истинска храна, скоро щеше да…

„Не, ще се тревожиш за това по-късно.“

Тунелът бавно завиваше и Дазен си помисли, че кръжи на спирала нагоре. Сякаш продължаваше цяла вечност. Беше непоносимо, но не можеше да продължава така много дълго, нали? Колко дълбоко можеше да е прокопал Гавин?

— По-дълбоко, отколкото можеш да изкопаеш ти, разбира се — каза мъртвият. — Той винаги е бил по-умен от теб.

— Млъкни!

Кракът на Дазен се огъна и той залитна. Не падна, но за малко да изтърве зелената топка.

— Помниш ли как беше любимецът на татко? Как мислиш, дали Гавин е любимецът му сега? Ти винаги се боеше баща ни да не разбере колко по-умен е Гавин от теб, нали?

— Млъкни — изпъшка Дазен. Оролам, насмалко да изгуби единствената си светлина. Не можеше да си представи да остане затворен в пълен мрак, само с гласовете в главата му.

— Защо не се върнеш при луксиновата факла? — каза мъртвият от тъмното. — Зеленото ти може и да стигне. Разбира се, луксиновата факла може да не се запали. Да е стояла там твърде дълго. Те не траят вечно. Дори факлите на брат ти.

Тъмнината ставаше по-плътна, загръщаше и свиваше малкия смътен кръг зелена светлина. Зеленото уж трябваше да го накара да се чувства див и силен. Но дори на дивите животни сърцето им може да се пръсне. А усещането за сила не е същото като силата.

Дазен закуца бавно напред — нищо друго не можеше да направи. Тялото му го предаваше. Черни петна заплуваха пред очите му. Препъна се отново и този път падна и едва задържа гаснещия зелен глобус до гърдите си. Надигна се разтреперан. Този път мъртвият си мълчеше.

А след това — спасение.

Видя нова луксинова факла. Тръгна към нея, бавно и предпазливо.

— Тя е капан, знаеш го, нали? — каза мъртвият. — Бас слагам, че предишната не беше. Той вероятно е толкова по-умен от теб, че е знаел, че ще подминеш онази, а след това ще си отчаян. Предвидил те е доста…

— Млъкни! Млъкни! Млъкни!

Зелената топка вече беше по-малка от юмрука му. Оставаха му най-много пет минути.

Все пак не се хвърли безразсъдно към факлата. Огледа внимателно желязната скоба.

— Няма да е прост капан с лост. Стига, Дазен, това ще е доста по-елегантно, не мислиш ли? Дазен…

— Аз съм Дазен сега! — изсъска Дазен. Но дори не се обърна. Мъртвецът беше прав — не можеше да е прост капан с лостов спусък. Скобата изглеждаше здрава. Отдръпна се, протегна пръст и натисна скобата, готов да отскочи, ако се случи нещо.

Нищо.

Присви очи и се опита да погледне в свръхвиолетово, но не можа да разбере дали не успя, или просто нямаше свръхвиолетово.

Бутна факлата с пръст. Тя помръдна в скобата и той се дръпна. Кракът му отново поддаде, той залитна и за да не падне, се подпря на стената.

Но освен пълната загуба на достойнство не последва нищо.

— Достойнството ли си загуби? — изкиска се мъртвият. — Ти си охлузен и мръсен, и гол, миришеш на насрано и си говориш сам. Какво достойнство имаш за губене?

— Искам да знаеш едно — каза Дазен. — Когато се измъкна оттук, ти изчезваш. Не си ми нужен повече.

— Нуждата е много интересна дума, нали?

— Върви във вечния мрак — въздъхна Дазен уморено. — Да видим какво си ми приготвил, братко.

И сграбчи факлата.

И — нищо. Не последва нищо.

Издиша бавно и дълго. Не беше осъзнал, че я държи. „Оролам да те прокълне, Гавин, наистина си адски умен.“

Отлепи едното глинено капаче на луксиновата факла и тя бавно заизлъчва сиянието си, щом въздухът навлезе през многобройните дупчици. Все още беше наполовина пълна с жълт луксин.

Надеждата изгря над сърцето на Дазен като слънце, изпълзяло над хълмовете, щом чистата жълта светлина разцъфна. Той развъртя луксиновата факла и светлината лумна по-силно. Дазен отлепи следващата глинена плочка и сиянието го обля.

Нямаше никакъв капан.

Наистина щеше да успее. Напук на онзи кучи син брат си.

Притеглянето от луксин беше ужасно неефикасно. Но Дазен не се опитваше да притегли нещо полезно. Искаше просто да вкуси от жълтото.

То се вливаше в него на бавна вихрушка и след шестнайсет години отсъствие беше великолепно. Почувства се с по-изострени сетива, по-чист, способен да продължи напред.

Фактът, че Гавин не беше използвал тази луксинова факла като капан, все още не означаваше, че в тунела няма капани. Дори изобщо да не беше допуснал, че брат му би могъл да се измъкне по този начин, Гавин можеше да се е притеснил, че някой ще го открие от другия край. Да, трябваше да е предпазлив.

„Благодаря ти, жълто.“

Съживен и изпълнен със сила, Дазен продължи напред.

След няколко минути лъчите на лукс факлата огряха входа на подземна кухина. Дазен спря.

— Тук ще те хване — рече мъртвият.

— Млъкни — изсъска Дазен.

Огледа всичко много грижливо. Стените на тунела, преди да стигнат до кухината, пода, тавана… всичко, което можеше да види, във всеки спектър. Сърцето му затуптя силно, но нямаше нищо: никакви скрити жици, никакви необясними дупки в стената, от които можеше да се изстреля кървава смърт. Запристъпва бавно напред. Можеше да не бърза. Факлата щеше да издържи.

Разбира се, брат му можеше да дойде всеки момент.

Кухината беше десет крачки широка в двете посоки. Имаше масичка, столче, тесен нар. Никаква храна обаче. Гавин сигурно бе отдъхвал тук, докато беше строил затвора.

Дазен внимаваше при всяка стъпка.

— Казвам ти, точно тук ще те хване — каза мъртвият. — Хайде, давай, иди и легни на нара. Искаш ли да се хванем на бас, че никога няма да се събудиш?

Дазен не отиде при нара. Все едно, нямаше да спи, не и докато факлата бавно догаряше. Беше хвърлил глинените капачета, дори не бе помислил да ги задържи, по дяволите. Глупава грешка. Не че имаше джобове, в които да ги носи. Но все пак.

Нещо замъждука на отсрещната стена, точно срещу тунела.

— О, на всяка цена иди и погледни блясъчето. Правилно. Не е възможно да е капан — измърмори мъртвият.

— Защо не останеш тук, а аз да отида без теб? — каза Дазен. — Така и двамата ще сме доволни.

— Е, не аз съм този, който си говори сам. Можеш да ме оставиш винаги, когато си готов.

— Върви в ада — каза Дазен. — Там ти е мястото.

— Мястото ми е при теб — каза мъртвият. — В ада.

— Майната ти!

Дазен примигваше, оглеждаше пода, стъпваше предпазливо. Не можеше да продължава толкова бавно, така никога нямаше да се измъкне. Но тук си струваше. Колкото и да му се подиграваше мъртвият, все пак имаше право.

Каквото и да представляваше блясъкът, беше врязан в скалата. Може би естествена жила на някаква руда? Злато? Дазен не знаеше нищо за рударството, но се намираше някъде дълбоко под земята.

— Капан. Казвам ти. Капан — каза мъртвият.

— Не го докосвам, тъпако. Престани да ме разсейваш.

Можеше и да е капан, но Дазен нямаше да си пъхне главата точно под онова нещо и да пристъпи в тунела отвъд него, понеже можеше да щракне и…

Задържа се по-надалече, изправи се на пръсти и вдигна високо факлата. Каквото и да представляваше това нещо, беше вгнездено дълбоко в жлебове и тупна под светлината на факлата, щом Дазен я надигна. Чу се леко изсъскване и той замръзна.

Това беше капанът. Трябваше да направи нещо, веднага, но не знаеше какво. За миг луксинът — защото беше луксин — в жлебовете се възпламени и заблестя в мътно, адско червено. Дазен си спомни формулата. Работа на Гавин, смес от жълто и червено, толкова нестабилно, че веднага се възпламеняваше на светлина. Жегна го гняв… а след това цялото устройство лумна ярко, разпалено от светлината на луксиновата факла.

Беше една-единствена дума, две крачки на ширина, изписана със самонадеян, небрежен почерк. И гореше в жълто-червен пламък: ПОЧТИ.

Дазен отскочи и побягна към тунела.

А жлебовете в стената, които дори не беше видял, лумнаха в пламъци, пламъците прекъснаха въжета и подът под него пропадна.

Той се затъркаля в тъмното, надолу по някаква тръба, после падна върху някакви остри шипове. Ударът отне дъха му… и луксина му. Адски камък!

В следващия миг подът се разтвори и той запропада още надолу и надолу. Натресе се в някаква врата, която се отвори рязко и след това се затръшна зад него.

Замаян, с разкървавени от шиповете ръце и гръб, Дазен все пак мигновено осъзна къде се намира от светлината, която го прободе през стиснатите клепачи, все едно му се надсмиваше.

Отвори очи. Стаята беше оформена като смачкана топка, с една дупка отгоре за храна и вода и една отдолу — за изпражненията му. А в извитата стена на новата му жълта килия седеше мъртвецът.

С безумен фалцет мъртвецът рече:

— Казах ти.

84.

Искрящото наметало улесни връщането на Гавин в стаята му. Всъщност мина само покрай една черногвардейка, която погледна към вратата за покрива, когато усети лек полъх, но Гавин бързо затвори вратата.

Промуши се покрай младата жена и когато тя най-сетне реши да отиде да провери, използва удобната възможност да се шмугне в стаята си.

Явно я бяха претърсили, но повърхностно. Не бяха намерили вратата за килера.

Не че имаше значение вече. Гавин отиде до картината и я отвори. Едва не се засмя на глас. Аларменият панел блестеше в жълто.

Брат му се беше измъкнал от зеленото. Колкото и глупаво да беше, Гавин изпита гордост. Брат му беше борец. Може би дори истински борец.

Е, втората аларма поне се беше задействала. Гавин затвори картината, отвори килера и започна да вади дрехи.

— Милорд, може ли да помогна?

Беше Марисия. Беше коленичила до леглото, с наведена глава. Явно го беше чакала, беше си наложила някакво наказание — да остане будна тук. Лицето ѝ беше изпито и пребледняло.

Внезапно го заля топлина към тази жена. Тя беше много повече от негова стайна робиня. Беше му служила с цялото си сърце и в трудни обстоятелства.

— Марисия, има едно писмо в чекмеджето на писалището ми. Сигурен съм, че си го виждала. Моля те, донеси ми го.

И продължи да вади дрехи от килера.

Тя донесе писмото. Беше писмо за освобождаването ѝ от робство. Вместо да нареди да го напишат според стандартния образец и след това само да го подпише, Гавин го беше написал със собствената си ръка. Беше чувал истории за роби, обвинени във фалшифициране на документите си за освобождаване и задържани в робство заради това. Марисия беше красива и ценна по десетки причини. Гавин нямаше да позволи това да се случи с нея.

Погледна я през рамо. Помнеше всяка дума в писмото. Не беше само освобождаване, но и дарение от десет хиляди данара. Цяло състояние, достатъчно, та Марисия да започне търговия и да се омъжи, или просто да преживява с парите до края на живота си. Гавин се обърна и подписа писмото. После взе друг лист хартия и написа на него десетина букви и цифри.

— Баща ми би могъл да задържи тези пари на едно или друго основание. Знае, че държа на теб, така че знае и че ще ти оставя нещо. Този код ще ти отвори друга сметка. Иди при илитийския банкер Онесто във „Вариг и Грийн“.

— Милорд, защо говорите така? — Беше на ръба да заплаче.

— Моля те, дай пет хиляди от това, което е в сметката, на Карис и пет хиляди на Кип. Останалото е за тебе. — Подаде ѝ листа. — Запомни кода и след това изгори листа. Онесто ще даде парите на всеки, който има кода.

— Лорд Призма… — каза тя тъжно. Държеше двата листа хартия, без да ги поглежда.

— Освобождавам те. Би трябвало да си щастлива. — Гавин извърна поглед. Разбира се, това, че тя не изглеждаше зарадвана на свободата си, галеше егото му, но пък може би беше просто защото тя знаеше как да прикрие радостта си. И да беше лъжа, не искаше да я види, и точно затова извърна очи.

— Това е по моя вина, нали, милорд? — каза тя. — Сгреших нещо, нали? Пропуснала съм алармата.

Той сложи ръце на раменете ѝ.

— Не си виновна ти. Моята аларма се провали. Грешката е моя. Просто минаха много години и нещо се е износило. Но не си виновна ти.

— Трябваше да съм тук. Онова момиче, Ана… Трябваше да съм тук. Толкова съжалявам, милорд.

Да, ако Марисия беше в леглото му, нещата щяха да са различни. Но той си беше виновен. Никой не го беше накарал насила да хвърли онова момиче през балкона.

Какво си беше мислил впрочем? Просто бе искал тя да се махне от стаята му? Просто да я уплаши? Или яростта му винаги бе толкова убийствена?

Може би намерението му беше без значение. Тя беше мъртва. Всичко беше свършило.

— Не е твоя вината, Марисия. Моя е. Ти беше добра робиня, добра съжителка и добра приятелка. Сега искам да си тръгнеш, за да не пострадаш.

Тя го погледна с отчаяние.

— Милорд, вие сте добър човек. Моля ви, недейте…

— Един добър човек щеше да те е освободил отдавна — изсумтя той. — Страхувах се как би използвала свободата си, така че ти я забавих. Душата ми е дребнава. Господарят, който се бои толкова от избора, който ще направят хората му, че да им отнеме избора, не заслужава да му се служи. Ти обаче ми служи добре въпреки недостатъците ми. Благодаря ти, Марисия. Моля те, занеси тези две наметала долу в тайната ми стая. След това си тръгни. Може да не се върна сам. Може изобщо да не се върна, а вместо мен да дойде някой друг. Не бива да си тук.

Тя вдигна ръце безпомощно и промълви умолително:

— Милорд…

Той отвори килера и притегли дъската за стъпалата си — от жълт луксин, след като не можеше със синьо.

— Кажи на Кип, че съжалявам. Кажи на Карис… не, сигурно няма да можеш. Сбогом и всичко хубаво, Марисия.

Влезе в килера и затвори вратата.

Чу хлипането ѝ.

Плъзна капака на пода, намери въжето и намести дъската към него. След малко вече се спускаше в тъмното.

Стигна дъното на шахтата, заопипва за луксиновите факли и свали една от стената. Не ги беше използвал досега, защото не искаше да хвърля жълта светлина в която и да е от килиите на брат си. Сега, след като Дазен беше в жълтата килия, това вече беше без значение.

Дръпна лостовете. Щеше да отнеме около пет минути, та жълтата килия да се повдигне и да се завърти на позиция. Беше я изградил така, та брат му да си помисли, че мястото, където се намира прозорецът, е слабост в проекта, докато всъщност беше направил тази част по-здрава от всички други.

Чакането му даде време да помисли за порива на творческа гениалност, който го беше обзел в строителството на този затвор. Беше построил първата, синята килия за месец, а след това беше прекарал близо година в строежа на всички останали. Зачуди се колко ли различен щеше да е светът, ако просто беше убил брат си и бе насочил вниманието си към борба със Спектъра и към поправяне на несправедливостите, които виждаше навсякъде. Загуба, и то само заради един човек.

Така и не бе събрал кураж да го премахне. Така и не бе намерил смелост да го убие хладнокръвно.

Бавно, много бавно, кълбото изникна пред погледа му, а след това бавно се намести и застина. Имаше плъзгач, който трябваше да издърпа, за да се открие прозорецът, но Гавин впери поглед в плъзгача, уплашен да го дръпне.

Нелепо. Беше дошъл тук, за да умре. Беше тук, за да пусне брат си. Това трябваше да е лесно. Всичко беше свършило. Сърцето му заблъска гневно в гърдите и той си помисли, че ще спре. Гърлото му се стегна. Потеше се.

Дръпна плъзгача.

Един мъж налетя от другата страна и замахна с нещо право към лицето му.

Гавин отскочи. Луксиновата факла на брат му удари жълтия луксинов прозорец, пръсна се и от нея бликна жълта ярка вода. Но затворникът не беше приключил. Не се изсмя хладнокръвно, че го е изплашил. Нападна с яростта на побеснял вълк, заудря бясно с луксиновата факла по прозореца, докато дървената ѝ дръжка не се счупи.

— Шибаняк! — изрева затворникът. — Ще убия и теб, и всички, които си обичал. Ще ти откъсна шибаната глава и ще те я навра в задника.

Гавин го гледаше и мълчеше. После сложи факлата, която държеше, в една скоба на стената.

— Чуваш ли ме, Гавин? — извика затворникът. — Мислиш се за много умен, а? Знаеш ли какво? Умен си. Винаги си искал да казвам, че си по-умният. Знаеш ли какво? Да, ти си по-умният. Знаеш ли какво още си ти? Ти си по-слабият. Чудил ли си се изобщо някога защо аз съм любимецът на баща ни? Виж това. Този затвор. Гениален е. И жалък. Мислех си, че си го направил, за да докажеш, че си по-умен от мен. Но вече знам. Направил си го, защото не можеш да ме убиеш. Защото те е страх.

— Точно затова татко ме обича — продължи да крещи затворникът. — О, аз съм и неговото разочарование, разбира се. Той искаше умен, безскрупулен и безстрашен син, но трябваше да избере един, и избра мен. И правилно избра, безгръбначно нищожество такова! Защото аз мога да затая злобата. Мога да я откърмя, да я храня, да я отгледам. И го правя. Ти ще седиш там навън, притеснен и угрижен. Точно както докато беше дете, нали? Още сънуваш кошмари, нали? Още се будиш разплакан, нали? Още ли се напикаваш, Гавин? Е, имаш сериозна причина за това. Аз идвам!

Затворникът беше толкова близо, че слюнката му зацапваше прозореца.

— Би могъл да ме убиеш — продължи той. — Но няма да го направиш. Бас слагам, че си го мислиш всяка сутрин, когато ми пращаш хляба. Бих могъл да го отровя, мислиш си. Бих могъл просто да спра да го храня, казваш си. Но не можеш. Нямаш го в себе си. Знаеш ли, Гавин, ти си прав. Нямаш го, но аз го имам. Ако позициите ни бяха обратни, щях да съм те убил, докато лежеше в безсъзнание при Разцепената скала. Щях да ти отрежа главата, да я напълня със собствените ти говна и да я набуча на пика. Защото така се печели, Гавин. Така показваш, че не може да ти се противят. Мир чрез терор, Гавин. Това сигурно дори е неразбираемо за тебе, нали? Не, ти си като майка ни, цялата мили лъжи и манипулации. Тя…

— Майка е мъртва — каза Гавин. Не искаше Дазен да я петни в гнева си.

— Майната ѝ — изръмжа Дазен. — Колкото и добра лъжкиня да беше, така и не си направи труда поне да се престори, че не те обича повече от мен.

„Какво?“

— Ти ли я уби? — попита Дазен, видял пропукване в бронята на Гавин в стъписването, изписало се на лицето му. — Изповяда ли я първо? Какво ти каза тя? Мислиш ли, че е била искрена с теб, дори тогава? Или те е скланяла да направиш каквото тя иска, дори тогава? Може да е мъртва, но се обзалагам, че те е изработила, нали? Мръсна кучка!

— Говориш за родната си майка, идиот! — каза Гавин.

— И какво ще направиш, братчето ми? Ще ме спреш ли? Няма да го направиш, както винаги. Ще ме очакваш и ще сънуваш кошмари. Измъкнах се от другите затвори, ще се измъкна и от този. Знаеш ли, наистина се притесних, когато попаднах в зеления. Мислех, че синият е единственият, а зеленият… това беше жестоко, брат ми, гениално. Тогава помислих, че трябва да има седем затвора, по един за всеки цвят. Но няма, нали?

Гавин не отвърна.

— Не можеш да направиш килия от свръхвиолет. Няма как да направиш килия от подчервено. Не мисля, че можеш да направиш и от оранжево или червено. Смятам, че това е последната килия. Мисля, че съм на една крачка от края на всичко, което изобщо си изградил.

— Може да се изненадаш — каза тихо Гавин.

— Ти си пълен провал, брат ми. Досадна пречка. Празна черупка.

Гавин стоеше и гледаше брат си в безжалостната жълта светлина.

— Карис никога не ти е казвала за нашата нощ заедно, нали? — каза затворникът.

— Писнало ми е от приказки за сексуалната ти мощ. Не ме интересува — каза Гавин. Затворникът не беше наред с ума. Беше паднал в жълтия затвор само преди дванайсет часа и несъмнено си мислеше, че този път наистина ще се спаси. Разочарованието, ударът в сърцето щеше да е достатъчен, за да накара всеки да побеснее. Но Гавин не искаше да чуе това.

— Значи не е. — Дазен се изсмя, нервен, дрезгав смях, какъвто Гавин никога не бе чувал от него. — По-рано ме беше малко срам от това всъщност. Но вече го преодолях. Не беше толкова страстна, колкото си бях представял. Бяхме на вечеря, аз с хората ми, тя и баща ѝ, разправях ония скандални шеги и дори баща ѝ се смееше през цялото време, и имаше един момент, Гавин, когато осъзнах точно колко различен съм. Как мога да направя каквото си поискам. Да го нахакам на целия свят, а светът млъква и го поема. Говорех как ще чукам Карис цяла нощ и как ще се постарая тя да отговори на изискванията ми, а онзи страхливец се смееше и подмазваше. Можеш ли да го повярваш? А Карис, малката страхливка Карис, просто се напи.

— За жалост не беше нищо особено — продължи той. — Не ми предложи кой знае какво, след като я яхнах. Свършвал ли си, докато жената под теб плаче и пищи? И знам, че не беше защото ѝ отнех девствеността. Ти се погрижи за това, нали?

— Гаден мръсник!

— Направо не можех да свърша. Пиян бях, а тя ревеше. Но после каза името ти и разбрах, че трябваше да го направя. Да ти покажа, че не можеш да вземеш това, което е мое. А знаеш ли какво е мое? Всичко, което поискам. Всеки. Тя продължи да плаче след това, тъй че я изритах навън. Бях малко притеснен, да ти кажа честно. — Сви рамене. — Преодолях го. — Погледна злобно Гавин и видя колко е стъписан. — Никога не ти е споменавала за това, нали?

Гавин беше онемял.

— Ти така и не се ожени за нея, нали?

Гавин се почувства опустошен. Беше казал на брат си сто лъжи за щастливия си животец и щастливата си женичка.

— Да. Не се ожених за нея.

Лицето на затворника се сгърчи. Очите му пробягаха настрани, после — отново към тъмничаря му.

— Шестнайсет години лъжи и всичко рухва, а? Все едно, сигурно си по-добре без нея. Мислиш ли, че е спала и с баща ни?

Да помоли брат си да спре или да му заповяда да спре да говори за Карис щеше да е еднакво неефикасно.

— Мислех… Винаги мислех, че си добрият брат — каза Гавин.

— Добрият брат? — Затворникът се изсмя. — Като добрия близнак и лошия близнак? Ние не сме близнаци, Гавин, и никой от двама ни не е добър.

— Винаги ли си бил такъв, или си полудял тук долу? — попита Гавин.

— Ти ме направи луд, брат ми, точно както аз направих луд тебе. — Дазен захвърли настрани строшената луксинова факла. — Е, защо не сложим вече край на този фарс? Отвори вратата. Освободи ме. — Разпери широко ръце и се опря на прозореца, загледан напрегнато в Гавин.

Гавин видя кръвта, закапала по гърдите на брат му от грубо зарасналата рана, отворила се при падането му. Видя и друга струйка прясна кръв от малките шипове адски камък, които беше набил, за да отнемат всичкия луксин на Гавин, когато пропадне в жълтото.

Дазен беше измършавял, опърпан и болнав. Беше гневен и имаше пълното право да е гневен. Несъмнено лъжеше за Карис, за да нарани Гавин. Или най-малкото преувеличаваше. Но макар Карис никога да не бе означавала нищо за него, майка им трябваше да означава.

„Бях ли любимецът на майка? Разбира се, че бях. Може би ми отделяше повече време, защото виждаше как пренебрежението на баща ми ме наранява и колко много имам нужда от родител. Но бяхме сродни души. Сигурно се е чувствала гузно, че ме обича повече.“ Със сигурност се бе почувствала облекчена, когато научи, че Гавин всъщност е Дазен. Беше видял това на лицето ѝ, преди шестнайсет години, и оттогава се беше опитвал да го отрече.

„Аз съм като кучето с кокала, което минава по нисък мост. Виждам друго куче, минава под мен с кокал, и щраквам със зъби, за да му взема кокала… и изтървавам своя във водата, в отражението ми.“

Погледна затворника, който непрекъснато се озърташе към една от стените на килията си все едно говореше с някого. Напълно възможно беше да е полудял по вина на Гавин. В края на краищата той бе този, който го беше държал сам, затворен в клетка шестнайсет години. Но не беше от грешките, които можеше да поправи.

Гавин се облегна на своята страна на прозореца, притиснал длани в безукорния и несъкрушим жълт луксин срещу ръцете на големия си брат.

— Съжалявам, братко. Съжалявам, ако съм те подлудил, и съжалявам, ако винаги си бил такъв, а аз така и не съм го знаел. Но не мисля, че мога да те пусна. Не и такъв, какъвто си. Моят свят се разпада. Няма да те лъжа за това. Убих едно момиче. Губя цветовете си. Загубих жената, която обичам. Аз… губя всичко. Но не съм загубил ума си и в това съм над теб.

Усети внезапна вълна покой, която го заля като цунами, заличи всичко на пътя му, погреба възраженията му, разби протестите му. Брат му заслужаваше да е тук. Може би не трябваше просто да са си разменили местата… може би Гавин не трябваше да е добрият брат в ума си сега, след като бе разбрал, че затворникът е лошият брат. Но брат му беше лош брат. Лош човек. Опасност.

Ако семето на мегаломанията вече бе покълвало, когато беше на деветнайсет години, какво ли щеше да му е причинила безграничната власт, ако Гавин го беше оставил да върви свободен по света преди всички онези години?

Може би дори беше направил добре, а не просто най-малкото лошо нещо. Може би заключването на брат му беше справедлив акт.

А може би не. Все едно. Пое си дълбоко дъх.

— Ти започна войната нарочно, за да събереш съюзници около себе си, нали? Помете онова село, в което се бях крил, и тогава други хора се стекоха към мен. Просто за да ти се опълчат. Можеше да ме принудиш да се предам. Щях да се предам. А след онзи първи сблъсък, в който моите хора спечелиха, ти уби пратеника ни. Защо трябваше да го направиш? Трябваше само да проявиш снизхождение към хората ми и можеше да ме имаш. На баща ни ли беше идеята, или твоя?

Дазен бързо изръмжа нещо на стената.

— Виж, брат ми, колкото и хубаво да е спретнал Луцидоний тази малка шашма, не върши работа за някои видове заплахи. Вземи Илита. Кои сатрапии ще гласуват да се тръгне на война, за да се върне Илита в лоното? Нито една. Но един промахос би могъл да го направи. Аборнейците мамят с вноските си от десетилетия. Парийците почти не обръщат внимание на Хромария. Рутгарците открито манипулират и доминират с богатството си и с лъжите си. Тирейците… предполагам, че не съм в много добра позиция да казвам какво е станало с Тирея, откакто войната промени всичко. Прав ли съм?

— Да. — Стомахът му беше кипнал. Чувстваше болки в ставите си.

— Мислиш ли, че Портите на Вечния мрак ще останат завинаги затворени?

— А, аморфната заплаха отвъд Портите на Вечния мрак — каза Гавин. — Ти поне си изучавал история. Призма Сайид Талим почти успява да се наложи да го обявят за промахос, за да се противопостави на „армадата“, която чака отвъд портите. Това е било преди четирийсет и седем години. Дълго време за чакане на една армада.

— Огледай се, Гавин, и ти ми кажи дали това, с което разполагаме, върши работа.

Гавин дори не беше успял да накара Спектъра да обяви война, дори след като Тирея беше изгубена и Аташ нападнат. Как бе възможно това? Брат му беше прав. Системата им беше разбита и беше нужен мъж с воля, за да направи нещо ново.

— Войната е единственият начин да бъдеш обявен за промахос — каза Дазен. — Нужна ти е голяма криза. Ти беше идеалната ни възможност. Можеше да се престорим, че тръгваме след теб с неохота. Ти беше моят брат. Беше синът на Андрос Гайл. Никой нямаше да помисли, че е тактически ход. Но ти непрекъснато се опитваше да приключиш нашата война преди да е започнала истински.

На Гавин му призля.

— И генерал Делмарта. Твой човек ли беше той през цялото време? — Тъкмо избиването на аташийската кралска фамилия от генерала не само беше мобилизирало сатрапиите срещу Гавин, но също така бе премахнало една от фамилиите, противопоставящи се на Андрос Гайл.

— Бяха петдесет и седем души. Ти изби повече в стълкновението при Табашки поток.

— Различно е, когато е хладнокръвно.

— Нима? — попита затворникът. — Прави ли ги това по-малко мъртви? — Примига и се озърна към стената все едно, че някой му говореше.

Гавин не отвърна.

— Ти ми кажи, брат ми — каза затворникът. — Искрен въпрос, защото нямам как другояче да науча отговора: колко неприятности си имал от Аташ след нашата война?

Беше удар право в целта. Преди войната кралските особи на Аташ — последната останка от управления, съществували преди Луцидоний — бяха предизвиквали постоянно проблеми и малки войни. Ако кралската фамилия все още съществуваше, с техните пари и влияние, с безопасните им убежища и вършещите контрабанда кораби, Въстанието на Червената скала щеше да е ужасяващо. А така бунтът се бе провалил почти след като бе започнал. Избиването беше свършило работа.

— Пусни ме — каза Дазен. — Ти си свършил и го знаеш. Прости ми за това, което казах преди. Заканите и злобата. Не го мислех сериозно. Просто паднах в тази килия преди няколко часа. Мислех, че съм се измъкнал, а ти ме надви отново. Имаш чудесен ум, малки ми братко. Но твоето време е свършило. Мога да го видя в очите ти и не просто в цветовете, които си загубил. Имаш остротата на ума, но аз имам волята, а сега светът се нуждае от воля. Там навън дебне заплаха и тя нараства, и само аз мога да спася Седемте сатрапии.

— Винаги си бил готов да направиш каквото трябва — каза Гавин. — Това беше разликата между нас, нали? — Отрони дълга въздишка. — Всичко се разпада. Няма как да го спася. Гавин… — И беше облекчение да нарече по-големия си брат с истинското му име. — Гавин, искам гаранции. Закълни ми се. Закълни се пред Оролам, че няма да отмъщаваш на Карис. Не знам как ще реагира тя и знам, че може да ти се наложи да я пратиш в изгнание, но ми се закълни, че ще се погрижиш да е осигурена. И Кип. Същите условия.

Гавин — истинският Гавин — присви очи, сякаш обмисляше условията и последствията, които те щяха да имат за властта му, докато неусетно се превръщаше от лудия затворник в сериозния император.

— Под взора на Оролам, заклевам се.

Лъже-Гавин протегна ръката си към пъпката на жълтия прозорец.

— Чакай — каза затворникът. — Преди да си ме пуснал. Имаме една несвършена работа, братко. Какво да правя с теб? — Погледна отново към стената, бързо, раздразнено намръщване, мигновено прикрито.

Гавин се поколеба. Брат му наистина беше великолепен.

— Мислех, че ще ме убиеш. Докато съм жив, съм заплаха, нали?

— Останала ти е само около една година. Убийството не е необходимо. Баща ни има едно островче край Мелос, което ще е идеално за изгнание. Държеше си любовница там.

— Това е… много мило — каза Гавин. — Аз… липсваше ми, братко.

Вдигна ръката си към пъпката и прозорецът между тях се разпадна. После измъкна двата къси пистолета от колана си и натисна и двата спусъка. Грохотът изпълни тясното пространство и оловните топчета се забиха в тялото на затворника. Едното проби съвършена кръгла дупка в гърдите му. Другото се натресе в зъбите и пръсна тила му. Тялото на затворника се свлече на пода. Дори не потръпна. Последва лютивата, утешителна миризма на барут.

И двата пистолета бяха стреляли. Илитийска ръчна изработка. Гавин се възхищаваше на това. Илитийците правеха чудесни пистолети.

Погледна към стената, накъдето беше поглеждал затворникът. Но не видя нищо освен отражението на един мъртвец.

85.

Чакането беше част от живота на един черногвардеец. Чакането беше служба, също колкото да се хвърлиш срещу мускет или магия. Но като повечето черногвардейци, Карис мразеше чакането. Беше се качила на горния етаж и не чу нищо, после ѝ наредиха да изчака за Бялата, която бе заминала някъде и я нямаше от часове.

По някое време дойде друг черногвардеец и каза на охраната пред жилището на Бялата, че Спектърът е свикал спешно заседание.

Сега, след разсъмване, Бялата най-после я бяха докарали на инвалидния ѝ стол по дългия коридор от асансьора до покоите ѝ. Нетърпението на Карис бързо премина в тревога за старата жена. Не биваше да я принуждават да стои будна цяла нощ. Напрежението от това явно бе изписано на лицето ѝ.

Бялата се усмихна на Карис, докато я вкарваха в стаята ѝ, но беше механична усмивка. Днес Бялата имаше повече черногвардейци от обичайното. Двама от новите ѝ поверени войници и Джин Холвар, жена, която беше влязла в същата година като Карис, макар да беше няколко години по-млада от нея.

Карис и Джин помогнаха на Бялата да се облекчи, като се наложи да крепят тежестта ѝ почти изцяло. Карис ѝ помогна да се почисти.

— Моите извинения, дете. Тялото се предава — измърмори Бялата.

Двамата млади черногвардейци, Джил и Гавин Грейлинг, старателно отбягваха да поглеждат към тях. Щеше да дойде време на младите да се наложи да помагат в това. Просто в Черната гвардия нямаше достатъчно жени, за да слагат по две на всяка смяна. Но точно сега нямаше съмнение, че трябва да се приспособят към самия факт, че Бялата изобщо трябва да се облекчава. Карис помнеше младостта си и благоговението, което бе изпитвала тогава.

Толкова отдавна ѝ се струваше вече.

— Можете да си вървите — каза Карис на двамата младежи. — Ще се срещна с вас в казармата да си поговорим. Ние с Джин ще…

— Не, искам да останат — каза Бялата уморено. — Джин, ти можеш да си ходиш.

Джин напусна, а Карис помогна на Бялата да се преоблече за спане. После ѝ помогна да се дотътри до леглото и да седне на него. Формално това не влизаше в задълженията на Черната гвардия, но стайната робиня на Бялата също беше стара и немощна. Бялата не бе поискала да купи нова робиня; заяви, че бездруго на самата нея ѝ остава малко време, и не пожела да се отърве от тази, която си имаше — колкото и малко да правеше вече за нея старата жена.

Бялата въздъхна дълбоко и рече:

— Сега… Работата.

— Изглеждате уморена, господарке — каза Карис. — А аз трябва да разпитам тези младежи. Те бяха дежурни, когато…

— Знам. Защо според теб ги взех с мен? — попита Бялата.

Карис смръщи чело.

— Спектърът обяви война — каза Бялата. — Тази нощ гласувахме за събирането на сили.

— Моля? — каза Карис.

— Кървавата гора и Рутгар вече са мобилизирали армиите си и те съвсем скоро ще са тук. Знаеха, че това предстои, още когато Аташ беше нападнат. Но се опасявам, че никой друг няма да може да вкара войските си в боя, преди да бъде решена съдбата на Ру. Андрос Гайл ще отговаря за приноса на Хромария и ще ръководи пълководците на Кървавата гора и Рутгар.

— Значи няма да има промахос? — попита Карис. — А как лорд Гайл ще…

— Нещата са каквито са — каза Бялата. — Направиха го умно, докато Гавин не можеше да бъде открит, тъй че той и новата му сатрапия нямаха глас. Предложенията бяха насочени с типичното умение на Андрос. Той разбира от парламентарно маневриране. Беше или война при негови условия, или да позволим Ру да падне. Искаше да бъде обявен за промахос и трябваше да смятаме за победа това, че го спряхме. Подозирам, че не беше очаквал да го получи, но това е резултатът. Мобилизацията ще започне тази сутрин.

Карис отвори уста, но нямаше какво да каже.

— Сега — каза Бялата и се обърна към братята Грейлинг, — кажете ми какво стана снощи в покоите на Призмата.

Джил, по-големият брат, се покашля и хвърли поглед към Карис.

— Не я щади — каза Бялата. — Тя сигурно знае истината.

— Да, върховна лейди. Мм, двамата с Гавин бяхме назначени снощи за охрана. В недостиг сме за дежурствата и въпреки че сме млади, по коридора имаше по-опитни черногвардейци, които пазеха вашите покои, и при асансьора, тъй че беше разрешено. Призмата дойде час преди полунощ. Поздрави ни и се пошегува с нас…

— Типично — измърмори Карис. — Да очарова свежата кръв.

Гавин Грейлинг извърна очи.

— Не знам за това. Все едно, той каза нещо за… мм, че е имал дълго пътуване с жена, която иска и която не може да има. — Облиза устни, като старателно избягваше да погледне Карис. — И попита за стайната си робиня. Двамата с Джил си говорихме за това тази сутрин и не можахме да си спомним точно какво каза.

— И в какъв смисъл го изтълкувахте? — попита Бялата.

Гавин се покашля отново и запристъпва нервно от крак на крак.

— Че, ъъ, няма да е против малко, ъъ, близост. Тъй че когато се появи онова момиче, Ана, помислихме, че той я е повикал. Тя определено се държеше така. Черногвардейците при асансьора казаха, че чули от нея, че вие сте я пратили, господарке.

— Значи е излъгала. Не ѝ е за първи път — каза Бялата. — Продължавай.

— Пуснахме я. Помислихме, че може да е обич…

— Мислите ви по въпроса не ме интересуват — прекъсна го Бялата. — Какво точно се случи?

Гавин Грейлинг отново се размърда смутено и хвърли поглед към Карис.

— Не беше вътре и пет минути, когато дойде стражеви капитан Белодъб. Каза, че имала важна работа. Ние, ъъ, опитахме се да я разубедим, но тя, изглежда, бързаше, като че ли не искаше да я видят в коридора…

— Кажете цялата истина, кучи синове — рече Карис възможно най-спокойно.

— Носеше грим и парфюм. Косата ѝ беше направена, не знам, красива. Като жена, която идва за, ъъ… — Гавин погледна брат си.

— Любовна среща — каза Джил.

Гавин запристъпва от крак на крак.

— Върни се откъдето тя влезе — каза Бялата.

— Когато отворихме вратата, се разбра, че Призмата е бил… ъъ… събуден от ласките на Ана. И че стражеви капитан Белодъб е изненадана от това. Стражеви капитан Белодъб побягна, а върховен лукслорд Призмата извика след нея. Изглеждаше слисан. Затича след стражеви капитан Белодъб и стигна до асансьора, за да я последва, преди да успеем да го догоним. Не знаехме какво да направим, тъй че се върнахме на поста си, а той се върна няколко минути след това.

Оролам! Стомахът на Карис се преобърна.

— Беше разгневен на момичето, Ана. Ние, мм, я видяхме, когато той влезе вътре, и тя като че ли си мислеше, че ще продължат откъдето са прекъснали, но на него тия вече не му минаваха. Завика ѝ…

— Какво каза? — попита Бялата.

Гавин не поглеждаше към Карис.

— Каза, че Ана му е струвала жената, която обича. Че помислил, че е била Карис… ъъ, стражеви капитан Белодъб… и че нямало да докосне Ана, ако бил знаел коя е. Че тя го отвращава. Ана пък каза, мм, грозни неща за стражеви капитан Белодъб и лорд Призмата я изблъска на терасата.

О, милостиви Оролам! Гавин беше убил онова глупаво момиче, защото беше оскърбило нея? Карис бе готова да се разплаче: заради Ана, заради себе си, заради Гавин, заради целия глупав свят и разбитата любов.

— Видяхме, че… — Гавин преглътна и погледна Джил, а той му кимна да продължи.

— Той викаше, и беше побеснял, а момичето беше толкова уплашено, и скочи от терасата.

Думите му поразиха Карис.

— Скочила е?!

— Да, стражеви капитан — каза младежът. — Той… изглеждаше покрусен. Никога няма да забравя изражението му. Каза нещо като: „Милостиви Оролам, аз я убих.“ А след това ни каза да докладваме и че той ще е там, когато се върнем. Изглеждаше толкова стъписан, че му повярвахме, господарке. Не знаехме какво да правим. Един от двама ни трябваше да остане с него. Съжалявам.

— Чакай. Не я е убил той? — попита Карис.

— Не, стражеви капитан. Тя скочи сама — отвърна Джил.

— И двамата сте напълно сигурни в това? — попита Бялата.

— Да, върховна лейди — отвърнаха те едновременно.

— Достатъчно сигурни, за да кажете същото на самия Спектър?

Гавин пребледня, но изглеждаше смутен. Ако беше лъжец, беше по-добрият.

— Да, господарке. Защо да лъжем?

Бялата рече:

— Няма да сте първите черногвардейци, които вярват, че дългът им да защитават Призмата се простира отвъд дълга да защитят живота му.

Джил примига.

— Разбирам, господарке. Но ние едва познаваме лорд Гайл. Едва започнахме службата си.

— И ако някой претърси вещите ви няма да намери сред тях никакви големи подаръци?

Лицето му се вцепени.

— Нови сме на длъжността, господарке. Не и за честта.

— Добре — каза Бялата. — Свободни сте. Идете да поспите. Най-вероятно ще ви събудят грубо за повече въпроси от други, но заслужавате поне малко отмора.

Освободи ги и те напуснаха с благодарност.

Карис се обърна към Бялата.

— Вие като че ли очаквахте това.

— Разбира се, че го очаквах. Вече ги разпитах по-рано. Исках да видя дали са променили версията си. И… исках да чуеш, че мъжът, когото обичаш, е донякъде невинен и за двете престъпления.

Карис примигна. „Мъжът, когото обичам? Двете престъпления?“

— Какво?!

— Той е отблъсквал онова момиче поне два пъти преди. И явно е имал сериозно основание да повярва, че си идвала да легнеш с него, като те е видял така.

Карис се присви от срам, но нямаше какво да отговори.

— Знаеш, че на черногвардейците им е забранено да правят любов с охраняваните от тях, нали, Карис?

— Да, господарке. — Карис преглътна. Предната нощ бе постъпила по-глупаво, отколкото можеше да повярва. А обикновено беше толкова разумна!

— Говорила ли си с командир Железни по този въпрос? — попита Бялата. — Ще ми помогнеш да се наместя тука, нали?

Карис ѝ помогна да легне.

— Мм, не, господарке. Аз… боя се, че действах импулсивно снощи и преди това никога не си бях помисляла, че ще е, мм, съблазняване. — Стомахът ѝ се беше свил.

Бялата се отпусна на леглото.

— Е, скъпа, ако беше, Железни щеше да ти каже, че двамата сме обсъждали точно този проблем преди много време. А и много по-наскоро.

— Нима? — попита Карис.

— Не ме прекъсвай, скъпа. Да. И се съгласихме, че е добро правило. Пази линиите по-ясни. Пази водите да не се разкалят.

— Да, господарке — каза Карис.

Изправи рамене и вдиша дълбоко. Главата ѝ все още беше замаяна, но това бе животът, който си беше избрала. Беше черногвардейка, изцяло и докрай. Не беше лесно, но точно затова го беше избрала — защото знаеше, че ще е трудно. Правилата съществуваха с основание.

Бялата продължи:

— И също така се съгласихме, че понякога изключенията потвърждават правилото. И че ти си това изключение. Ако желаеш да постигнеш връзка с този невъзможен мъж, можеш.

Звук, смътно наподобяващ писък, изскочи от устата на Карис. Тя замръзна и стисна устни.

Бялата се усмихна.

— Оролам дано да ни съжали заради онзи, когото обичаме, дете. Сега иди намери онзи непоправим мъж и го опази жив. Боя се, че ще ни е много нужен през идващите дни.

Карис прегърна силно старата жена и побягна от стаята. Спря се само за да прати вътре другите черногвардейци.

86.

Гавин се изкачваше стъпка по стъпка от ада на собственото си творение. Скрипецът и противотежестите можеше да го направят много по-бързо, но скрипецът вдигаше шум. От дълбините не можеше да знае дали шумът ще се долови високо горе, но трябваше да е предпазлив.

Най-после стигна горе. Измъкна се през дупката, нагласи капака на пода колкото може по-тихо, остави жълтия луксинов панел да се разпадне и се вслуша зад вратата. Нищо.

След като послуша близо минута, открехна леко вратата. После още.

Марисия бе коленичила на пода.

— Марисия — каза Гавин нежно. — Казах ти да си тръгнеш.

Тя го погледна и той с изненада видя сълзите по страните ѝ.

— Знаех, че ще се върнете. Моля ви, милорд, не ме отпращайте. Нищо друго не знам. Аз… моля ви, не ме отхвърляйте.

„Да я отхвърлям?“

— Не, не, не. Не те гоня. Но… Марисия, дадох ти вече свободата. Ще съм вероломен човек, ако се опитам да ти я отнема отново. Това е дар…

— И аз не го отхвърлям, милорд. Ни най-малко. Ценя го. Но не мога да го приема и все пак да бъда вашата стайна робиня. Без мен ще сте загубен. — Младата жена наведе глава. — Моите извинения. Беше самонадеяно и нахално.

— Истината често е точно такава. Права си. Имам нужда от теб. Но би могла да станеш моя секретарка. Оролам знае, задълженията ти и без това включваха всичко, което прави една секретарка.

— И повече — каза тя тихо.

— Е, да, разбира се. И за повечето съм ти благодарен — каза той с усмивка. Оролам! Току-що беше убил брат си, а продължаваше живота си все едно не е станало нищо.

— Милорд… — промълви тя.

— Да?

— Вие обичате лейди Белодъб.

— Да, обичам я.

— Едно е дама да търпи мъжът, когото обича, да се радва на близостта на стайната си робиня. Съвсем друго е той да я мами със свободна жена на работа при него. Особено когато направихте благоразположението си явно, като ме освободихте.

Оролам! Колко по-лесно беше да освободиш един роб, когато си мислиш, че няма да ти струва нищо. Проклятие!

„Добре поне че не ми се налага да се оправям с нещо по-належащо от слабините си.“

Гавин потърка брадичката си.

— Марисия, аз ти дадох обещание и ще съм нищожество, ако…

— Имам решение, милорд!

— Решение?

— Което не унизява дара, който ми направихте, но не ме принуждава да си отида.

Гавин повдигна вежда.

— Искаш да останеш? В смисъл, наистина ли искаш да останеш? Или просто те е страх, че нещата ще станат по-различни? Ако ти трябват повече пари…

— Милорд, вече съм написала договора. Не е освобождаване, но е обещание, че мога да купя освобождаването си за един данар, когато поискам. Така вие все пак ми давате щедрия дар и когато поискам, мога да го взема, без да ви лишавам или да затруднявам нещата между вас и Карис.

— Все пак не… ти си стайна робиня, Марисия. Нямаш права дори върху собственото си тяло. Ако не беше робиня, можеше да си сатрап, или търговска кралица, каквото пожелаеш. Вместо това…

— Какво бих могла да направя в този живот, което да има повече смисъл от това да ви служа, върховен лорд Призма? — попита тя.

— Как можеш да казваш това? Ти ме познаваш. Знаеш какво съм.

— Да, милорд, познавам ви. И… — Затвори уста и вместо да довърши, каза: — Моля ви, не ме карайте да напускам.

— Няма да те карам да напуснеш — отвърна Гавин. Беше гениална. Удивителна жена. Отиде до писалището си, подписа новия договор и ѝ го подаде. Тя вече беше скъсала стария.

Странно, тя плачеше. Той ѝ подаде новия договор и тя го взе, все още на колене, и прегърна краката му.

Беше спал може би час предната нощ. Беше прекъснал секс с непозната жена, която след това беше убил. Беше изгубил любовта на живота си. Беше се подготвил да умре. Беше разбрал, че всичко, в което е вярвал през последните двайсет години, е било лъжа. Беше убил собствения си брат. Беше адски уморен.

И все пак, с тази красива жена, притисната до него, тялото му реагира. Понякога мразеше това, че е мъж.

„След всички неприятности, които ми причини снощи, наистина ли ще ми направиш и това?“

Марисия забеляза мигновено, разбира се. Но пък може би го бе направила преднамерено. Обикновено беше отзивчива. Обикновено щеше да има въпрос в първите ѝ докосвания. Не и сега.

Гавин отстъпи назад, а тя се изправи плавно пред него, дръпна големия шал от раменете си и остана по дантелена долна риза.

— Може би трябва да… — почна той.

Тя го целуна по устните, избута го назад и смъкна панталоните му. Поведе го към един стол и го натисна да седне. А след това вече беше върху него и го държеше здраво и властно. Любовта ѝ беше като вихър, силна и настървена, бърза и гореща, потна и съкрушителна. Язди го, докато той не свърши, но не спря, както правеше обикновено. Започна да го язди още по-силно, докато той се притесни, че столът ще се счупи и ще паднат на пода. Пръстите ѝ се бяха вплели в косата му държеше главата му неподвижно и настояваше да я гледа в очите. След това изумителните ѝ зелени очи лумнаха и бедрата ѝ се разтърсиха неудържимо. Пръстите ѝ го оскубаха болезнено, а после тя рухна върху него.

Гавин беше останал без дъх, зашеметен. Изправи се и я отнесе до леглото. Тя се сгуши в ръцете му и го пусна с тихо недоволно мяукане, когато я сложи да легне. Той отиде до своята страна и седна на ръба в смътната светлина на лампата.

Макар да беше получил удовлетворението си, тялото му все още беше жадно. Може би защото просто беше пътувал твърде дълго с Карис. Може би беше заради изненадващата, изключително възбуждаща страст на Марисия. Помисли дали да не я вземе отново и да притъпи безпокойствието си. Утрешният ден щеше да е ад. Искаше просто да поспи. За няколко часа не искаше да изпитва нищо.

Но по някакъв начин се чувстваше сякаш е направил нещо грешно с Марисия. Колкото и да се опитваше, не можеше да се сети какво е. Може би просто се чувстваше гузен заради Дазен.

Излегна се, примига към тавана и се замисли как да избегне многото огнени стрели, които щяха да полетят към него утре. Спектърът или вече бе заседавал, за да обсъдят убийството, или щяха да го направят още на заранта. Нищо не можеше да направи по този въпрос. А тъй като стражите вече бяха претърсили стаята му с обичайното си усърдие, никой нямаше да го потърси тук.

След пет минути — или поне го усети като след пет минути — Гавин се събуди. Марисия я нямаше. Заминала беше по работа, несъмнено. Той полежа в тихата стая и заразнищва разсеяно проблемите си, след което ги отделяше настрана, без много да бърза. Част от най-добрата си работа вършеше така. Спомни си, че Демнос Джорвис не се разбира с жена си, сестрата на Арис Ела. Помисли за скоростта на нарастването на една напаст. Балансирането се беше правило ръчно, преди. На притеглящи един цвят се нареждаше да използват повече луксин за една година, на притеглящи безконтролно цвета се казваше да използват по-малко. Хромарият беше имал доста голям обхват. Помисли за Върховните луксиати, мъжете, определящи доктрината, която щеше да се оповести из сатрапиите. Те го обичаха и се бояха от него, но можеше ли да ги тласне към промяна на самата религия? Помисли за Карис. Щеше да си я спечели отново. Възможно беше вече, сигурен бе в това.

И помисли за мъртвия си брат. Надигна се от леглото и видя, че Марисия е донесла подноса с твърдите четвъртити самуни, които беше пускал по улея пет хиляди пъти. Не се чувстваше гузен. Беше като да се погледнеш в огледало и да осъзнаеш, че вече не си дете. Но този ден Гавин можеше да се погледне безстрастно. Тъй че това съм аз: Гавин Гайл, братоубиец. Мъжът, намерил волята да убие брат си, за да спаси Седемте сатрапии. Вече беше човекът, който всички мислеха, че е от шестнайсет години.

Почти.

Марисия влезе.

— Милорд. Добре, станали сте. Баща ви иска да се срещне с вас незабавно. Цял Малки Яспис бръмчи от новината за смъртта на младата дама. Черната гвардия пази мълчание, докато разследват… чакат заповеди от Бялата, която спи, след като е стояла будна цяла нощ. Спектърът е имал спешно заседание предната нощ и е гласувал събирането на сили, които да тръгнат към Ру. Поставили са баща ви начело, но са осуетили опита му да бъде провъзгласен за промахос. Той ме хвана натясно, милорд, и ми заповяда да ви заведа. Отказа да повярва, че не знам къде сте.

Имаше хитрини в управлението, хитрости, с които да спечелиш и да поддържаш лоялност дори по време на най-свирепия огън. Гавин понякога забравяше, че те са също толкова ефикасни над тези, които познаваш добре, както и над непознати. Карис беше права: Гавин твърде често допускаше най-близките до него да получават най-лошото от него. Затова начерта черна линия между себе си и тревогите си и съсредоточи цялото си внимание върху жената пред себе си.

— Марисия — каза ѝ. — Това не е никакъв проблем. Ти си чудесна. Превъзходна. Ако се справя днес, без да ме пратят в затвора или при палача, купи си нещо наистина, наистина хубаво.

Тя се усмихна широко.

— Както заповяда милорд.

Радостта ѝ повдигна духа му. Той беше Гавин Гайл. Беше Призмата. Какво ли не можеше да постигне за една година?

87.

— Има слух, че си надвил убийца снощи — каза Андрос Гайл.

— Убийца ли? — попита Гавин. Едва беше успял да слезе тук, без да го видят. Беше се изкусил да използва отново искрящите наметала, но нямаше да ги донесе и на сто разтега от баща си. Андрос все някак щеше да разбере.

Баща му седеше в тъмната като адски камък стая, но Гавин остана прав. Не искаше да се задържи тук повече от необходимото.

— Има и друг. Че си я хвърлил от терасата, защото не е поискала да удовлетвори странната ти извратеност. Аз го пуснах. — Андрос Гайл се ухили коварно.

— И сред кого си го разпространил? Сред мишките? Ти не излизаш от тази стая.

— Мислиш ме за беззъб, понеже съм стар ли? — попита Андрос Гайл.

„Общо взето хората губят зъбите си тогава.“

— Мисля, че ми се противопоставяш не за друго, а просто за да покажеш, че можеш. И това ме ядосва, както щеше да ядосва и теб, ако беше на мое място.

— Ти си едно глупаво, глупаво момче. От колко време вече те насочвам? Кога съм правил нещо без причина?

Гавин мълчеше.

— Ще се ожениш, Гавин. До седмица. Решил съм да…

— Ти ли прати онова момиче?

— Моля?

— Ти ли прати Ана Джорвис в стаята ми?

— Онази глупава повлекана или се е опитвала да те съблазни, за да спаси шанса на фамилията си да спечели брака с теб — за което вече ти казах, че няма да стане, — или… — Андрос Гайл сви рамене. — Или наистина е била убийца. Чух слух, че Орденът наема млади момичета. Или може би просто си е помислила, че най-сетне ще се покориш на момичешките ѝ страсти, което, както чух, си направил, нали?

— Помислих… — Не. Нямаше да каже на баща си с коя е спал или с коя е искал да спи.

— Ха! Всички котки са сиви в тъмното, нали? — След като Гавин не реагира, Червения заяви: — Тизис Маларгос, за нея ще се ожениш. Една седмица. Не е идеална, но иде война и всеки, който има значение, е тук. Все едно, ще ми спести цяло състояние. И ни трябват съюзници, ужасно. Защо я хвърли през проклетото перило все пак?

— Беше злополука — изсумтя Гавин.

Червения се отпусна в стола си. На лицето му се изписа пълен триумф.

— Значи все пак си я хвърлил.

Каза го все едно е нова информация. Гавин изруга. Ругаенето беше безопасно.

— Как се добра до черногвардейците? Как ги накара да излъжат за теб? Самият аз се опитах да купя онези момчета… твои ли бяха вече? — попита Андрос Гайл.

Бяха излъгали за него. Гавин и Джил Грейлинг бяха излъгали за него.

— Доста добра лъжа при това: ти, разгневен, че са те измамили, крещиш. Тя изпада в паника. Скача. Ти се самообвиняваш и бягаш. Няма да смали враждебността на Джорвис, но ти спестява дискредитиране, а и има твърде много свидетели, които може да бъдат накарани да се закълнат, че е скочила от някой по-нисък балкон. Което ни връща на въпроса за необходимостта от съюзници.

Тежестта на тази добронамереност бе като удар с юмрук в лицето му. Напълно неочаквана и напълно незаслужена. Ана беше глупачка, но не заслужаваше смърт, а Гавин я беше убил. Милостиви Оролам!

Пое си дълбоко дъх. Взе тези чувства, скъта ги и ги отдели настрана. „По-късно ще скърбя за теб, Ана, и ще възмездя фамилията ти, проклета блуднице. Съжалявам.“

Днес щеше да е изпитание. Ако успееше да се справи още пет минути с баща си, щеше да се справи днес. Ако се справеше днес, можеше да живее още месец. Преживееше ли месец, и година беше възможно.

— Не — каза Гавин.

— И следващия път, в името на Оролам, какво ще кажеш за малко самоконтрол?

— Самоконтролът е за тези, които не могат да контролират други — отвърна Гавин. После осъзна кой го е научил на това — този мрачно усмихващ се мъж срещу него. — Отговорът е не.

— Ти като че ли си обладан от погрешното допускане, че ти давам избор — каза Андрос Гайл.

— Няма грешка. Не. — Гавин задържа тона си равен, вежлив, твърд.

— Ако избереш да не ми се подчиниш, избираш да се откажа от теб.

Заплахата буквално отне дъха на Гавин.

— Мислиш, че не мога ли? Мислиш, че понеже си единственото ми дете, няма да го направя? Не съм прекалено стар, за да имам други деца, знаеш ли. Майка ти беше тази, която не можеше, след Севастиан. Ако ти не се ожениш за Тизис Маларгос, ще го направя аз. Съвсем просто. Не знам дали ще ѝ е по-омразно да се омъжи за мен, отколкото за теб. Няма значение. Тя е лоялно момиче. Лоялно към фамилията си. Практично. Ще направи каквото трябва да направи. Пример, който би било добре да последваш.

— Значи нямаш нужда от мен? — каза Гавин. — Аз съм Призмата. Мислиш, че ще ми е трудно да намеря пари? Мислиш, че нещо ще ми липсва? Наистина ли искаш да започнеш борба с мен?

— Да започна? Ако не беше толкова зает с чукането на онова момиченце, щеше да си забелязал, че вече сме я започнали.

— Какво си направил? — попита Гавин.

— Теб направих, момче. Във всяко отношение. — Андрос Гайл се отпусна на възглавничките на стола си. — Искаш да ми се противопоставиш? Погледни това, което обичаш.

88.

— Чух, че бесовете използвали адски хрътки — каза Феркуди. — В Аташ.

— А аз чух, че Вечният пламък в Аташ горял яркосин цели два месеца! — каза Югертен.

Беше длъгнесто момче и с нисък ранг. Никой не му обръщаше много внимание.

— Всеки може да накара един огън да гори синьо — каза Феркуди. — Говоря за адски хрътки!

Дребосъците вървяха заедно на поредната тренировка в реални условия. Все още не знаеха никакви подробности, но след като се успа, Кип едва успя да ги догони, преди да навлязат в наистина лошите квартали.

— Горящи кучета, направени от луксин? — попита Тея недоверчиво. Докато вървяха по все по-стесняващите се улици към Овърхил, Кип се опитваше да разбере кой ги наблюдава.

— Адските хрътки са мит, Ферк — каза Танер.

— Мъжът, който ми го каза, не би излъгал — отвърна Феркуди.

— Мисли, тъпако, ти си притеглящ — каза Танер. — Как би могъл изобщо да очакваш такова нещо? Би могъл да направиш статуя на куче от червен луксин, но няма да прави нищо, нали?

— Ами, не знам. Предполагам, че не — отвърна Феркуди.

— Не са направени от луксин — намеси се кротко друг глас. — Но са истински.

Беше треньор Фиск.

Момчетата се смълчаха и се спогледаха.

— Бесовете вкарват червен луксин в козината и кожата на куче. Правят го за упражняване, преди да го опитат върху себе си. Много жестоко е, и е още по-лошо, когато ги подпалят. Но съм го виждал. Видях как командир Железни уби едно такова, когато прочиствахме бесовете от Войната на Лъжепризмата.

Почитта им към командир Железни скочи още няколко стъпала нагоре по стълбата към чистото обожание.

— Но едно запалено куче няма ли също толкова вероятно да убие човека, който го пуска, както врага на този човек? — попита Кип. — Според мен ще е просто лудост.

— По дяволите, Трошач — изсумтя треньор Фиск. — Пак ти, нали?

— Какво? — попита Кип. Още не беше свикнал да го наричат Трошача.

Но треньорът замълча, щом влязоха в малкия площад и подминаха мръсни търговци, които ги гледаха с открита враждебност. Това беше тирейски квартал, но хората тук не виждаха тиреец, когато погледнеха Кип, виждаха само едно черногвардейско пале.

Щом минаха площада и навлязоха в следващата улица, треньор Фиск рече:

— Има видове притегляне, за които не говорим много с по-млади притеглящи, защото и бездруго губим мнозина от вас, а всеки си мисли, че е специален, и опитва нещата, които ви казваме да не опитвате. Но всички вие ще ставате воини, и то може би по-скоро, отколкото би ни се искало, тъй че си струва да знаете как точно стоят нещата.

Дори да не беше привлякъл вниманието на всички преди малко, сега го направи. Класът се струпа около него, поглъщайки всяка дума.

— Трошача е прав. Запалите ли едно куче, ще полудее. Но притеглянето се свежда до Воля. Знаете, че използваме Воля за всичко, което притегляме, че Волята може да покрие грешките, които правим в нагласянето на вълновите дължини. Много са теориите как действа това всъщност, но основното е, че можете да вложите собствената си Воля в работата си.

— Големи?! — каза едно момиче.

Треньор Фиск направи гримаса.

— Почти невъзможни са. — Като че ли съжаляваше, че е почнал този разговор. Погледна момичето, което беше казало „големи“.

— Ти си син монохром, Тамера. Ако направиш голем, той просто ще си седи в хармоничната си синева. Един зелен голем би бил напълно неконтролируем, както се е доказвало десетки пъти. Отхвърлят правила и власт до такава степен, че убиват глупавите притеглящи, които са ги създали. Така че трябва да си поне бихром, за да опиташ изобщо да създадеш голем, и до голяма степен те винаги се оказват ужасно сбъркани. Важното е, за текущия въпрос, че можеш да хвърлиш собствената си воля върху живо същество — в този случай кучета. Обикновено тези, които са разбили халото — или се канят да го направят, — експериментират първо над животни, за да видят как биха могли успешно да променят собствените си тела. Адските хрътки са една пермутация на това.

— Пермутация ли? — попита някой.

— Вариант! — сопна му се Феркуди. — И мълчи.

После Фиск продължи с неохота:

— Насищаш едно куче с много червен луксин, вкарваш в него достатъчно от волята си, караш го да затича към враговете ти и го запалваш. Болезнена и ужасна смърт. Вият от болка и гняв и са насъскани да нападат дори когато са толкова погълнати от пламъци, че не можеш да повярваш, че все още ще се движат. Ако някога се озовете срещу такова куче, първо му откъсвате краката, а после главата. Обикновено върши работа.

— Обикновено? — попита слисано Феркуди.

— Стига за това — каза треньор Фиск. — Днес си търсим белята. Както и преди, трябва да знаете, че много от вас може да не се върнат от днешното упражнение. От тези, които се върнат, някои може да се върнат осакатени. Може да бъдете изритани от Черната гвардия преди дори да сте влезли, дребосъци, и не по ваша вина при това.

Все едно ги натопиха в студена вода. Безгрижността и чудото на предишния миг бяха пометени.

— Можем да очакваме, че бандите са чули за упражнението предната седмица, и можем да очакваме, че очакват с нетърпение да ви ударят отново. Ето каква е обстановката. Ще бъдете в екипи по шестима. Петима от вас са черногвардейци, един от вас е Цвят. Тези от вас, които са черногвардейци, нямат право да притеглят. Вашият Цвят няма право да се бие. Цветът ще носи кесия с четирийсет данара. Достатъчно, за да ви създаде някои сериозни проблеми, но не достатъчно, за да предизвика безредици. Надяваме се. По-старите класове и няколко пълни черногвардейци ще бъдат по маршрута. Ако ви потрябва помощ, можете да я повикате и те ще дойдат. Ако извикате помощ, се проваляте и целият ви екип пада с три места, но да си черногвардеец означава да знаеш кога да свириш отбой. Започвате оттук, изпитанието свършва, когато минете по Стеблото на лилията. Ясно ли е?

Дребосъците закимаха.

— Първите, Тея и Кип, Круксър и Лусия, Ейрам и Ерато. Кип, ти си Цветът.

— Защо пък Кип трябва да е Цветът? — попита Ейрам. Малък кучи син.

Треньор Фиск стегна челюсти за миг, а после рече:

— Защото е бавен. Без да смятаме сегашната ни Призма, обикновено човекът, когото охранявате, е по-стар, по-бавен и по-лош боец от вас. Част от работата ни е да се справим с това и да ги защитим въпреки слабостта им. Достатъчно добре ли е това за теб, Ейрам, или трябва да ти се обяснява още?

Ейрам се намръщи и извърна очи.

Не беше лош екип, помисли си Кип. От двайсетте и един все още останали дребосъци Круксър беше на първото място, Тея беше на седмото, Ейрам беше на единайсето, но заслужаваше да е в първата петица, а Ерато беше на девето, но заслужаваше да е някъде на петнайсето. Кип беше петнайсети… и заслужаваше да е някъде двайсет и трети, но това настрана. Партньорката на Круксър, Лусия, беше двайсет и първа по ранг. Беше умна, хубава и харесвана, с къса къдрава коса и спираща сърцето усмивка, но не беше кой знае какъв боец. Никакви инстинкти на убиец. Колкото и допълнителни тренировки да правеше Круксър с нея, най-вероятно щеше да отпадне на последното изпитание следващата седмица.

— Кип — каза Круксър. — Имаш ли някакъв съвет?

Кип го погледна стъписано. Круксър беше хиляда пъти повече мъж от него, защо ще го пита за съвет?

— Няма, разбира се. Това, че е Гайл, не значи, че има и наполовина мозък колкото баща си — каза Ейрам.

— Три карета на север и пет карета нагоре, и оттам тръгваме — каза бързо Кип, изчервен.

— Не е много прав маршрутът, Кип — каза Круксър.

— Не е прав? По-крив не може и да бъде — подхвърли Ерато. — Не искам да съм в тия съборетини по-дълго, отколкото трябва.

Треньор Фиск връчи кесията с монети на Кип.

— Тръгнете, когато сте готови.

Всички подстъпи към участъка между къщите и крепостната стена бяха тъмни и тесни. Мъже имаше навсякъде и нямаше как да се разбере чии любопитни очи са враждебни. Кип не видя деца, а и жените бяха малко. Това сигурно означаваше, че хората тук знаят, че идва беда.

— Да тръгваме — каза Ейрам. — Право на юг и можем да отцепим по главните улици само на няколко карета. Хайде!

— Проблемът не е разстоянието — каза Кип.

— Кип, трябва да ми дадеш по-сериозна причина от това — каза Круксър. — Трябва да действаме. Колкото повече изчакваме, повече време даваме на…

— Те са прави, Кип — каза Тея. — Трябва просто да пробягаме няколко карета.

— Аз съм с Ейрам — каза Круксър. — Да тръгваме! Клиновидна формация, не пускайте никого на ръка разстояние от Кип!

Задърпаха Кип на бегом, но той изведнъж спря и заяви:

— Аз съм Цветът.

— Това го разбрахме — каза Ейрам. — Не ставай лесна мишена обаче.

— Две карета, две! — каза Круксър.

— Можем да го носим — предложи Лусия.

— Ще трябва да се откажем поне от двама бойци за това.

Кип беше Цветът. Те бяха охраната му. Трябваше да го защитават. Беше съвсем просто. Не беше въпросът кой е най-добрият или най-умният, или кой е с най-висок ранг, въпросът беше кой има власт. И това беше Кип. Той не само имаше власт, а беше прав.

Тъй че се обърна и побягна в другата посока.

Последваха го ругатни — достатъчно мръсни, за да се изчерви, но той не слушаше. След няколко мига отново го бяха обкръжили. Пробягаха покрай изумения треньор Фиск и останалите дребосъци.

— Бандите са проблемът — каза Кип, след като го догониха. — Първият ни проблем са тирейските банди. Сечем три карета на север и ще се прехвърлим в илитийския квартал. Тогава можем да тръгнем през пазарите, където стражите не ги интересува откъде си, просто не искат там да минават големи въоръжени банди. Промушваме се между териториите на бандите и те ще трябва да се притесняват едни от други, вместо да се занимават с нас. — Запъхтя се. Трудно беше да говори, докато тичаше. — Круксър, дай ми очилата си!

По-голямото момче му подаде сините си очила. Кип задържа първо своите зелени на очите си и се загледа в боядисаните в бяло здания по пътя напред. Избута зеления луксин от дясната си страна, притегли от синия и го задържа в лявата си ръка.

Не беше подготвен за това, което му причини. Спокойната и хладна рационалност на синьото удари нервността на зеленото като връхлитащи една в друга конни редици.

— Круксър, ти водиш, поеми го — каза Кип.

Мигаше бързо и тръскаше глава. Слепоочията му се бяха стегнали на възли, за миг главата му щеше да се пръсне от болка. С усилие на волята се опита да отдели двата луксина вътре в себе си.

Уличката напред потъмня — петима мъже изведнъж се появиха и я преградиха. Бяха въоръжени с тояги и вериги. Дребосъците се струпаха около Кип и блокираха коридорите му за стрелба.

— Разкарайте се или ви отидоха главите! — извика Круксър, без да спира. Преградилите уличката биячи не мръднаха.

— Едно и две! — извика Круксър, обявяваше целите си.

— Четири! — каза Лусия.

— Три! — викна Ейрам.

— Пет! — заяви Тея.

Което, разбира се, остави Кип без работа.

Едно беше най-едрият, дебел космат тип, който беше заел средата на уличката. Стоеше разкрачен, вдигнал глава и уверен, че тези дечица ще забавят. Сигурно тежеше поне два пъти колкото Кип. Надигна тоягата си.

Круксър ускори в последната секунда, завъртя се да изпълни страничен ритник, лявото стъпало мина зад дясното, а после дясното заби с невероятна сила. Беше труден ритник дори за изпълнение от място, но силата му нямаше равна. Кип никога не беше виждал някой да го изпълни на бегом.

Но ритникът се оказа красив. Улучи дебелия в средата на гърдите, надигна от земята цялото месесто туловище и го запокити назад все едно го удари гюле. Тоягата му отхвърча настрани и се завъртя във въздуха, а Круксър вече се разгъваше отново. Въртящ заден ритник, висок и без усилие, петата му се натресе в шията на номер две… и той рухна, като се усука във веригата си.

Тея забави, преди да стигне до мършавия си противник, но реагира почти толкова бързо, като имитира замахване с юмрук към лицето на мъжа, след което го изрита в слабините. Когато той се преви от болка, лицето му се натресе във вдигащото ѝ се коляно.

Лусия се опита да влезе в бой със своя обект, но мъжът беше повече притеснен от Круксър. Круксър прихвана тоягата му с кръстосан блок, след което смъкна ръцете си надолу, за да го сграбчи. Но типът издърпа ръцете си назад твърде бързо и успя да задържи тоягата.

Круксър обаче го изрита в пищяла и мъжът рухна. След миг Круксър беше отгоре му, с едното стъпало оплетено в крака му, а с другото — на коляното му. Можеше да го осакати за миг само с изместване на тежестта си.

Вместо да го направи се огледа как се справят останалите. Кип дори не беше видял как Ейрам се бе оправил с противника си, но мъжът беше паднал. Никой от бандитите не изглеждаше във форма за още бой.

Круксър се ухили, подивял, ликуващ, чаровен. Приличаше на момче, което не може да повярва, че обучението му наистина върши работа. Че е станало това, което винаги се е надявал да стане. Беше невинно изражение, знаеше Кип. Сякаш пропаст се отвори между него и по-голямото момче. Круксър беше обучаващ се воин, но все още не беше воин. Щеше да стане чудесен воин, но също така беше добър човек. Нямаше да загуби великолепието си, но щеше да изгуби тази радост, когато видеше да се пръскат глави, когато започнеше да гледа как приятелите му се гърчат с разпрани кореми, когато чуеше как враговете му скимтят и треперят, докато издъхват твърде бавно.

— Да тръгваме! — подкани ги Круксър. — Лусия, следващия път пазиш тила.

— Дайте ми коридор за стрелба следващия път — каза Кип. — Имам луксин.

Продължиха на бегом. Кип вече се изморяваше, но съзнаваше, че само допреди няколко месеца изобщо нямаше да може да пробяга толкова много. Сега успяваше да не изостава от другите. Все пак щеше първи да се умори и първи да спре — но все още не спираше.

На следващото каре зърнаха група от може би десетина мъже, които се опитаха да ги пресрещнат, а след това спряха и изругаха, щом отделението зави и навлезе в илитийския квартал.

Колкото и да беше невероятно, минаха през илитийските зони без неприятности. Кип предположи, че тукашните банди все още не са чули за тях.

Не минаха през пазара обаче. Стражите там, които щяха да се ядосат на преминаващи въоръжени банди, щяха също толкова да се ядосат на няколко хлапета, които, изглежда, можеха да причинят неприятности. Тъй че Круксър отново ги поведе на юг.

— Мъже след нас — каза Лусия. — Петима или шестима, на седемдесет крачки.

Кип се обърна и веднага се почувства глупаво, че го направи. Вече знаеха, че той знае. Глупаво!

— Кип? Познаваш ли този квартал? — попита Круксър.

— Съжалявам, не.

— Някой друг? — попита Круксър. — Ако да, казвайте.

— Аз съм идвал тук — каза Ейрам. — Мисля, че мога… След мен.

Преведе ги през няколко благословено безопасни карета и Кип започна да си мисли, че може и да успеят да се приберат без повече боеве.

След това завиха на един ъгъл. Това, което изглеждаше, че ще ги изведе на открита широка улица, се оказа запушено с порта и вериги. Имаха само два пътя: тясната улица, по която бяха дошли, и една задна уличка между къщите. В уличката имаше поне двайсет мъже. Ейрам изруга.

— Някой да предпочита да падне с три места? — попита Кип.

Никой не отвърна. Това значеше „не“. Не и толкова близо до целта. Щяха да понесат боя, ако се наложеше, но никой от тях нямаше просто да се предаде.

Кип пристъпи напред.

— Полукръг — каза Круксър. — Аз взимам върха. Кип, след това ти заставаш на онзи камък, би трябвало да можеш да притеглят, докато ние се бием. Останалите, не пускайте никого в средата на полукръга.

Престроиха се, докато Кип мобилизираше волята си. Мъжете в уличката вече тичаха към тях, ограничени в тясното пространство. Кип не знаеше какво ще направи, докато не притегли голямата зелена топка в юмрука си. Беше глупаво. Ако имаше повече практика, сигурно щеше да измисли сто по-добри начина, но нямаше. Знаеше как да направи това добре. Беше невежото момче от Тирея, което не знаеше нищо по-добро. Щеше да им покаже.

Топката се изду, по-голяма от главата му, и Кип изпъна ръцете си напред с рев.

Зелената луксинова топка се изстреля напред на нивото на гърдите. Този път поне Кип не падна по задник от отката. В тясната уличка мъжете нямаше къде да се прикрият. Топката перна един от първите и след това започна да рикошира. Петима, десетима паднаха, докато останалите изскочиха в откритото пространство.

Кип протегна другата си ръка и събра синьото в една точка, готов да стреля.

Не можеш да ги убиеш! Синята разумност се вряза в дивотата на зеленото и Кип се поколеба. Почти изгуби концентрацията си, а синьото — напълно, но се овладя. Изстреля малки сини топчета по връхлитащите мъже, ниско в краката им. Един се опита да прескочи куршума, спъна се и падна по очи. Други бяха поразени в коленете и топчетата се пръснаха и изхвърлиха стъклени парчета през дрехите им.

Това се оказа твърде много за простите улични бандити. Когато навлязоха в обхвата, в който притеглянето на Кип щеше да е безполезно и числеността им щеше да им донесе победата, двама от нападателите се разколебаха. Бандитите побягнаха, без дори да спрат да помогнат на ранените си.

Кип припряно си сложи зелените си очила — глупаво! Беше забравил да си ги сложи по време на боя! — и притегли още зелено. Сътвори нова зелена топка и просто я задържа в ръце, като се стараеше да изглежда заплашително.

Ранените заотстъпваха, но надолу по уличката в полумрака между сградите Кип видя една слаба фигура, стоеше сама. Вдигаше нещо и надничаше покрай тътрещите се по уличката ранени.

— Кип — каза Лусия и го плесна по рамото. Усмихваше се широко, дяволито и радостно. — Ти си възхитителен! Това беше най-доброто…

В дъното на уличката нещо за миг блесна, последвано от облаче бял дим тъкмо когато Лусия пристъпи в полезрението му.

Нещо топло плисна в лицето на Кип, замъгли гледката му и той загуби зеленото. Лусия залитна към него, тежко, и докато го блъскаше — за част от секундата, — той осъзна, че нещо ужасно не е наред.

Паднаха заедно. Кип я улови и тя остана в ръцете му. Половината ѝ шия бе откъсната от куршум на мускет, тялото ѝ все още не съзнаваше, че смъртта е безвъзвратна, и бликаше кръв, кръв, кръв…

Не помръднаха. Някой изпищя. За първи път дори Круксър не знаеше какво да направи. Издърпа отчаяно Лусия от ръцете на Кип и я задържа в прегръдката си.

След две минути черногвардейците пристигнаха. След това имаше заповеди, разпити, въпроси, на които Кип отговаряше изтръпнал. Черногвардейци, снабдени с най-смътното описание, затичаха да се опитат да заловят убиеца. Кип стоеше замаян. Някой му беше дал кърпа и той изтри повечето кръв от лицето си. Все още държеше окървавената кърпа и не знаеше какво да прави.

Погледна Круксър, който още прегръщаше тялото на Лусия и плачеше, и разбра, че я е обичал.

Милостиви Оролам!

А Кип продължаваше да си мисли най-глупавото нещо: „Дори не чух изстрела. Дори не го чух.“

89.

Карис смяташе, че знае къде точно ще е Гавин. Ако не беше в стаята си, значи бе притеглил парашут и беше скочил от кулата на Призмата. Обичаше да го прави. Показност. И понеже никой не беше знаел, че той бяга, никой нямаше да е докладвал, че е напуснал. Нямаше да са знаели, че е било важно.

Първо обаче провери в библиотеката, просто в случай, че греши. Мина покрай стаите за практика, откъдето чу момчешки гласове — ругаеха, когато притеглянето им не успяваше. Провери личното помещение на Гавин за тренировки под кулата. След това тръгна към приземния етаж. Мина по Стеблото на лилията, срещу потока хора, които идваха всяка сутрин по изгрев-слънце, за да работят в седемте кули на Хромария, и продължи през острова. Знаеше, че другите черногвардейци вече са се развърнали по двата острова и го търсят. При обявената война никой от тях нямаше да е доволен, че Призмата е някъде сам и без охрана.

И все пак Карис се чувстваше странно жива. Чувстваше се сякаш за първи път от години има бъдеще. Животът беше възможен. Обещаващ.

Тръгна към източния залив. Рибарските лодки вече бяха излезли, макар едва да се беше съмнало. Мъже и жени по брега трупаха пластове водорасли, за да изсъхнат на слънцето. Отливът тъкмо започваше и тя видя няколко пияни моряци, които се клатушкаха на път към корабите, явно попрекалили заради седмиците или месеците лишения, които ги чакаха в открито море.

Група роби на галера, оковани с вериги, също крачеха към корабите. Изглеждаха здрави и чисти, макар и без грам тлъстина. Някои корабовладелци бяха по-грижливи за робите на галерите си от други. В края на краищата болни или слаби роби не гребяха толкова бързо, а напрегнатите отношения с Илита и липсата на войни бяха вдигнали много цената на робите през последните десет години, което правеше много по-скъпо придобиването на нови.

Някаква миризма привлече вниманието на Карис и тя неволно спря пред малък дюкян, в който не беше влизала от години. Вътре къкреха съдове с копи и по това време на утрото миризмата беше освежаваща и прелестна. Особено ако си стояла будна почти цяла нощ.

— А, любимата ми черногвардейка! — каза Джалал, дребен, но кръгъл като топка илитиец. Последния път, когато бе идвала тук, май имаше повече зъби. — Стражеви капитан… — Той щракна с пръсти.

— Белодъб — довърши тя с усмивка.

— А, да! Ще ме прощавате, но мисля, че с това ще намеря изкупление! — Грабна евтина глинена чаша и резен лук и плисна в нея копи. Изля част от горещата димяща течност в чиста чинийка, разбърка я, изля я обратно в чашата, после повтори преливането, докато копито не доби съвършената температура. После извади парчето лук и сложи половин лъжичка илитийска захар.

— Великолепно — каза Карис. — Запомнил си.

— Истинските копеджии никога не забравят предпочитанията на клиентите си. — Почука се с показалец три пъти по челото. — А! — После извади една кифличка, точно от тези, които Карис обичаше. — Да?

Тя се усмихна.

— Ти си истинско чудо. — Беше съвършено. Точно както преди години, а копито беше чудесно.

Плати, почувствала се съживена от стимулиращата напитка и храната, и тръгна към Хълма на Ибон. Там имаше едно имение с великолепна гледка към залива и изгряващото слънце. Дазен ѝ го беше показал в началото на връзката им.

Не беше почукал на вратата — не беше чак толкова възпитан. Вместо това ѝ показа как да се изкатерят на оградата, а оттам на куполния покрив на една съседна къща. Беше тихо и за едно младо момиче — непослушно и палаво.

Там се бяха целунали за първи път, след като цяла нощ се бяха държали за ръце и си бяха говорили.

Как щеше да подхване темата обаче? „Гавин, идиот такъв, знам, че си Дазен, от няколко месеца?“ Не. Щеше просто да седне до него, да погледа изгрева на слънцето и тогава да каже: „Помня нашата първа целувка тук.“

Мисълта, че ще удари Гавин толкова лошо, беше повече от приятна.

Истината беше, че двамата имаха да свършат много работа. Много от лъжите, които той ѝ беше казвал, вече ставаха обясними за нея, но не всички, а да знаеш защо някой те е излъгал не е същото като да го разбереш и е много по-различно от това да простиш.

Но все пак беше жадна да започне да живее. Колкото и страшно да беше. Освен това той ѝ беше казал, че я обича, нали? Не беше като да се постави в неизгодно положение.

Зави на последния ъгъл и изведнъж се озова по задник на земята. Отне ѝ миг, докато осъзнае, че са я ударили в лицето. А след това около нея се струпа банда мъже и удряха, удряха, удряха.

Тя зарита, замаха с ръце, закрещя, но тренировката не ѝ помогна много. Бяха десетина, всичките едри, и бяха затворили всякакъв път за бягство. Бързината ѝ не помагаше, както бе паднала. Опитът ѝ с оръжията не вършеше нищо, след като оръжията ѝ бяха изтръгнати.

Яростта ѝ бе подронена от унижението и страха. Беше черногвардейка. Как можеше да позволи да я изненадат? Как можеше да е толкова уплашена? Опита се да удари с юмрук, опита се да изрита, но ръцете и краката ѝ бяха затиснати. Замята се. Нечий крак я улучи в бъбрека. Черни звезди изригнаха в бели небеса. Не трябваше да е уплашена. Хората трябваше да се боят от нея. Нечие лице се надвеси над нейното, каза нещо, а тя шибна с глава напред и разби носа му, кръвта му я оплиска цялата. Изви нечия ръка и прекърши лакът. След това главата ѝ се блъсна в каменната настилка от удар, който така и не видя. После всички чувства заглъхнаха, понеже съзнанието се изплъзна от хватката ѝ… а ударите продължаваха и продължаваха, и продължаваха.

90.

— Черногвардейци загиват. Смъртта е наш спътник — обърна се командир Железни към дребосъците в една от малките им сгради за обучение. — Вчера една от нашите загина. Лусия.

Оставащите двайсет дребосъци бяха получили свободна от дежурства нощ след смъртта на Лусия, но им бяха казали да са строени тук веднага на разсъмване, или ще бъдат изхвърлени. Всички бяха дошли.

— Лусия имаше малък шанс да успее да влезе сред нас. — Командирът помълча, докато думите му попият в главите им. — Това е така. Под суровата светлина на смъртта някои хора лъжат. Лъжат, защото се боят от смъртта и се боят, че когато те умрат, други хора ще изрекат истината за тях. Нашето предизвикателство е да живеем така, че истината да не ни смущава. Лусия не беше голям боец, но беше смела и доблестна и не заслужаваше да бъде убита от някакъв страхливец с мускет. Ние ще го намерим. Вече го търсим. И когато го намерим, ще го убием. Междувременно имаме работа. Ние сме Черната гвардия. Винаги имаме работа. Треньор?

Треньор Фиск излезе пред класа, но Кип погледна Круксър. Лицето на момчето беше като от желязо.

— Войната ще е вашият учител — каза треньор Фиск. — Отиваме на война. Както някои от вас може би знаят, Спектърът е решил да ни изпрати да защитим Ру. Виждахме, че това иде. Е, вече дойде. Бяхме планирали да имаме още две седмици тренировка, преди да изберем обучаемите от вашия клас. Особено след като Лусия беше убита. Но черногвардейците не стоят на място. И толкова по-добре впрочем. Финалният кръг на изпитанието е днес. Знам, че някои от вас може да са пострадали вчера. Съжалявам. Тежко е. Класът ви е сведен до двайсет. Четиринайсет ще станат обучаеми черногвардейци.

Помълча.

— Онези от вас, които бъдат отрязани, могат да опитат отново следващия сезон. И се надявам да го направите. Въпреки че взимаме два пъти повече новопосветени от обичайното, това беше неочаквано добър клас. Шансовете ви да минете следващия път са много добри. Ще бъдете поставени на върха на този клас, над наследствените. — Фиск се намръщи. — Сега всички, към полигона, бегом!

Когато стигнаха на бегом в колона, Кип видя, че има над две хиляди зрители, готови да ги гледат. От тях може би само една трета бяха пълни черногвардейци или черногвардейски обучаеми в годините пред неговия клас.

Осъзна, че не се е задъхал от бягането. Беше все още много далече от физическата форма на най-добрите ученици, но ставаше по-силен. Бавно.

Също така се радваше, че както му беше казала Тея днес, това вероятно щеше да е последното изпитание. Беше успял да скрие кинжала в тренировъчното помещение на Призмата, така че не се налагаше да го носи на глезена си. А там нямаше да влезе никой.

Заеха местата си както винаги и треньор Фиск застана пред тях, за да им съобщи правилата.

— Един цвят, вие избирате кой. Без очила. Без оръжия. Както и преди, можете да предизвикате на двубой три места над вас. Печелите жетона на победителя и можете да предизвикате отново. Тези на дъното предизвикват първи. Милост или в безсъзнание, както аз преценя. Знаем, че искате да спечелите и че за някои от вас всичко зависи от тези битки, но всеки, който осакати противник по време на изпита, ще бъде изхвърлен. Разбрано?

— Да, сър — отвърнаха дребосъците едновременно.

Въздухът бе натежал като пред гръмотевична буря. Това изпитание отделяше дребосъците от черногвардейците. Дори да бъдеха изхвърлени или ранени преди финалните клетви, ако днес се справеха, щяха завинаги да носят този рядък почетен знак: черногвардеец. Договорите на издържалите днешното изпитание ученици роби щяха да бъдат прибрани в хранилището на Хромария. Никаква намеса нямаше да се допусне в обучението им, докато не бъдат изхвърлени или не застанат да положат окончателните си клетви и цената им да бъде платена от самия Хромарий. Цената щеше да направи господарите им богати, но самата продажба не беше доброволна. Щяха мигновено да преминат в друга класа. Щяха, разбира се, все пак да дължат подчинение на Черната гвардия и щяха да служат до уволнение. Но дори един роб черногвардеец беше черногвардеец. Вътрешно нямаше никаква разлика в задължения или привилегии: жена от сто поколения благородници като Карис Белодъб служеше точно по същия график като Пан Харл, чиито предци бяха роби осем от последните десет поколения.

Днешният ден беше всичко.

Когато тръгнаха към ринга, им връчиха жетони и треньор Фиск каза:

— Ако влезете в Черната гвардия, ще запазите жетона, който ще спечелите тази седмица. Жетона, който получите на последната клетва, ще пазите през целия си живот. — Свали каишката, която носеше на врата си, и им показа стар златен жетон с изписана на него четворка. — Тези с най-високите числа ще станат лейтенанти. Сега се стройте.

Кип зае мястото си в строя. Един по-голям обучаем започна да проверява всяко име по списъка и даваше златни жетони на първите четиринайсет, а на тези под тях — бронзови. На лицевата страна на всеки жетон имаше парийско число плюс стих от някакъв древен текст, който Кип не можеше да прочете. На обратната страна имаше боец, всеки с различен релеф на всеки жетон. Жетонът на Кип се оказа бронзов, с изсечен на него образ на жена, с размахан кривак към нея и с парийското осемнайсет на гърба.

Кип се обади:

— Сър, аз съм на петнайсето място, не на осемнайсето.

Целият кръг затихна. Не само новобранците, но всички останали обучаеми и черногвардейци. Никога не противоречиш на треньор. И наистина, треньор Фиск се намръщи.

— Не провери ли списъка? Вашата група не завърши вчера. Всички се сринахте три места надолу.

— Глупости! — изтърси Кип. И запуши устата си с ръка. Черногвардейците си държаха езика зад зъбите.

— Току-що загуби един цвят заради това, момче — каза треньор Фиск. — Ако държиш да кажеш още нещо, ще загубиш още. Искаш ли да го направиш?

Кип преглътна. Поклати глава.

— Смятате вчерашния ни бой за загуба? — Този път гласът беше на Круксър. Момчето пристъпи напред. — Видяхте ли как се би Трошача? Минахме през всичко заради него. Спечелихме. Между там, където бяхме, и мястото, където онзи кучи син уби Лусия, имаше само добри квартали. Съжалявам, сър, но Трошача е прав. Това са глупости. Ние направихме почти невъзможното…

— Круксър! Още си дребосък и ако си забравил мястото си, ще те изритам оттук на секундата — каза треньор Фиск. — Задачата ви беше да върнете парите в Хромария. Не го направихте. Никакви извинения. Провалихте се.

Кип никога не беше виждал Круксър ядосан, още по-малко разгневен, но сега момчето беше точно в това състояние. За миг Кип си помисли, че ще посегне на треньор Фиск. Трепет пробяга през тълпата като дръпната струна на псантрия. Всички тук бяха обучени да предвиждат насилието и всички виждаха едно и също. Но Кип пристъпи напред и сложи ръка на рамото на Круксър.

— Оролам няма да позволи несправедливостта да устои за дълго, нали?

Круксър беше религиозен. Според Кип луксиатските баналности можеше да пренасочат вниманието на съученика му.

— Факт, който ще е добре да помним всички — каза Круксър. Тонът му беше сдържан, но очите му не се откъсваха от треньор Фиск. После Круксър се обърна.

— Тъй, кой е първият? — попита бързо Кип. „Масло върху водата, Кип, масло, което да заглади развълнуваната вода.“

Треньор Фиск го изгледа ядосано, след което изръмжа:

— Винсен! Ти си! Кого предизвикваш?

Винсен беше дванайсети между новобранците. Планински париец, но без обичайната за тях висока тънка фигура. Имаше доста тлъстина и беше един от по-младите дребосъци. Беше странен — понякога гениален, понякога — ужасно глупав. Според Тея следващата година щеше да е страховит. Тази година обаче шансовете му да се справи бяха ужасни. Не беше боец, от когото да те е страх. Кип изведнъж се намръщи, осъзнал, че всъщност описваше и себе си.

— Трошача — каза Винсен.

— Трошач — каза момчето, щом двамата тръгнаха към адския камък, — аз ще стоя на място и ще се опитам да притегля. Ще се проваля. Просто ме удари силно с една от онези твои зелени топки, нали? Изкарай ми въздуха. Приеми поражението ми.

— Какво? — попита Кип невярващо.

— Ще се постараеш да изглежда добре, нали?

След това треньор Фиск застана пред тях и попита:

— Цветове?

— Какво?

Кип имаше чувството, че вече не разбира нищо.

— Това е последният двубой — каза треньор Фиск. — Имате достъп до всичките си цветове. В предишните изпитания беше важно да се научите да се оправяте с добър и лош късмет, но искаме това днес да е честно изпитание на реалното ви бойно умение. Кип, знам, че притегли червено веднъж, но така и не го обяви.

— О, добре! — отвърна Кип. В разговорите си с Тея се бяха съгласили, че Кип трябва да запази полихромията си в тайна колкото може по-дълго. Разбира се, ако го пазеше в тайна прекалено дълго, просто щеше да загуби двубой, който е могъл да спечели. Обръщаш картата и играеш. — Мм, синьо и зелено ще е чудесно. — Възможно беше не всички да помнят какво беше станало преди няколко седмици в двубоя му с Феркуди, или да са помислили, че е било случайност.

Винсен и Кип заеха местата си в тъмното. Притиснаха пръсти към адския камък, за да е сигурно, че са изцедили луксина от себе си, въпреки че треньор Фиск не натисна пръстите им много силно. Отдръпнаха се и след няколко мига капаците от цветните кристали горе се смъкнаха и целият кръг бе огрян от сини и зелени лъчи.

Зачуден дали Винсен не се опитва някак да го подведе, Кип все пак притегли благонадеждната си зелена подскачаща топка на съдбата. Наистина трябваше да измисли повече техники на притегляне. Трябваше уж да е нещо като полихром, а малкото, което правеше на упражненията си с Тея и Железни, едва ли го беше научило на нещо ново; правеше го по-добър в това, което вече знаеше, но не знаеше дали това ще е достатъчно. Странно как докато ставаше притеглящ, като че ли последното, за което му оставаше време, беше да…

Срещу него, в ръцете на Винсен, се оформяше син кривак. Беше почти довършен, когато го изтърва. Луксинът заблещука и се разпадна, а Винсен се стъписа.

Зелената топка бе готова. Кип я изстреля право в корема на Винсен.

Момчето се мъчеше да притегли нещо отново, а топката на Кип профуча между ръцете му и го принуди да изтърве това, което създаваше. Винсен изпъшка и падна, щом топката изби въздуха от гърдите му.

Кип притича до него и стъпи на врата му. Свирката изпищя и учтиво ръкопляскане поздрави победата му.

Кип помогна на Винсен да се изправи. Момчето отпусна глава.

— Благодаря ти — каза без никаква тъга.

— Какво… какво беше това? — попита Кип.

— Не казвай нищо на треньора — отвърна бързо момчето. — Аз съм роб, Трошач. Собственикът ми има ужасна нужда от парите, които щеше да получи от мен.

— И? — каза Кип. „И ти продаваш мача?“

— И майната му.

Момчето можеше да не получи друг шанс да се обучава. Собственикът му…

— Ще ми направиш услуга, нали? — каза Винсен. — Влез. Ако съм загубил от някой, който влиза накрая, не е толкова зле.

— Ще се постарая — обеща Кип. — Ей, Винсен? Колко си добър?

Винсен се ухили.

— В добър ден ли? В първата петорка. Светлината да е над теб, Трошач.

Разделиха се и Винсен тръгна към някакъв втрещен и облян в сълзи благородник в тълпата. Кип щеше да изпита съжаление към собственика, ако не знаеше, че по някаква причина Винсен го мрази толкова, че да рискува собственото си бъдеще. А Винсен изглеждаше свестен.

Случката беше напомняне. Кип си мислеше, че е в центъра на всичко. Всичко се свеждаше до него… а имаше трагедии и комедии, които минаваха пред очите му и той не ги виждаше.

Следващият беше деветнайсет и след като момичето беше точно под него, Кип реши, че ще отдъхне. Деветнайсети номер се казваше Тифаир и беше точно на мястото, което заслужаваше, според преценките на Тея и Кип. Тъй че щеше да опита за шестнайсет и после за тринайсет. Да извадиш два пъти късмет беше много по-вероятно, отколкото три или четири пъти.

Кип зае мястото си в номерираната редица и започна да крои собствената си тактика на предизвикване. Съжаляваше, че не може да стои до Тея, за да го обсъди с нея. Тя разбираше всичко това по-добре от него. Но после Тифаир застана пред него и заяви:

— Предизвиквам Кип.

Какво? Кип я погледна невярващо, а тя сви рамене. Той проследи погледа ѝ към тези, които бяха над него. Бъчонката и Плешивеца бяха точно над Кип. За миг в ума му просветна разбиране, че тук става нещо по-голямо — но какво?

Той беше сериозното предизвикателство, изглежда. Отново. Самият той беше замислил да прескочи Бъчонката и Плешивеца. Никой от двамата не трябваше да е толкова ниско. Смяташе, че и двамата трябва да са сред първите четиринайсет.

Но трябваше отново да излезе в средата на кръга. Ако загубеше този двубой, беше извън играта. Толкова.

Тълпата дори не пазеше тишина за тези ранни двубои. Кип не можеше да ги вини, след като гледката с най-лошите бойци, които дори нямаше да успеят да влязат, не беше ужасно интересна.

Отидоха при адския камък и заеха местата си. Прожекторите светнаха, синьо и зелено, но Тифаир не прояви интерес към притеглянето. Нападна, насочи ритник в слепоочието на Кип и той видя отваряне, в което да атакува коляното на другия ѝ крак с рязко ниско изритване… но беше осакатяващ удар. Поколеба се. Вместо това пое ритника ѝ и колебанието му донесе кънтеж в ушите.

Тя използва това, за да го удари с юмрук в лицето два пъти, леко и бързо, но достатъчно, за да го зашемети.

Кип залитна. Тя го удари в корема, изрита към слабините му… той едва отби с коляно, но все пак пое удара с бедрото си. Тя отново замахна с юмрук към лицето му, но той се сниши и юмрукът ѝ се натресе в челото му.

Тя изохка, но не спря. След като Кип се присви изгърбен, му нанесе няколко мълниеносни удара. После докопа ръката му и пробва обездвижваща хватка.

Кип налетя в нея и двамата паднаха, изящно като чифтосващи се костенурки.

Тифаир опита ножица с крака, но краката и не бяха достатъчно дълги, за да стегнат Кип около кръста. Кип се превъртя отгоре ѝ и я натисна с цялата си тежест. Сграбчи едната ѝ ръка с две ръце и след това просто легна върху лицето ѝ.

Момичето се заизвива, изрита стъпалата си нагоре в опит да го смъкне от себе си, но не беше достатъчно силна. С другата си ръка посегна към топките на Кип, но той натисна с бедро и тя успя само да пъхне ръката си отдолу. Задърпа се да я освободи и не успя.

После изпадна в паника, понеже не можеше да вдиша, замаха безпомощно… и свирката отново изпищя.

Последваха оглушителни ръкопляскания и смях, щом Кип се изправи и ѝ подаде ръка, но тя му се озъби злобно и профуча покрай него.

— Браво, шишко! — извика един от по-старите обучаеми.

Кип тръгна към мястото си в строя, вече уморен, и с изненада видя, че зад перилото го чака самият командир Железни.

О, слава на Оролам. След като Гавин се беше върнал, командирът щеше да влезе и да каже: „Трошача е специален случай. Той все едно е вътре.“ И Кип нямаше да трябва да минава през унижението да му скъсат задника от бой хора, които дори нямаше да влязат в Черната гвардия.

Както обикновено, дребосъците заприиждаха към него, но командирът ги изгледа навъсено и те се разпръснаха. Кип застана пред него. Командирът изглеждаше толкова напрегнат, че Кип преглътна.

— Мислиш, че вече е различно, защото той е тук ли? — попита командирът. Явно говореше за Гавин, но дори не погледна Кип. Сто на сто ги следяха. — Нищо не се е променило. Продължаваш да си сам — каза командирът. И си тръгна.

Кип облиза устни и каза на гърба му:

— Да, сър.

Беше с едно място нагоре. Погледна редицата. Все пак някакъв късмет, нали? Малко. Можеше да прескочи Бъчонката и Плешивеца и да се заеме с Югертен, на петнайсето място. Ако не друго, Югертен трябваше да е деветнайсети или двайсети. Кип имаше добър шанс, нали? Разбира се.

Взе жетона си за предизвикване, занесе го при Югертен и го постави на перилото пред момчето — то изобщо не изглеждаше изненадано.

Кип излезе бавно от кръга, за да си поеме дъх. Видя, че Тея се е намръщила замислено.

— Имаме много двубои днес, Трошач. Раздвижи се — подкани го треньор Фиск.

Югертен беше висок, но дългурест и непохватен и син монохром. Двамата заеха местата си, преценяваха се един друг мълчаливо. След това светлините угаснаха… и грейнаха отново, синя и зелена. Кип притегли зелено колкото може по-бързо, а Югертен се задоволи с това само да отстъпи назад и също притегли. Но когато Кип изстреля зелено кълбо, Югертен се сниши, а след миг се изправи, притеглил две т-палки. Кип никога не се беше бил с тези оръжия, но беше ясно, че Югертен ги владее. Развъртя ги в бърз кръг и връхлетя срещу Кип, за да не му остави време да притегли още нещо.

Кип изрита към крака му, но Югертен блокира, шибна го с т-палката по прасеца и го препъна. После пристъпи напред и заби с юмрук в корема му. Другият край на палката се изпъна пред юмрука му и мушна силно Кип под диафрагмата.

Кип се приведе напред, отклони последвалия удар с юмрук и той само забърса челюстта му, вместо да откъсне главата му, а Югертен загуби една от т-палките.

Пусна я и замахна отново с юмрук. Кип се помъчи да се задържи на крака, но не успя, падна и след миг Югертен се озова отгоре му, седна на гърдите му и започна да го души с останалата му палка.

Кип вдигна ръка пред шията си, по Югертен използваше двете си ръце и цялата си тежест, за да го притисне надолу. Кип продължаваше да се надява, че синьото ще се разбие. Синьото уж не трябваше да става за това, но не се разпадна. Кип замахна със свободната си ръка и удари Югертен по рамото. Замахна отново и го перна по челото. Нов удар с юмрук, по-слаб.

Светът започна да помръква, звезди избухнаха пред очите му. Не можеше да си поеме дъх. Беше се взрял в прожектора…

Изля порой от син луксин около цялата т-палка на Югертен. Намери печатите на палката и ги отвори. Палката се разпадна в облаче от креда и смола.

Останал без това, в което бе вложил цялата си тежест, Югертен залитна напред, натресе чело в челото на Кип и тялото му омекна.

Кип го претърколи настрани и се изправи.

Последваха ръкопляскания. Югертен само беше загубил съзнание, щеше да се оправи. Кип заобиколи и взе жетона му. Все още бронз, петнайсето място. На този жетон бе изобразен мъж, който посяга към два меча в ножници, кръстосани на гърба му.

Ейрам беше четиринайсети и беше едно от най-добрите момчета в класа. Тала, жълто-зелен бихром, наречена на героя от Войната на Лъжепризмата, беше тринайсета. Не беше най-силният боец, но беше чудесен притеглящ. Кип се надяваше тя да успее.

Това означаваше, че трябва да излезе срещу номер дванайсети, Ерато, една от приятелките на Ейрам. Ерато беше всъщност най-лошият боец от приятелите на Ейрам, бърза, но без въображение, тъй че беше странно да е на толкова висока позиция.

Кип пребледня и отново погледна позициите. Дори с Тея да бяха подредили всичко правилно в разговорите си, това беше съвсем сбъркано.

— Цял ден ли ще стоиш така, или ще предизвикаш някого? — попита Ейрам. — Моля те, избери мен.

Да се бие с Ейрам беше самоубийство, колкото и да му се искаше да изтрие самодоволната усмивка от лицето му. Не. Така нямаше да стане. Трябваше му нова перспектива. Светлината между двубоите беше пълноспектърна… както и самият Кип, нали? Стисна очи и притегли свръхвиолет. Свръхвиолетът трябваше да е отчужден, резервиран, самостоятелен… и арогантен.

О, по дяволите! Бе забравил, че първия път, когато човек притегли даден цвят, това упражнява много повече контрол върху него. Закрачи към Ерато и плесна жетона си на пода пред нея.

— Дай ми златния си жетон срещу моя бронзов.

Ерато му се изсмя.

— Цветове? — попита треньор Фиск.

— Зелен и жълт — каза Ерато.

— Без — отвърна Кип.

— Какво? — попита треньорът.

— Не ми трябва цвят, за да изхвърля този боклук.

— О-хоо! — каза Ерато и очите ѝ блеснаха.

— Получаваш ли бонус, ако ме изхвърлиш? — попита Кип.

За миг тя се стъписа. После попита:

— За какво говориш?

— Имаш ли представа колко по-умен съм от теб? — попита Кип.

Всички емоции се изцедиха от лицето ѝ — освен омразата.

— Ще го направя с удоволствие, Трошач.

Заеха местата си в средата на големия кръг. Беше с диаметър двайсет крачки. Излизането извън него за повече от пет секунди водеше до дисквалификация. Никой от двамата нямаше очила. Щяха да получат чиста светлина от големите цветни кристали над огромната подземна зала.

Треньор Фиск ги огледа, за да се увери, че не са притеглили — беше много по-внимателен сега, след като двубоите бяха съдбоносно важни.

— Очи, длани.

Удовлетворен, треньорът отстъпи назад и даде знак да покрият кристалите горе. Положи пръстите им на адския камък, но не натисна достатъчно здраво — както не беше натиснал и преди.

Кип вдиша дълбоко, разкърши рамене и тръсна глава, за да се отпусне. Зае мястото си срещу Ерато в тъмното.

Капаците над кристалите се отвориха.

Кип атакува. Не се опита да притегли от синята светлина, сипеща се отгоре му. Вместо това изпъна едната си ръка, изстреля свръхвиолетовия луксин, който вече беше притеглил, и прониза Ерато в очите.

Тя залитна назад, извика и затисна очите си с ръце. Всичките ѝ планове бяха издухани от главата ѝ.

А Кип връхлетя приведен и натресе глава в корема ѝ. Тя падна и въздухът излезе на съсък от дробовете ѝ.

Кип рухна отгоре ѝ, изправи се, вдигна проснатото момиче за колана на панталоните и за яката, притича с нея до ръба на кръга и я изхвърли навън.

Чу ахкания сред тълпата и няколко ръкопляскания. Треньор Фиск изброи до пет, докато Ерато се мъчеше да се вдигне и не успя, след което обяви:

— Трошача печели! Занесете Ерато в лазарета. Трошач, имаш минута до следващия бой. — Приближи се и сниши глас. — Значи вече можеш да притегляш свръхвиолет?

— Малко, сър.

— Знаеш, че не се очакваше да държиш луксин.

— Някой ме научи да използвам всяко предимство и изненада, с които разполагам. — Този някой го гледаше в очите, разбира се.

— Прекара ме, но няма да се случи повече, Трошач. Хитро беше, че не обяви полихромията си, но няма винаги да вадиш късмет и да принуждаваш противниците си да използват твоите цветове. Дано да имаш други трикове.

— Винаги, сър — отвърна Кип. „Аз също се надявам“, помисли си. Изтърси останалото от свръхвиолета. Арогантността не му беше струвала нищо… а уж трябваше. Без цветове. Колко ли глупав беше?

— Освен това се откажи от този удар с глава — каза треньор Фиск. — Може да си счупиш врата.

— Да, сър.

— Трошач, ела тук — извика Круксър. Стоеше на ръба на кръга.

Кип се приближи.

— Още не си в безопасност, знаеш го, нали?

— Знам. Трябва да спечеля още едно състезание.

— Имаш ли план? — попита Круксър.

— Може да не е добър — отвърна Кип. — Аз…

Замълча. Погледна отново разположението. Номерът му вече беше дванайсет. Трябваше да приключи деня на четиринайсет или по-добре да остане на този, но след като приключеше борбата, всеки под него щеше да се бори следващ. Тъй че ако спечелеше още един бой, беше в безопасност, но ако загубеше, следващият боец щеше да е Плешивеца. От неговото осемнайсето място щеше да предизвика по-скоро шестнайсетия Югертен, вместо да се заеме с приятеля му Ейрам на петнайсето. Югертен вече се беше издънил, тъй че никакъв проблем там. След това Плешивеца щеше да удари Тала на четиринайсето. Тя беше силна притегляща, но все още не беше достатъчно бърза.

Оттам можеше или да предизвика Кип, или да го подмине и да се бори с единайсети.

Може би щеше дори да се изкатери още нагоре, но това нямаше значение. Единствените, които можеха да се изкачат след като Плешивеца минеше, бяха двамата с по-нисък ранг, Ейрам и Бъчонката.

Всички борби на Бъчонката можеше да са срещу хора, които вече бяха загубили. И той също можеше да прескочи Кип.

След това щеше да тръгне Ейрам, който отново трябваше да се бие с вече загубили, докато не подмине Кип.

Ако Ерато не се беше издънила, четиримата приятели щяха да успеят да влязат в Черната гвардия.

Колкото повече Кип го оглеждаше, толкова по-гениално му се струваше. Ейрам, Плешивеца и Бъчонката имаха място в първата десетка. Дори Ерато беше близо. Един или двама от тях можеше да не извадят късмет и да стигнат до последното изпитание по-ниско, отколкото заслужаваха, но всички?

— Кип, изглеждаш все едно си сдъвкал лимон — каза Круксър.

Всички те, въпреки че приключваха ниско, бяха на места, от които все пак можеха да стигнат до Черната гвардия… и при това без дори да се борят помежду си или срещу Кип. Ако се бяха споразумели да го задържат извън класацията и се бяха групирали на тринайсето, четиринайсето и петнайсето, за да направят таван, над който да не може да се изкачи, споразумението щеше да е очевидно. Но това… това беше коварно.

По дяволите, бяха се подсигурили двайсето и деветнайсето място да предизвикат Кип, тъй че ако той загубеше, нямаше дори да им се наложи да се бият с него, за да го изхвърлят от състезанието, а дори да спечелеше срещу деветнайсети и двайсети, щеше да е изтощен и по-лесен за побеждаване.

— Това е заговор — каза тихо Кип. — И не им се налага дори да ме докоснат.

— Какво? — попита Круксър.

— Круксър, мога ли да спечеля срещу девети или единайсети?

Тея беше на десета позиция. Нямаше да излезе срещу нея.

— Всичко е възможно.

— Какво ще кажеш срещу Ейрам? — попита Кип.

— Не.

— Какво стана с „всичко е възможно“?

— Не всичко — отвърна Круксър.

— Кип, време е — подкани го треньорът. — Кого предизвикваш?

В един безумен миг зеленото в него поиска да предизвика Ейрам… въпреки че Ейрам беше на две места под него.

Това беше глупост. Кип все пак можеше да греши. Или други можеше да загубят. Не беше задължително да стане така, както го е предвидил.

— Кип, предизвикай мен — каза Тея.

Той мигновено осъзна какво има предвид. Щеше да го остави да спечели. Щеше да влезе. Въпросът е в това кого познаваш, а не колко си добър. Кип искаше да влезе с цялото си сърце. Щяха да го избутат. Но ако влезеше с измама, това щеше да зацапа всичко, което бе постигнал. Нямаше да е по-добър от Ейрам и приятелите му.

А ако двамата с Тея ги хванеха, че мамят — нещо, за което треньорите винаги следяха, когато в двубой влязат партньори, — щяха да изхвърлят и двамата. За него щеше да е унизително. За Тея щеше да е пълен провал.

И все пак тя беше предложила. Беше приятелка. Истинска приятелка. По-добра, отколкото той заслужаваше.

Кип пристъпи напред и предизвика единайсети номер, Риг.

— Кип! — каза Тея.

Той я пренебрегна. Изобщо не погледна към нея, след като влезе в кръга. Помоли за свръхвиолетов и син цвят. Риг получи червен и оранжев, но Кип знаеше, че с него е свършено. Червеното и оранжевото не помагаха в този вид тренировъчни битки, които правеха в Черната гвардия, защото нямаше безопасен начин да подпалиш противника. Обучението щеше естествено да е в ущърб на Риг, което означаваше, че е могъл да стигне толкова високо само защото е голям физически борец.

Едва когато Кип пристъпи в кръга, осъзна една още по-голяма своя грешка от това, че бе избрал Риг. Трябваше да заяви всичките си цветове. Вече нямаше нищо за губене. Целият смисъл в необявяването на цветовете беше за да може да ги използва в последния си двубой, а в припряната си глупост и фалшив героизъм беше изгърмял това си предимство. Тея се беше опитала да му го каже… но той бе помислил, че ще го похвали за благородството му или нещо такова.

Свирката изпищя и нещата тръгнаха точно както Кип очакваше. Риг налиташе бързо и разстройваше всеки опит на Кип да притегли и скоро двамата се вкопчиха един в друг. Риг се плъзна зад Кип: държеше лицето си наведено и отбиваше всяка атака, която Кип опиташе със син луксин, докато Кип не се изчерпа. След което Кип направи единственото, което можа да измисли: напълни устата и носа на Риг със свръхвиолет, докато стискаше ръцете му.

Но момчето не изпадна в паника, не се замята: изби свръхвиолетът с езика и зъбите си и на свой ред задави Кип.

И така, бъдещето на Кип вече не беше в ръцете му. Беше дванайсети от четиринайсет. Риг му помогна да стане.

— Добър опит беше, Трошач. Голям късмет, че влезе.

Но Кип знаеше, че вече е загубил.

91.

Майсторът

Тап. Тап.

Захвърлен в катранената чернилка на стаята, Кип някак си знаеше къде е всяко нещо.

„Запаметих всичко в стаята.“

Тап. Тап. Тап. И вътре. Бум.

Кип? Нещо за Кип? Защо ми хрумна това? Криввам глава. Странно. Несъмнено палето спи на палубата, съвзема се.

Смъквам ръкавиците и се мъча да потисна гнева, който ме обзема при вида на ръцете ми.

Проклети да са. Проклети да са всички.

Тънки нишки червен луксин блещукат в тъмното, огнени жили през шлаката на кожата ми. Дръпвам качулката си.

Къде го крие момчето? Претърсих стаята му наел бях джебчии да сбутат и опипат тумбестото му тяло. Нищо.

Гневът се надига и свивам ръце в юмруци, стискам юмруци. Мога да усетя как стаята става по-ярка, по-гореща. Ще успея до Слънцеднев. По дяволите!

Сега ще отида и ще го намеря. Ще го пребия до смърт — бездруго е ранен, — ако се наложи. Може би е лудост.

Ръката ми е на вратата, преди да си спомня за ръкавиците и наметалото. Нахлузвам ръкавиците и изръмжавам на отражението на мъжа, изрисуван с червен пламък в огледалото. Смъквам качулката и излизам в коридора.

— Капитане!

92.

Кип отиде при Тея и Круксър и им обясни конспиративната си теория, а след това наблюдаваха разиграването ѝ, точно както го беше предвидил. Плешивеца се би и надви Югертен, след това се би и победи Тала и за миг Кип си помисли, че ще предизвика него — и да му даде нов шанс, — но вместо това Плешивеца му се усмихна презрително, предизвика единайсети номер и спечели.

Този бой за единайсетото място отне много от силите на Плешивеца обаче и той беше размазан от девети. Преподредиха се и след като Плешивеца вече беше единайсети, Кип беше изместен на тринайсето място.

След това излезе Бъчонката. Той също се би, както Кип беше очаквал, като прескочи Ейрам и се зае с бойци, които вече бяха отпаднали, а след това прескочи Кип, който плю в краката му. Бъчонката се добра до дванайсето и загуби от деветия.

Кип се изтъркаля до четиринайсето. Ейрам предизвика три места над него, петнайсето, което беше Ерато. Тя все едно вече беше вън, тъй че му отстъпи без бой.

Ейрам трябваше да спечели само още една битка и ако го направеше, Кип изпадаше. Ейрам отиде до перилото и заоглежда възможните си противници, застанал почти пред Кип.

— Страхливец — подхвърли му Кип. — Не си достатъчно умен, за да го измислиш. Кой го направи? Колко ти платиха да го направиш?

Лицето на Ейрам пламна от гняв за миг, но той бързо го скри.

— Измамник — каза Кип. — Какво си мислиш, че си някакъв съвременен Айрад ли? Айрад не е печелил пари за това, което е правил. Не е използвал отбор. В сравнение с него ти си говно. Ще ме прескочиш. Мен. Човека, когото си нает да спреш. Мислиш, че си най-добрият в класа, мислиш, че си по-добър от Круксър, но те е страх да се захванеш с мен.

— Имам да спечеля много двубои днес, Кип. Няма защо да се уморявам излишно…

— Значи боят с мен ще те изтощи? Мислех, че си удивителен. Айрад не се ли е бил с всеки в класа по пътя си нагоре? А ти дори няма да се биеш с един шишко на четиринайсето място. Легенда ще станеш ти, Ейрам. Ейрам Неготовия, така ще те наречем. Ейрам Без срам… — Хм, това се получи много добре. — Ейрам…

Ейрам плесна жетона си на пода пред него и изръмжа:

— Ще те убия!

И закрачи към центъра на кръга.

Круксър се озова до Кип на мига.

— Гениално! Значи, Кип, след заден ритник Ейрам обича да нанася страничен удар с юмрук в корема или лицето. Влага много сила, но ако успееш да се дръпнеш и после да му влезеш, ще е открит.

— Виждал съм го — отвърна Кип. — Просто не съм достатъчно бърз, за да се възползвам от това.

— Време е! — обяви треньор Фиск. — Излезте напред.

— Още нещо? — попита Кип. — Моля те.

— Бърз притеглящ е също така — каза Круксър. — Внимавай за това… обаче си късметлия, нали, Трошач?

— Голям.

— Трошач, напред или вън! — извика треньорът.

— Е, все пак е нещо — каза Круксър.

— Не казах, че е добър късмет.

Кип се обърна и закрачи към центъра на кръга. А след това видя най-лошото нещо на света. Вълна на разпознаване премина през събралите се черногвардейци и обучаеми, когато някой излезе пред редиците, за да гледа. Гавин. Гавин беше тук. Призмата Гавин Гайл бе дошъл лично, за да види изпитанието на сина си.

А на Кип му предстоеше да се провали.

Разбира се, беше дошъл точно сега. Разбира се, не беше имал време да дойде достатъчно рано, за да види как Кип спечели предишните двубои. Да види как Кип прави умни неща. Не, беше дошъл точно сега, когато Кип бе останал без идеи и без късмет. Точно когато Кип щеше да го посрами.

— Зле ли си, Трошач? — попита треньор Фиск.

О, и разбира се, Призмата седна до командир Железни. Все едно никой друг тук не съществуваше. Прекрасно.

— Предвиждам велика победа — каза Кип.

— Ти си едно нагло малко лайно — подхвърли презрително Ейрам.

— Не казах, че е моя — рече Кип.

— Ъ?

— Не моя… победа. Виж, шегите не се получават, когато трябва да обясняваш на… все едно, забрави.

— Глупак ли ме наричаш? — попита Ейрам.

„Мм, не, но ти приляга.“

— Ще те накажа, Кип. — Нарече го по име явно за да го обиди. Не беше обидно.

— Мисля, че всъщност изобщо не се разбираме — отвърна Кип.

— Стига! — каза треньор Фиск. — Цветове?

— Зелен и син — заяви Ейрам.

— Всички — каза Кип. Нямаше причина да го крие повече.

— Претендираш, че си полихром ли, Трошач? — попита треньор Фиск.

Тук отговорът беше ясен.

— Мм… Да — отвърна Кип.

— Лош момент да го обявиш, Трошач — каза треньор Фиск.

— Какво? — Според Кип моментът да го обяви беше идеален.

— Полихромите имат такива предимства над нормалните притеглящи, че черногвардейците отдавна са установили, че за да се изпита действителната им годност да бъдат в Черната гвардия, трябва да бъдат ограничени до цветовете, избрани от противниците им, плюс един.

— Какво? — каза Кип. — Значи като казвам, че мога да притеглям повече цветове, ми давате по-малко?

— Точно така.

— Ама това е… — Кип едва се удържа.

Треньор Фиск повдигна вежда.

Кип се намръщи.

— Много е трудно да се приеме. — Покашля се. — И не мисля, че е честно.

— Не мисля, че е честно, казва копелето на Призмата. Лайно! — подхвърли Ейрам. — Изобщо не би трябвало да си тук.

— Ейрам, не знам кой те е подкупил, но ще ти размажа физиономията — каза Кип. — Днес ще ме победиш. Несъмнено. Но аз ще се върна.

— Ще те заболи, Кип. Ще те накарам да заквичиш като прасенцето, каквото си.

— Ебал съм те — каза Кип.

— Трошач — извика треньор Фиск, — на самия ръб си. Кажеш ли още една дума, губиш цвят.

— Дума — каза Кип.

— Оролам да те прокълне! — извика треньор Фиск. Сграбчи Кип за яката и той чу как тълпата ахна. — Губиш допълнителния си цвят. Знаеш ли, момче, имаш избор Кип Плямпалото ли ще бъдеш, губещият, който винаги има последната дума, или ще бъдеш Трошача. Мисля, че направи избора си за днес. Може би когато се върнеш след шест месеца, ще си достатъчно пораснал, за да избереш друго. — Треньор Фиск кипеше. Обърна се към тълпата. Защо беше толкова ядосан? Защо изведнъж бе станал толкова враждебен?

Кип Плямпалото. Беше казал Кип Плямпалото. Къде…

Андрос Гайл. Това обясняваше също и защо треньор Фиск беше толкова ядосан. Не беше ядосан на Кип. Беше ядосан заради него. Андрос Гайл принуждаваше треньор Фиск да направи преминаването на Кип колкото може по-трудно — принуждаваше треньор Фиск да наруши клетвите си. Е, вече беше без значение. Важното беше, че Кип твърде много улесняваше това, за което Андрос Гайл беше помолил треньор Фиск. Треньорът дори не го погледна, когато обяви:

— Кип Гайл заяви, че е полихром. Не е имало полихром в Черната гвардия от седемдесет години. Съществуват правила. Съобразихме се с тях. Заради вродените им преимущества полихромите трябва да избират само един цвят повече. Заради мръсния си език Трошача губи този избор. Цветовете за този двубой ще са зелен и син.

Погледът на Железни бе като воденичен камък. Кип извърна очи и потърси погледа на баща си. Гавин Гайл изглеждаше вече разочарован.

„Проклет да съм. Проклет да съм. Кип Плямпалото. Изиграх го право в ръцете му. Кип Замалкото.

Точно това съм аз. Кип Замалкото. За малко да стана герой, но избрах да съм страхливецът. За малко да спася селото си. За малко да спася Иза. За малко да спася Сансон. Но дори и за малко не спасих майка си. По дяволите, Замалкото е милостив. Не съм отмъстил за нея за малко. Заклех се да го направя. Правя някакви малки стъпки, казвам си, че трябва да вляза в Черната гвардия, за да получа достъп до архивите в библиотеката, но всъщност с охота забравих за нея. Какъв син! Каква вярност!

Може да са заговорничили да ме задържат извън първите четиринайсет, но възможно ли е всъщност аз сам да съм си го направил? Вероятно не. Щях ли да успея да стигна до първите седем? Определено не. Единствените добри неща в живота ми са нещата, които ми бяха дадени. Нищо чудно, че ме мразят. Не съм заслужил нищо.“

— Защо, Кип Плямпалцето, защо плачеш? — каза Ейрам.

— Ще те убия, шибаняк — каза Кип.

Опакото на ръка изпращя в челюстта му и го накара да залитне. Треньор Фиск каза:

— Кип, още една дума и ще ти спестя боя, който те чака, и ще анулирам шанса ти да се опиташ отново след половин година.

Този път Кип не отвори уста. Дори не изплю кръвта, та треньор Фиск да не го изтълкува погрешно.

— Тренер — каза Ейрам. — Бих искал да оттегля един от цветовете си. Трябва ми само зеленият.

Треньорът кимна и даде заповедта. След това нареди:

— Ръцете.

Всяко от момчетата се остави да притиснат силно пръста му на адския камък и след това заеха местата си, огрени от бяла светлина.

След това покриха прожекторите.

— И… — започна треньор Фиск. Кип затича напред. Смяташе, че е улучил идеалния момент… — Давай!

Когато прожекторите грейнаха, Кип вече летеше във въздуха. Летящ страничен ритник. И като по чудо, Ейрам все още стоеше прав на чертата.

Ейрам се ококори, а стъпалото на Кип се натресе в рамото и гърдите му. Ритникът отхвърли Ейрам назад.

Кип падна, но след миг скочи на крака. Ейрам беше изхвърлен извън кръга. Претърколи се, закашля се и за миг Кип си помисли, че му е изкарал въздуха. Ейрам нямаше да може да вдиша пет секунди и Кип щеше да спечели, просто ей така.

— Едно! — извика треньор Фиск, започваше да отброява.

Ейрам скочи на крака и се втурна обратно в кръга. Кип го посрещна на чертата, решен да го задържи отвън.

— Две!

Заден ритник. Бърз беше. Толкова бърз, че Кип извади късмет да отскочи назад извън обхвата му, което означаваше също, че се спаси от последвалия удар с юмрук, което също така означаваше, че Ейрам влезе в кръга без проблем.

„И тук свършва шансът ми.“

Ейрам обаче все още го болеше от удара, доколкото Кип можеше да разбере. Освен ако не се преструваше в опит да го примами в някакъв капан. От друга страна, защо щеше да му трябва да го примамва в капан? Имаше си своя цвят, бързина, сила и много повече тренировка.

Ейрам замахна. Бърз като мълния удар в носа на Кип. Твърде бърз, за да може да го спре. Не беше силен, но го зашемети. След това Ейрам се оказа отгоре му. Кип не видя движението, което изби краката му от земята, но падна на една страна, тежко.

Почти се беше изправил, когато Ейрам го удари в гърба с палка от зелен луксин.

Кип отново се надигна, с усилие. И изпъшка, когато друга палка се стовари върху гърба му. Е, този път поне не падна.

Видя мисълта, минала през ума на Ейрам: можеше да го удари с палката по главата и да го извади от строя. Но удар в главата можеше да остави Кип идиот, а това щеше да донесе на Ейрам изхвърляне от Черната гвардия завинаги.

Този път поне правилата помагаха на Кип.

След като не знаеше какво друго да направи, Ейрам отново изпердаши с палката Кип по гърба. По-силно.

Кип го погледна отдолу и се ухили. „Не знаеш ли какво съм аз?

Аз съм шибаната костенурка-мечок.“

Изрева и се надигна, докато Ейрам вдигаше ръка за нов замах. Улови китката му и натисна. Ейрам го удари с коляно в корема, но това само означаваше, че губи равновесие, още повече че Кип пъхна стъпало зад неговото.

Кип падна върху Ейрам, но го изтърва почти мигновено. Ейрам се изплъзна, озова се под мишницата на Кип и започна да го удря в бъбрека с юмруци. Кип се опита да се избута от земята, но някак си не можеше да намери опора. Зелен луксин държеше ръцете му стегнати.

— Спипах те, Кип! — зашепна Ейрам в ухото му. — Не те довършвам само за да не спрат боя. Стискам само колкото за да те накажа.

Прониза го болка, от която му беше трудно да мисли, невъзможно — да планира. Ейрам го остави да се изплъзне малко от хватката, а след това я стегна отново и се ухили свирепо.

Със стегнати зад гърба ръце, докато се превърташе настрани, Кип използва болката като удари на чук, за да втвърди волята му. Взря се в кристалите над тях, окъпа ги в зелена светлина… изстреля към тях камъчета, колкото може по-силно.

Юмрук се натресе в челюстта му и той се превъртя тежко на гръб. После нещо изпращя и зеленият кристал горе се пръсна, потопи ги в мрак и ги засипа с кристален дъжд. Кип не само беше разбил зеления филтър, но и огледалото зад него, което насочваше светлината към тренировъчното поле. От тълпата се разнесоха тревожни викове.

Кип беше готов за тъмнината… докато Ейрам не беше. Ейрам изтърва зеления луксин, с който стягаше като в белезници ръцете на Кип. Белезниците се счупиха и Кип се измъкна от хватката, замахна с лакът към главата на Ейрам и го перна отстрани в слепоочието.

След това се изправи. Отпусна очите си в подчервеното и вече можеше да вижда. Ейрам също се беше надигнал и се озърташе.

Кип го удари с юмрук в корема и бързо отстъпи. Ейрам се присви и изпъшка. Кип мина крачка наляво и го удари в бъбрека.

След това, твърде бързо, някой в тълпата сътвори магическа факла. Не! Някой изхвърли нагоре жълт пламък. Кип отново стисна очи за нормално зрение. „Мога да притегля жълто, ако съм…“

Но Ейрам му налетя. Удари го в слабините и го спъна.

Лицето на Кип остърга пръстта, а след това Ейрам скочи отгоре му.

Заудря го с юмруци по краката, силни удари точно в средата на бедрата, за да ги обездвижи.

„Болката не е нищо, не е нищо, не е нищо…“

Все едно беше какво си казва. Това не беше болка. Това беше простият отказ на тялото му да се подчинява на заповеди.

„Мисли, Кип, мисли! Един удар може да сложи край на боя.

Един късметлийски удар. Оролам, моля те! Дай ми само един такъв удар!“

Пльосна се по корем. Макар да бе посещавал малко часове по борба, знаеше, че това е глупав ход. Ръцете и краката ти — твоите оръжия — стават почти безполезни. Напрегна се и отметна глава назад колкото можеше по-силно, с надеждата да удари Ейрам в лицето.

Тилът му се хлъзна по страната на Ейрам.

Кръгът отново светна с естествена бяла светлина — огледалата на полето бяха сменени и жълтата светлина бе угасена. Единствената надежда на Кип бе разбита. Дори не беше имал време да притегли жълто. Зелените филтри пак се отвориха.

А след това нещо стегна ръцете му. Луксин, какво друго. Юмрук го удари по дясното ухо. Другият по лявото. После по бузата му. После — по устата.

Дясно, ляво, дясно, ляво, дясно…

Кип губеше съзнание. Но Ейрам беше обезумял. Ножицата му с крака се беше разхлабила, понеже се беше съсредоточил само върху това да бие Кип, докато го размаже.

Кип изрева и се надигна, а Ейрам изгуби равновесие и падна напред. Кип се надигна на колене, но Ейрам го затисна и заудря с юмруци, все по-силно и по-силно, удряше го в лицето.

Разплакан, оглупял от гняв и болка, заслепен от кръвта, Кип изрева пак и се изправи… надигна по-голямото момче във въздуха, наполовина на гръб, наполовина — върху раменете си. Усети как Ейрам спря да удря и ръцете му се сключиха върху врата му.

— Давай, Трошач! — извика някой от тълпата.

Единствената мисъл, която му мина през ума, беше да размаже Ейрам като буболечка. С крясък, заглушил пронизителния звук от свирката на Фиск, Кип се приведе, хвърли се на земята и…

Падна върху огромна червена възглавница. Някой неумолимо издърпа ръцете и краката му, после смъкнаха Ейрам от него.

Облаците плътен червен луксин се разпръснаха и Кип остана сам и разплакан на земята. Треньор Фиск го огледа бързо, за да види колко тежки са нараняванията му, после се изправи.

— Ейрам печели. Първите четиринайсет са решени. Оттук насетне се борим за място. Но, Ейрам, ти загуби самообладание. Адски близо беше до отстраняване. Приключил си за днес.

— Не! — извика Кип.

Треньор Фиск го изгледа, а след това извърна очи, сякаш Кип се беше посрамил.

Кип плачеше. Не от болка, макар че вече всичко беше болка. Беше стигнал толкова близо… Можеше да размаже Ейрам, ако просто ги бяха оставили да довършат боя. Беше за малко…

За малко. Той беше Кип Замалкото. Кип Провала. За малко — достатъчно добър. Плачеше и се беше омазал целият със сополи и кръв.

Вдигна глава и се огледа. Очакваше да види, че Гавин напуска. Кип беше разочарование. Разплакано момиченце, след като на Гавин му трябваше син, който да е негов образ и подобие. Кип изобщо не беше като баща си. Как можеше жълъдът да е паднал толкова далече от дъба? Но Гавин му кимна да се приближи.

Кип стана и тръгна към дървените скамейки и към баща си. Наведе очи унизен, унизен от сълзите, стичащи се по лицето му, без да може да спре, без да може да ги скрие.

Някой започна да ръкопляска. След това се присъединиха и други, и всички заръкопляскаха. Кип погледна да види дали Ейрам се покланя, или нещо такова. Не. Всички ръкопляскаха и гледаха него. Него?!

Кип потърка чело, мъчеше се да се овладее. На него? За него?

Мамка му! Заплака още по-силно. Искал беше да е черногвардеец. Черногвардейците бяха единствените хора, които уважаваше. Единствените хора на света, като които искаше да бъде. И ги беше провалил — а те му ръкопляскаха.

Взе някаква кърпа, уж за да изтрие кръвта от лицето си. Покри главата си с нея. Някой го прегърна през рамо и Кип видя, че е баща му.

— Татко. Аз… ако не бяха надули свирката… аз почти…

— Момчето изпадна в паника, Кип. Хватката, която приложи, троши врата. И мисля, че щеше да го направи. Ако не бяха надули свирката, когато паднехте на земята щеше да си мъртъв.

Ейрам беше направил хватката. Кип беше усетил ръцете му, стягащи се около врата му. Ако Ейрам го беше убил, щяха да го изхвърлят от Черната гвардия. Не че щеше да е от голяма полза за Кип.

— Провалих се — измърмори той, не смееше да погледне изпод кърпата на главата си.

— Да — каза Гавин. — Той е по-добър от теб. Случва се. Онова с кристала беше умно. Добре е обаче човек да се учи от по-добрите от него. Носът ти май е счупен. Трябва да се намести бързо.

Кип опипа предпазливо носа си. О, изобщо не беше подходящата форма за нос.

— И какво сега, да не пищя ли?

— Опитай се — каза Гавин. И без да го притеснява потната коса на Кип, го хвана за тила, след което сграбчи носа му и го издърпа.

Кип изпъшка, изохка тихо, пое си дъх. Милостиви Оролам!

Но не изпищя.

Е, това май беше единственото, в което не се бе провалил днес.

Тръгна след Гавин към скамейките, но от всичко, което беше казал баща му, в ума му се беше лепнало само „почти“ и „Той е по-добър от теб“.

Лекар, притеглящ зелено, донесе напоени със свръхвиолет превръзки и превърза раните на Кип. После, докато наблюдаваха останалите боеве, с иглички и конец от зелен луксин заши дясната буза на Кип и левия клепач, а след това разтри щипещи мехлеми по тях и още няколко рани.

След това му даде отвара от мак, твърде скромна доза според Кип. Но той все пак се радваше, че може да седи — краката му едва ли щяха да му позволят да стои прав.

Общо взето гледането на двубоите не можеше да го научи на нищо, защото Кип не можеше да внимава достатъчно, за да се учи. Но беше добро за разсейване. Тея победи в едно предизвикателство, а след това спечели два двубоя срещу момчета, които изглеждаха стъписани от бързината ѝ. Завърши седма. Кип беше горд с нея. От усмивката на устните ѝ можеше да разбере, че тя също се гордее със себе си.

Наблюдаваха до края. Боят на Круксър беше истинско изкуство. Той също се беше смъкнал до четвърто място заради „загубата“ им в изпитанието в реални условия. Предизвика третия, втория и първия… и спечели. Кип видя как баща му погледна впечатлен командир Железни.

— Наследствен ли е? — попита Гавин.

— Трето поколение. Син на Инана и Холдфаст.

— Трябваше да се сетя. Те живи ли са още?

— Инана е жива. Държи се. Заради него.

— Невероятен е — каза Гавин. — Може дори да се окаже по-добър, отколкото беше ти.

Железни повдигна вежда.

Гавин се ухили.

Железни изсумтя. Можеше да е съгласие.

— Ако живее достатъчно дълго.

— Трябва да видя Инана — каза Гавин. — Беше бижу.

Новобранците започнаха да се строяват за малката церемония, след която щяха да станат обучаеми в Черната гвардия. Стомахът на Кип се сви и той попита:

— Може ли вече да си ходим?

— Това е триумфалният момент за приятелите ти — каза Гавин. — Помисли за някой друг вместо за себе си. Ако сега им обърнеш гръб, ще го запомнят завинаги.

Кип примига. Примига още веднъж. „Аз съм едно егоистично хлапе.“

— Да, сър.

Командир Железни стана и излезе напред. Всички дребосъци се бяха строили според местата си в първите четиринайсет. С изключение на Круксър, който беше на колене в тренировъчния кръг, навел глава, с една ръка на очите и челото му в знака на тройката и единицата, и се молеше.

— Круксър! — ревна треньор Фиск. Стоеше пред Ейрам, в края на редицата, готов да забоде иглата на черногвардеец на ревера на всеки дребосък. — Молитвите после!

Новобранците се подсмихваха — бяха свикнали със странностите на Круксър. Всички стояха гордо, с ръце зад гърба, леко разкрачени и изпъчили гърди. Всички около тренировъчния терен, по-старите обучаеми, както и пълните черногвардейци, ставаха и също заставаха мирно. В същата стойка.

— Слушам, сър.

Круксър се изправи и тръгна към редицата. Усмихваше се, но на Кип му се стори, че усмивката му е напрегната.

И като ги гледаше как стоят гордо, Кип усети пропастта между себе си и тях. Беше външен, самотник, чужд. Те бяха всичко, което той никога нямаше да бъде.

— Сър? — попита Круксър, след като застана пред треньора. После погледна хладно към Ейрам, който отбягна погледа му.

— Да, първи? — каза треньор Фиск.

— Тренировката на черногвардееца никога не свършва, но днешното изпитание приключи ли? — попита Круксър.

— Да, разбира се — отвърна треньор Фиск. — Хайде, заеми си мястото…

Круксър не отвърна нищо, но удари бързо като змия. Дори Кип, който го гледаше напрегнато, едва успя да види удара. Пищялът на Круксър, груб и втвърден от годините ритане в пилони, изпращя в коляното на Ейрам.

Изпукването на строшена става разцепи внезапната тишина.

Ейрам се свлече на земята зяпнал, запъхтян, облещил очи.

А Круксър мигновено застана в стегната, незастрашаваща никого стойка. След като бе заобиколен от стотици мъже и жени, привикнали с насилието и свикнали да го спират по най-ефикасния необходим начин, това беше най-благоразумното.

— Тренировъчна злополука — заяви Круксър, високо и хладно.

За миг дори треньор Фиск сякаш беше стъписан и объркан като Кип. А после извика на Круксър:

— Какво направи?

Гласът на Круксър беше хладен и равнодушен.

— Трайните наранявания по време на изпитание водят до изключване. Нараняванията при тренировка — не.

— Коляното ми! Коляното ми! — хленчеше Ейрам. Ако се съдеше по гласа му, той знаеше, както знаеше и Кип — както знаеха всички тук, — че никога повече няма да се бие. Щеше да има късмет, ако изобщо можеше да ходи. Такива наранявания в коляното не се изцеряваха. Ейрам беше осакатен.

Круксър заговори високо и ясно — изобщо не се оправдаваше:

— Искал съм да стана черногвардеец още откакто съм проходил. Ценя това братство твърде високо, за да допусна в него да влезе човек, който унищожава единството, вместо да го гради, човек, който взима пари, за да унищожи един от своите. Ако цената на изхвърлянето му от Черната гвардия е това и аз да бъда изхвърлен, така да бъде. — В гласа му за миг се прокрадна емоция, но той я овладя.

— Какво?! — попита треньор Фиск. — За какво говориш?

— Ейрам е вторият най-добър боец в нашия клас — каза Круксър. — Взел е пари, за да завърши ниско. Взел е пари, за да задържи Трошача отвън.

— Той е тиреец! — викна Ейрам. — Той е копеле! Щях да го направя и безплатно! Той не е един от нас!

— Щеше да го направиш и безплатно? Значи си го направил за пари — каза треньор Фиск, натъжен и невярващ. Обърна се към командир Железни. Това си беше откровено признание. Толкова глупав ли беше Ейрам?

— Той не е един от нас! — извика пак Ейрам.

— Искаш да кажеш един от вас — каза командир Железни, тихо и заканително, и пристъпи напред. — Защото ти никога няма да си един от нас, Ейрам. За разлика от Трошача.

Последната дума стъписа Кип.

— Трошач! — ревна треньор Фиск. — Чу командира. Имаме място за четиринайсет, а тук виждам само тринайсет. Влизай в строя! Бегом! Някой да разкара този боклук!

— Не! Нее! — извика Ейрам. Но лекарите вече бяха дошли и го изнесоха. Той плачеше.

Кип закуцука към редицата. Много далече от бегом, но се чувстваше все едно се рее във въздуха. Колко ли мак му беше дал лекарят все пак?

Не, не беше от мака.

Командир Железни застана пред Кип. Взе златния му жетон и го затвори с щракване в медальон. На капачката на медальона имаше черен пламък.

— Това е Пламъкът на Ереб. Той символизира служба и саможертва. Както една свещ прихваща пламък и бива погълната, за да отдаде светлина и топлина, така е и човекът, който поема службата. Ден след ден ние отдаваме живота си, за да служим на Оролам и неговата Призма. Ще поемеш ли тази свята служба, Кип Гайл, Трошачо?

— Да. — Побиха го тръпки.

— А ще отмениш ли всички други свои клетви във вярност и ще бъдеш ли верен първо на това тяло, на Оролам и на неговата Призма?

— Да.

— Тогава те обявявам, Трошач, за обучаем в Черната гвардия.

— Тро-ша-ча! Тро-ша-ча! — завика тълпата възторжено.

Останалото от церемонията мина като в сън. Всички дребосъци се заклеха, а след това по-старите обучаеми и пълните черногвардейци се струпаха около тях, за да ги поздравят.

По някое време решиха да отидат в една пивница, предпочитана от черногвардейците — всички питиета за сметка на новите обучаеми, разбира се. Преди да се остави да го отнесат във вечерта, Кип потърси с очи баща си.

Гавин Гайл стоеше там, където го бе оставил, пренебрегнал за миг вестоносеца, който бе дошъл при него с някакво съобщение. Очите му не се откъсваха от Кип. Призмата се усмихваше някак объркано, но може би беше повече от объркване. Може би беше малко горд.

93.

Карис много смътно осъзна, че мъжете си тръгват. Лежеше по очи на каменната настилка и се молеше да не се върнат, надяваше се да изпадне в несвяст. Не стана. Вдигна лицето си и видя локва кръв под устата си. Лявото ѝ око бързо се подуваше и затваряше, дясното правеше същото, но по-бавно.

Беше ѝ зле от ударите в главата. В устата ѝ имаше някакъв мръсен вкус — освен металния вкус на кръв. Осъзна, че са я обърнали на една страна, за да не се удави в повърнатото.

Заповръща отново. Изкара всичко от себе си, но спазмите в стомаха я задържаха свита на кълбо. Надигаше се само за да вдиша и да повърне пак.

Спазмите бавно отминаха. Тя се превъртя по корем и започна някак си да пълзи.

Можеше да пълзи. Добре. Някаква част от съзнанието ѝ отбеляза, че няма счупени ръце или крака. Добре, добре. Ръцете ѝ бяха лепкави от кръв и още по-лошо, а камъните по уличната настилка режеха коленете ѝ. Ребрата я боляха всеки път, щом си поемеше дъх, но едва ли имаше счупени ребра — май бяха само пукнати. Чупила беше ребра преди и тогава болеше повече от сегашното.

Освен ако тялото ѝ не прикриваше болката, разбира се. Телата го правеха това. Проклети тела! В гърлото ѝ се надигна жлъч и тя изплю кръв.

Не ѝ бяха избили зъбите, но си беше прехапала лошо езика. Нещо пареше около шията ѝ. Страх я беше да го опипа обаче.

Стигна до пресечката след пет или десет минути — или след цяла година.

Коя ли улица беше това? Беше минала по нея, но не можеше да си спомни. Не можеше да си спомни в коя част на градчето се намира. Не беше оживена улица обаче.

Но не можеше да продължи повече. Дясното ѝ око вече беше съвсем затворено. И задникът я болеше. Ритали я бяха. Краката ѝ започваха да се схващат.

Повърна отново. Само стомашни сокове.

Когато отвори още здравото си око, видя, че някой върви към нея.

Свърна настрани и я заобиколи отдалече.

Минаха и други. Мъже и жени. Мъж с ръчна количка. Никой не спря. Оролам, защо никой не спираше?

Безпомощна. Все едно беше съвсем гола. Не можеше да направи нищо. Беше оставена на милостта на всеки, който минеше. На всеки, който поискаше да се възползва.

Заплака и изпита самоомерзение, че плаче. Но наистина я болеше непоносимо.

— Хайде, мила — чу мъжки глас над себе си. — Ще мине. Ти си много храбро момиче. — Беше илитиец, ако се съдеше по акцента. Карис нямаше добро мнение за илитийците. — Облечена си като черногвардейка, ама си бяла като платно. Ти си Карис Белодъб, нали?

Тя не можеше да отговори. Успя само да спре да плаче, нищо повече. Дори да кимне беше победа.

— Сега ще те вдигна. Искам да ми кажеш всички места, където те боли, за да мога да кажа на лекарите, като стигнем в Хромария. Става ли?

— Д… да. — Нещо в него ѝ се стори познато. Но не беше сигурна.

Той я вдигна и тя припадна.

Когато се събуди, лежеше в легло. Не знаеше дали са я упоили с мак, но се чувстваше прекалено добре, за да не са. Обърна глава наляво, видя, че светът кръжи, после я обърна надясно.

Стаята на Гавин! Ха! Идвала беше тук. И — о-хо! Ето го и него: Светлината на кулата, Звездата на звездите, Дясната ръка на Луната. Беше ужасно чаровен, особено с кичура коса, паднал пред очите му.

— Карис? — каза Гавин. Изглеждаше ужасно угрижен. — Чуваш ли ме?

— Мм… — отвърна тя. Усмихна му се. Спомни си, че го беше видяла без риза на Острова на ясновидците. Мм. — Искам да те видя гол.

Олеле! Наистина ли го беше казала? Засмя се.

Гавин се превърна в някакъв нисичък мъж, когото Карис не бе забелязала преди. Лечител с робски халат.

— Мисля, че можем да понамалим мака — каза мъжът.

— Винаги се опитва да ми каже… — Карис си изгуби мисълта.

Изгуби и съзнание.

94.

„Кажи ѝ го. Трябва да ѝ го кажеш.“

Завъртя кафявата топчица опиум между палеца и показалеца си. Карис все още спеше, а навън из коридора щъкаха угрижени хора — подготвяха се за предстоящата война.

Когато вестоносецът бе дошъл при него на изпитанието на Кип, отначало Гавин бе отказал да разбере думите му, а след това почти беше изпаднал в паника. Това, че Карис беше пребита, го бе засегнало много повече, отколкото би очаквал.

— Погледни това, което обичаш — беше казал баща му.

Щяха да отплават утре с отлива. Мобилизацията беше невероятно бърза, защото всички знаеха, че когато дойде заповедта, трябва да действат бързо. Това, което се разиграваше сега, бе просто изпълнението на последните заповеди. Все пак предстоеше да се вземат стотици решения. И макар Гавин формално да не участваше в това, все пак знаеше по-добре от всички как успешно да се сглоби армада и армия.

Но засега седеше до леглото на Карис. Когато я беше видял, цялата плувнала в кръв, си беше помислил, че ще остане осакатена от нараняванията си. После, след като лекарите, които се бяха погрижили за нея, докладваха, си помисли, че е чудо, че не е ранена по-лошо. Сега осъзна, че са я били професионално и точно толкова, колкото е наредил поръчителят им. Че целта им е била да изглежда ужасно — без да я обездвижат трайно. Целта бе предупреждение към Гавин, а не обявяване на война.

Баща му изобщо не разбираше.

Нямаше никакво доказателство, че е баща му, разбира се. Имаше всевъзможни заподозрени, но с този разчет във времето, с тази грижливост, с тази прецизност? Не му трябваха доказателства.

Докато я гледаше на леглото, увита с превръзки и в безсъзнание, Гавин си даде сметка колко е мъничка. Когато беше будна и говореше, бе толкова впечатляваща, че човек го забравяше. Но сега изглеждаше толкова уязвима… нежно наранено цвете.

— Ще им откъсна проклетите ръце. Заклевам се — промълви тихо Гавин.

— Сам ли си говориш, или съм толкова лош симулант? — попита Карис и отвори едното си око. Другото се открехна само на тънка цепка през подпухналото черно.

— Свести се най-после — каза Гавин. Облекчението бе като да смъкнеш смазващо бреме.

— Аз… казах ли нещо… — Гласът ѝ заглъхна.

— Нещо смущаващо, докато беше замаяна от мака ли? Че искаш да ме видиш гол? Не.

Тя затвори очи.

— Късмет имаш, че ме боли толкова, иначе щях да те скъсам от бой, Гавин Гайл.

— Дазен — каза тихо Гавин. Тази единствена дума бе цялата причина да дойде тук. Цялата причина да седи и да чака, докато съзнанието на Карис се проясни — и все пак се изненада като я чу да излиза от устата му.

Едно насинено лице, две почернели очи и разцепена устна не бяха най-лесното платно, на което да се разчетат чувства, и Гавин не видя нищо. Очите на Карис бяха затворени. Все едно не го беше чула. И най-вероятно не беше. Може би се беше унесла отново.

Самотна сълза се процеди от ъгъла на едно затворено око и пропълзя надолу по бузата ѝ.

„Вратата е отворена. Нищо не остава вече, освен да нахлуем през нея.“ Гавин заговори:

— С Корван Данавис съставихме плана месец преди битката на Разцепената скала. Бяхме направили толкова много пазарлъци с толкова много дяволи, че макар да смятах, че първоначалната ми кауза е справедлива, знаех, че победата ще е пагубна за Седемте сатрапии. Корван ми направи белег като на Гавин, а един шпионин ни даде подробностите за бойното му облекло. — Гавин въздъхна тежко. — Майка ми разбра, че съм аз, мигновено, разбира се, но не искаше да ме загуби, тъй че ме научи как да бъда Гавин. Мислех, че ако мога да запазя в тайна преобразяването си поне за няколко месеца, ще успея да предотвратя повечето бедствия за Седемте сатрапии. Не осъзнах колко трудно ще е с теб обаче. Не знаех дори как да говоря с теб. Мислех си, че обичаш Гавин. Да се оженя за тебе — като него? — беше твърде голямо предателство, Карис. Не можех. Просто не можех. Но може би това, което направих, бе по-лошо.

Прекъсването на годежа беше лошо. Тя беше изчезнала, унизена и финансово съсипана, и той бе помислил, че никога повече няма да я види. Отчасти се беше зарадвал — онази негова част, която искаше да живее. Разбира се, Карис щеше да види истината под маската. Но годината, докато я нямаше, му беше дала време да нагласи маската си, да се превърне в Гавин Гайл.

— Кажи ми — каза тя. Нямаше да го погледне в очите и нямаше да мигне, за да изчисти сълзите си. — Кажи ми всичко.

Тонът ѝ беше студен, безжизнен.

Вече знаеше достатъчно, за да го издаде и да го убият, тъй че защо трябваше да е трудно? Играеш и или печелиш, или губиш, нали? Но болезненото усещане дълбоко в стомаха му не беше заради живот и смърт. Някак си тези неща бяха незначителни. Беше заради това, че бе отвратил една жена, която означаваше за него повече от всичко, което бе познавал.

Вдиша дълбоко. Наведе се отново напред. Пет години, пет невъзможни цели. Провалял се беше на тази цел всяка година през последните шестнайсет. Ако тя го убиеше заради това, поне щеше да е направил нещо правилно.

Тъй че заговори. Каза ѝ за пожара в родната ѝ къща, как в онази нощ беше открил, че може да разцепва светлината, и как беше подивял от гняв, убеден, че тя го е предала. Каза ѝ как беше побягнал от срам. Как го бяха гонили. Как около него се беше сплотила една армия, за която дори не беше сигурен дали я иска. А после за Гавин — как беше отхвърлил предложенията му да се предаде. Каза ѝ как после беше започнал да се бори. Как бе поставил Корван Данавис начело на войските си. За боевете в Аташ, за обещанията от няколко парийски клана. За това как се бяха нуждаели от онези парийски подкрепления толкова отчаяно, че бяха бягали, за да ги посрещнат, чак до Тирея… и как бяха открили, че са предадени. Парийските кланове не бяха дошли.

Малко ѝ каза за последната битка. Беше убил много хора през онзи ден, някои от тях братя и синове на мъже и жени, на които бе започнал да се възхищава оттогава.

После ѝ разказа за годините след това. Как се беше изправял пред предизвикателствата да се учи да е Гавин и как се беше опитвал да поправи злините, които толкова малко от другите членове на Спектъра изобщо си бяха правили труд да се опитат да поправят.

Говори повече от час. И докато говореше, усещаше стоплянето ѝ, омекването ѝ към него; изражението ѝ започна да се отпуска, ставаше по-открито. А накрая стигна до битката за Гаристън и последствията от нея и как тя го беше зашлевила и беше казала, че знае тайната му, и как се беше уплашил, че е разбрала истината. Каза ѝ и как бе трябвало да реши дали да ѝ каже истината, или да я убие.

Всякаква топлина, която се бе насъбрала, се стопи все едно беше отворил широко прозорците зиме. Видя как потрепна един мускул на брадичката ѝ. „Ще ме убиеш ли, задник такъв“, казваше потрепването.

— Искаше истината — каза Гавин. — Това, че ти я казах, означава, че можеш да ме убиеш.

— И трябва, копеле такова. Но не очаквай това да стопли сърцето ми.

Нямаше какво да отвърне. Осъзна, че е стрил кафявото топченце опиум между пръстите си на прах.

— Аз съм който съм, Карис — каза той. И осъзна колко нелепо е да каже точно това точно сега. — Искам да кажа, аз съм Призмата, тъй че…

— Знам какво искаш да кажеш. Тъй. Това ли е?

Той се поколеба.

— Не. Не е това, Карис. Снощи убих Гавин.

— Имаш предвид метафорично ли? — попита тя.

Тъй че той ѝ каза. После ѝ каза и за Ана, и ѝ каза истината.

— Но черногвардейците… те казаха, че е скочила.

— Излъгаха, за да ме спасят, Карис. Не съм ги молил за това. Заклевам се. Ана каза какви ли не мръсотии за теб и разбрах, че съм те загубил завинаги. Изблъсках я на балкона и… не че исках да я убия, но тя се преметна през перилото и падна. Качих се на покрива, за да се опитам да Балансирам. Не мога вече. Тъй че слязох долу да пусна Гавин, да го оставя да ме убие. — Не можеше да я погледне. Знаеше, че го гледа ужасена.

Накрая, след като ѝ разказа за Гавин, каза:

— Не знаех какво ти е направил той. Как те е… унизил. Трябваше да съм го разбрал, но бях толкова загрижен за себе си, че не можех да видя дори и най-очевидните неща за хората около мен. Съжалявам, Карис, и знам, че не съм се държал подобаващо, но те обичам и искам да прекарам остатъка от живота си с теб, стига да можеш да ми простиш.

Тишината беше толкова дълбока, че можеше да се удави в нея.

— Вбесяващ. Непоправим. Груб. Тъп. Ужасно тъп. Но не и неискрен в крайна сметка. Това си ти, нали, Дазен Гайл?

— Да.

— Целуни ме — каза Карис.

— Моля?

— Не моля.

Той стана от стола и седна на ръба на леглото. Тя изохка от болка от раздвижването.

— Извинявай — каза той. — Може би…

— Казах: не моля.

— Но устните ти са напукани и…

— Не моля.

Той я целуна с нежността на мъж, целуващ тежко болна жена.

Тя се отдръпна. Изгледа го през цепките на подутите си очи, неодобрително.

— Това беше ужасно, Дазен Гайл. Не беше целувката, която чакам от шестнайсет години.

— Втори шанс? — попита той.

Тя опита да се нацупи.

— Хм. Не го заслужаваш.

— Сериозно? — попита той сериозно.

— Да — каза тя строго. — Но пък ако ние с теб не сме за втори шансове, не знам кой е. — Усмихна се обаче.

Той я целуна отново, нежно, едва докосна устните ѝ. Но това, което започна като нежност, скоро премина в изкушение и страст. Той я притисна до себе си и докато се целуваха, усети как някакво напрежение в него се разхлабва, напрежение, което се беше стегнало на възел от толкова време, че бе започнал да мисли за тази болка като за част от болката да си жив.

Тя се отдръпна и внезапно потръпнал от страх, че ще бъде отхвърлен, Гавин също се отдръпна.

Но Карис изпъшка:

— Боя се, че ме оставихте без дъх, лорд Гайл…

— О, съжалявам. — Облекчение и усмивка.

— … защото точно сега не мога да дишам през носа.

Засмя се и той също се засмя, със съжаление.

— Толкова си красива…

Сърцето му подскачаше така, сякаш щеше да изскочи.

Тя го погледна недоверчиво.

— Може да съм почти сляпа точно сега, но ти не би трябвало да си. Мен ме пребиха. Какво е твоето извинение?

Той се засмя.

— Нямах предвид точно в този момент… Знаеш ли какво? Мисля, че устните ми могат да са по-убедителни без думи. Я ела тук.

Целуваха се и се целуваха, и се кикотеха заедно, че Карис трябва да си поема дъх, и как Гавин бъркаше леките ѝ стонове на страст и леките ѝ стонове от болка, когато станеше твърде страстен. Светът спря. Никакви тревоги, никакви грижи. Възелът, за който Гавин не беше знаел, че носи в себе си, се разхлаби и се развърза, и изчезна, и той изведнъж се почувства по-силен, отколкото през целия си живот. Свободен. Силата на тайната разбита, оковите счупени.

— Милостиви Оролам, как искам да се любя с теб — каза тя.

— Мога да бъде склонен — отвърна Гавин бързо.

Тя простена от безсилие.

— Само тялото ми да беше толкова склонно…

— Мога да съм… нежен — предложи той с дяволита усмивка.

Тя го придърпа към себе си и прошепна в ухото му:

— След като шестнайсет години ми липсваше, Дазен Гайл, последното, което искам от теб, е нежност.

Той преглътна. Нямаше думи.

— Ще се омъжиш ли за мен, Карис Белодъб? — Проклятие! Можеше да го направи по-добре. В такива въпроси трябваше да има известно красноречие, нали?

Но пък може би една простичка истина беше по-добра от изкусно поднесената?

— Карис, защо плачеш?

— Защото е крайно време за обезболяващото ми, идиот такъв.

На вратата се почука.

— О, шегуваш се, нали? — каза Гавин и погледна към вратата все едно можеше да я убие с очи. Обърна се отново към Карис. — Означава ли това „да“?

— Ти ме изтощи и се възползва от предимството си, че съм на легло, тъй че…

— Тъй че означава „да“?

Ново чукане по вратата.

— Глупак такъв! Разбира се, че означава „да“.

— Обичам те, Карис Белодъб.

Тя се усмихна.

— И би трябвало.

Вратата се отвори и един черногвардеец вкара в стаята инвалидния стол на Бялата. Гавин не можа да скрие усмивката си.

— О, да не би да прекъснах нещо? — попита Бялата.

— Не — отвърна Гавин. А Карис каза:

— Да.

— Разбирам.

— Вие сте точно човекът, който се надявах да видя — каза Гавин. — Върховна жрице, ще бъдете ли така добра да осветите брака ни?

Бялата сведе глава и ги погледна над очилата си.

— Е, Гавин Гайл, определено ти отне доста време. И ти, Карис Белодъб! Най-мудната съблазън в историята! Жена с твоите чарове! — Бялата изсумтя.

— „Да“ ли е това? — попита Гавин.

— Разбира се, че е „да“ — отвърна вместо Бялата Карис. Беше се ухилила до уши.

— Предполагам, че Гавин тръгва на война и че ще искаш това да стане веднага щом се върне? — каза Бялата.

— Не — заяви Гавин. — Сега.

— Сега? — възкликна Карис. — Не искаш ли все пак да помислим малко? И двамата нямаме представа в какво се въвличаме.

— А кога ще имаме? Някои неща не можем да знаем, докато не се въвлечем в тях. Ще се въвлека в това, с тебе. Това е повече от достатъчно за мен. — Гавин се обърна към Бялата. — Веднага.

Бялата изсумтя, после каза:

— Бива. — Но се усмихна. — Гавин, готов ли си да се примириш, че баща ти ще се откаже от теб след този брак?

— Точно сега се чувствам непобедим — отвърна Гавин. — А вие откъде знаете?

— Ще се откаже от теб? — попита Карис.

— Ще ти обясня. По-късно — каза Гавин.

— Аз също — каза Бялата.

Карис се направи, че не е чула, и каза:

— Обещай ми голяма сватба, когато се върнеш.

— Не голяма. Огромна.

И така се венчаха. Клетвите бяха прости. В изпълнение на обичайните си задължения като Призма самият Гавин беше подканвал младоженци и невести да положат клетвите и им беше подсказвал думите, но днес ги беше забравил. Едва излизаха от устата му. Едва съзнаваше дори присъствието на Бялата — очите му не се откъсваха от Карис. Беше изпълнен с необяснима нежност към тази прекрасна, упорита, опърничава, възхитителна жена.

Целуна я, а тя се намръщи наужким.

— Време за още лекарство? — попита той.

Тя кимна.

Гавин намери шишенцето с тинктурата и ѝ наля дозата. Тя я изпи и се отпусна на възглавниците.

— Върнете се при мен, милорд. Върнете се скоро, чувате ли ме?

— Да, милейди — отвърна той. Не можеше да спре да се усмихва.

След по-малко от минута Карис вече спеше дълбоко.

Гавин се обърна към Бялата.

— Браво, Призма — каза му тя. — Може би все пак бях права за теб.

— Правя каквото мога.

— Дано да е достатъчно, за да ни спаси.

И в спокойствието на мига той си спомни защо толкова се беше старал да няма спокойни мигове с Бялата. Щеше да го помоли да идат на покрива и той да Балансира. Сигурно бе чула всички истории, които му бе разказала Марисия. И знаеше какво означават те.

— Знаеш ли — каза тя. — Бях на покрива един ден. И знаеш ли какво видях? Жерави. Хиляди жерави, мигриращи. Виждал ли си ги някога?

— Не, доколкото помня.

— Летят в клин. Нещо в клина улеснява полета им.

Говореше странно. Все едно обясняваше на дете. Гавин, разбира се, беше виждал ята жерави.

— Тази година не летяха в клин. Летяха в линия. Хиляди. Наистина странно. А и жеравите никога не летят над вода, когато отлитат. Виждах, че им е трудно. Падаха, умираха. Летяха право към мен. А след това, изведнъж, когато стигнаха до Малки Яспис, странната им линия се разпадна. Кацнаха на Ясписите, а не са го правили от много години. Когато излетяха, полетяха нормално. — Не довърши, просто замълча. — Все едно, оцеляха.

Той беше спрял бедствието, напастта… и бе спасил някакви жерави. Топките на Оролам!

— Това е чудесно — каза Гавин.

— Можеш ли все още да се качиш на покрива? — попита тя.

— Да, мога. — Каза го спокойно.

Тя го гледаше съсредоточено. Повярвала ли му беше? Разбира се, това трябваше да е начинът ѝ да му каже, че знае. Освен… освен ако не беше безсмисленото дърдорене на една стара жена. Може би старческото слабоумие идваше по този начин при умна жена като Орея. Може би тя разполагаше с парчетата и някаква част от нея се опитваше отчаяно да сглоби всичко, като го изговори на глас.

Или пък го предупреждаваше, заради приятелството им. Приятелството им? Бяха ли приятели в края на краищата? Но тя беше изцяло предана на Хромария, на задълженията си, на Седемте сатрапии. Следващите ѝ думи… Знаеше, че следващите ѝ думи ще са: „Гавин, трябва да обсъдим как да те улесним в оттеглянето.“

— Гавин — каза тя. — Генералите са в стаята ми, планират нахлуването. Мисля, че опитът ти ще им е от полза.

Гавин си пое дъх. Това означаваше, че и баща му ще е там. Ужас. Стана, наведе се да целуне Карис по челото, разкърши рамене.

— Добре, Орея. Хайде да спасим света.

95.

Генералите и адютантите им се бяха събрали около маса, на която бяха разпънати карти.

— Значи имате шпиони в армията на Цветния принц — каза Гавин.

— Предостатъчно — отвърна брадатият, почти оплешивял парийски генерал Каул Азмит, по-малкият брат на парийския сатрап. Беше винаги вежлив и не особено умен.

— Проекция или действителни данни? — попита Гавин. Искаше да разбере дали гледа позициите на армията на Цветния принц отпреди осем или десет дни, или това са преценките за сегашните позиции.

— Проекции, базирани на превъзходни данни — отвърна генералът на Кървавата гора. Той също бе плешив, макар и да беше млад, луничав и глуповат. Политическа невестулка, комуто не беше работа да води ловна експедиция, още по-малко армия.

— Откога е това? — попита Гавин.

— От десет дни — отвърна генерал Азмит. — Два дни е отнело на посредника ми да стигне до контрабандиста, който носи писмата, контрабандистът хванал добър попътен вятър. Спечели си бонус, че стигна тук за седем дни. Пристигна снощи.

— Същият ли контрабандист използвате за пътуването обратно?

Генерал Азмит кимна.

Което означаваше, че контрабандистът вероятно е излъгал за бързината на пътуването си, за да вземе бонуса. Повечето контрабандисти на аташийското крайбрежие все още използваха галери, така че не можеха да попаднат в безветрие и дългите им широки кораби минаваха покрай брега, което пиратските преследвачи не можеха да направят. Но една галера просто не можеше да дойде от Аташ за седем дни. По-вероятно девет. Може би десет.

Ако Гавин беше тук, нещата щяха да са различни. Ако Гавин беше промахос, нещата все пак можеха да се получат. Но сега това беше непостижимо. Баща му го бе направил невъзможно и баща му нямаше да се откаже. Непокорството на Гавин, щастието му да се ожени за Карис щяха да струват живота на много хора.

Но Гавин не беше виновен за това. Нямаше да поеме вината за това. До неотдавна щеше да го направи. Не, тези генерали не ставаха за генерали, всичките бяха поставени на постовете им от хора, които би трябвало да са по-разумни. Имаше много ветерани от последната война, които можеше да са поставени начело. Гавин бе направил най-доброто възможно за хората на Гаристън. Не можеше обаче да наложи правилните решения на други. Така че попита:

— Колко бърза е предислокацията ви?

Идиотът от Кървавата гора заговори:

— Всъщност не можем да започнем да обсъждаме стратегията, докато не пристигне лукслорд баща ви. Би трябвало да дойде всеки момент, лорд Призма.

— Няма значение — каза Гавин.

— Лорд Призма?

— Когато пристигнете в Ру, мисля, че ще откриете, че армията е ето тук. — Гавин посочи малкото градче Ворил, на два дни път от Ру. — Ще откриете, че корехидорът разполага може би с половината от оръдията, за които докладва, и с по-малко от половината барут, защото винаги се е тревожил повече за егото си, отколкото за отбраната. Тъй че вместо да прилича на глупак за вас, които се опитвате да го спасите, ще се държи като глупак и ще ви лъже — нещо, което няма да разберете преди да е станало твърде късно. Минавал съм през тази страна. Ако не ви възпрепятстват и си платите, този участък е лесен. Преодолях го за три седмици, макар че брат ми имаше саботьори и нападателни отряди, които ни притесняваха непрекъснато. Вашите шпиони са събирали погрешни данни. Важното не е точният брой на конниците или кой е освободен роб или доброволец. Тези неща е добре да се знаят, но трябва да знаете с колко наковални разполагат те, с колко опитни ковачи, с колко желязо. Поставени ли са на командни постове ветерани от Войната на Лъжепризмата, или тези постове са отишли в ръцете на фаворити на Цветния принц, които не знаят нищо. Колко дълги са снабдителните им линии и колко храна могат да доставят. Вече е твърде късно да се получи отговор на много от тези въпроси. Твърде късно е да пращате нападателен отряд, за да прихване снабдителните им фургони или да унищожи ковачниците, или да избие ковачите и да повреди колелата на фургоните, преди да преодолеят прохода Малките сестри. Можеше да сте спечелили седмици и да изложите на риск само десетина души за тази цел. Цветния принц също не е предвождал армия досега и вие не сте виновни, че никой от вас не е… но сте виновни за това, че не сте поискали опитните бойци да ви посъветват. А сега ще поискате от тези мъже да загинат, и то без никаква основателна причина. Фактът е, че каквото и да направите, няма да спасите Ру. Вече е свършено. Ако бяхте благоразумни, щяхте да пратите вестоносци да им кажат да опразнят града, да се прегрупират при Руишки нос и да изнесат от града припасите, от които армията на Цветния принц най-много ще се нуждае. Но не сте направили това, защото искате да спечелите една битка вместо да спечелите война.

— Аз си имам своите битки, господа — приключи той. — Битки, които все още мога да спечеля и които ще ни помогнат така, както вие изобщо не си представяте.

96.

Точно докато влизаше в стаята си, Гавин видя баща си да идва с асансьора. Добре че старият кучи син беше сляп. Гринуди беше с него, но беше с гръб и помагаше на стареца да излезе от асансьора.

Карис спеше в леглото му. На стол до леглото седеше командир Железни.

— Командире — каза Гавин.

— Лорд Призма. — Имаше някаква странна отчужденост в гласа на Железни.

— Проблем ли има? — попита Гавин.

Железни го погледна.

— За малко щях да загубя един от стражевите си командири, един от приятелите си, в нещо, което изглежда като целенасочено нападение. А някой уби един от учениците ми вчера. Двама от дребосъците се кълнат, че мъжът се целел в Кип и улучил момичето случайно. Имате ли някакъв коментар, лорд Призма?

— Мога ли да ти се доверя докрай, Железни?

Железни се поколеба, както и трябваше.

— Това е положението — каза Гавин.

Командирът въздъхна.

— Обречени сме, нали?

Гавин не го разбра. Обречени, защото не си вярват един на друг?

— Хромарият е ударено от мълния дърво. Все още се държи, но е мъртво отвътре. Точно затова ще загубим — каза Железни. — Имаме цялата сила на света, но вярата ни е мъртва. Ако не вярваме в това, което правим, заради самото него, го правим просто за да поддържаме силата. И мисля, че някои от нас много ги бива в това да продължават да жертват хора просто за да хранят звяра.

— Сериозно ли го мислиш? — попита много кротко Гавин.

— Когато Ру падне, ще започне истинска война. А почне ли истинска война, а не просто въстание на няколко недоволни безумци, тогава започват въпросите. В някой момент всеки от нас ще трябва да се запита дали сме на правата страна. Ако вече сме решили, че нашата страна е грешна — че не съществува никакъв Оролам, че Хромарият е просто опит да се направи най-доброто от една лоша ситуация, — тогава накъде се обръщат хората за сигурност?

— Може би хората не трябва да търсят сигурност — каза Гавин.

— Трябва. Не трябва. Все едно е. Правят го.

Беше прав. Разбира се, че беше прав.

— Железни, да не би да ме молиш да се върна към религията? — попита Гавин.

Железни прие шегата със строг поглед.

— Собствената ми вяра е мъртва, лорд Призма. В немалка степен заради вас. Не съм ви молил да приемете една лъжа, но искам хората ми да имат основание да умират. Аз също няма да лъжа. Не мога да им кажа, че това, което правим, е важно. Ако това е без значение, ако искате от нас да умираме, защото дългът ни е да умираме, мога да приема това. Това може да е достатъчно за мен. Ще е достатъчно за Черната гвардия. Няма да е достатъчно за всички останали обаче.

— Толкова много ли ме обича Черната гвардия? — попита Гавин.

Железни изглеждаше стъписан от въпроса му.

— Ние не умираме за вас. Умираме един за друг, за нашите братя и сестри. Умираме за Черната гвардия. — След това се усмихна широко. — Но от ваша страна изглежда едно и също, предполагам. — Изправи се, погледна Карис, преглътна, после отново се обърна към Гавин. — Би трябвало да ѝ дадете пръстен, знаете ли. Особено ако тръгнете към собствената си смърт.

Разбира се. И трябваше да се погрижи тя да е осигурена, ако умре. Проклятие!

Железни излезе, а Гавин излезе след него. Слезе на етажа с апартаментите на баща си и майка си, като кимна вежливо на учениците, които му направиха място в асансьора, запътени по задачите си из кулата. Влезе в покоите на майка си.

Беше си мислил, че е приел смъртта ѝ, но когато влезе в стаята ѝ и вдиша познатите успокояващи миризми, спря до вратата. Имаше я миризмата на полирано дърво, лъха на лавандула, на водните лилии, които винаги беше мразил, малко на портокал, и на билките, които никога не бе могъл да определи. Единственото, което липсваше, бе миризмата на парфюма ѝ. Бучка заседна в гърлото му и заплаши да го задави. Едва можа да си поеме дъх.

— О, майко, най-после го направих. Най-после направих каквото бе редно с Карис. Жалко, че не можа да видиш това.

— Милорд? — намеси се плах глас. — Толкова съжалявам, милорд. Да се оттегля ли?

Беше стайната робиня на майка му. Гавин дори не знаеше името ѝ. Различно момиче от последния път. Нищо чудно, че стаята беше безукорно чиста, без дори прашинка.

— Калийн — каза Гавин. — Справила си се добре. Красиво е. Напомня ми за нея.

— Наистина съжалявам, милорд. — Тя скри лице в шепите си.

Гавин поклати глава. Момичето беше младо. Майка му винаги беше обучавала помощниците си превъзходно и беше избирала само интелигентни роби — предпочиташе това пред физическата красота, за разлика от други властни фамилии. Но имаше някои ситуации, за които човек не може да обучи едно четиринайсетгодишно момиче.

— Майка ми никакви указания ли не е оставила за теб? — попита Гавин. Обикновено, също като него, майка му беше държала поне половин дузина роби в домакинството си. Беше ги намалила напоследък — освобождаваше онези, които ѝ бяха служили предано дълги години. Гавин вече знаеше защо.

— Тя каза… — Момичето се поколеба, след което продължи: — Каза ми, че дава заповед за освобождаването ми на Гринуди, понеже една робиня не може сама да занесе писмото за освобождаването си на архиварите. Аз не… Простете милорд, но не съм чула нищо за това оттогава.

— Дърт мръсник — изруга Гавин. Баща му все още отказваше да приеме факта, че жена му е мъртва, тъй че просто беше пренебрегнал момичето. Беше стояло затворено тук четири месеца, без да прави нищо друго освен да чисти прахта, да носи свежи цветя и да се надява. — Тя остави ли ти писмо?

— Да, милорд — отвърна момичето шепнешком. — Гринуди го взе.

— Естествено. — Нямаше да им хареса, ако Гавин нахълташе в стаята на баща си.

Във вечната нощ да вървят и двамата! Гавин вече беше убеден, че баща му е поръчал побоя над Карис. Опитът за покушение срещу Кип беше под съмнение, но и той не можеше да се отхвърли.

„Погледни това, което обичаш.“ Да бе!

Отиде до вратата, притегли червен луксин в ключалката, напъна я, докато резетата се разхлабиха, а след това вкара жълт луксин, стегна волята си и изви. Ключалката изщрака и се отвори.

Можеше да е полумъртъв, но не беше кастриран все още, нали? Запали една лампа така, че да хвърли ярък жълт блясък из покоите на Червения, отиде до писалището и зарови из документите. Баща му беше на горния етаж, а един военен съвет със сигурност щеше да се проточи часове дори за толкова невеж за войната човек като баща му. Андрос Гайл, изглежда, си мислеше, че да си гениален означава да си добър във всичко, а генералите му щеше да трябва да запълват празнините в знанията му грижливо и бавно, за да не разгневят стареца. Предвид колко невежи бяха и самите те, щеше да отнеме доста време.

Беше почти комично колко много чудесна информация беше оставил баща му на открито. Гавин съжали, че не беше дошъл тук просто да поразрови. Андрос просто беше тук толкова често, че явно изобщо не беше помислял за опасността някой да влезе в покоите му, докато го няма. Нали почти никога не излизаше от тях.

Намери бързо бележката за робинята. Почеркът на майка му бе красив и равен, не бе загубила уменията си дори с напредването на възрастта.

„Ние, притеглящите, сме ограбени от живот преди възрастта да ни ограби от дарбите ни.“ Гавин не знаеше дали това е най-голямата жестокост от всичко, или малка добрина. Погледна писмото. Беше точно както бе казало момичето — простичко безусловно освобождаване и дарение от четиристотин данара. Момичето щеше да остави робството с повече пари в ръката си, отколкото щеше да е спечелила от слугинска заплата за две години. Цяло състояние за едно младо момиче. Достатъчно за зестра в селските райони на малкото сатрапии, където такива неща все още бяха обичайни. Единствената необичайна част бе, че на момичето се даваше въоръжена охрана от наемническата част Разцепения щит, за да я отведат до дома ѝ — Фелия Гайл несъмнено бе отчела факта, че изпращането на едно много младо и привлекателно момиче у дома с такова богатство ще го изложи на голяма опасност. Разбира се, пращането на охрана от Разцепения щит щеше да струва повече от двеста данара, но тези наемници имаха надеждна репутация.

Като много жени със социална съвест, Фелия Гайл беше хранила дълбоки резерви към робството. „Не сме ли всички ние братя и сестри под светлината?“ — питаше тя често. Гавин почти можеше да чуе гласа ѝ: „От гледната точка на Оролам какво значение има кой как е облечен?“ Но като мнозина други тя все пак имаше роби. Невъзможно беше човек да си представи един свят без тях. Хора нямаше доброволно да се хванат на работа в галери или в сребърните мини, или на каналите, нали? А какво прави човек с вдовиците и сираците, когато една страна е завладяна? Просто ги оставяш да измрат още първата зима? Оставяш ги за плячка на търговци на роби с по-малко скрупули, отколкото имаха цивилизованите сатрапии?

Тя често казваше, че робството е обезчовечаващо. Боят, правенето на копелета, несигурността на самите собственици. Никога не беше харесвала това. Това освобождаване беше щедро, меко казано. Но не и необичайно за онези собственици, които се бояха, че скъпите на сърцата им роби ще попаднат при жестоки господарки или развратни господари, или при вражески фамилии, които може да ги принудят да разкрият срамни тайни за предишните си собственици, или дори на добри фамилии, които може да изпаднат в затруднения и да им се наложи да отдадат под наем робите си за работа в мините или бардаците.

Гавин прибра писмото в джоба си. Огледа стаята зачуден дали има още нещо, което трябва да открадне. Пари? Скъпоценни камъни? Трябваше ли да се опита да прочете кореспонденцията на баща си? Отвори писалището и намери кутията. Огледа я за миг, след което се отказа да се опитва да я отвори.

Андрос Гайл живееше и умираше от кореспонденцията си. Кутията нямаше да поддаде пред нищо по-малко от длето и ковашки чук. Ако изобщо.

Гавин я върна на мястото ѝ. Беше тежка при това. Всъщност някои от предишните съдържания на кутията бяха опразнени, за да се отвори повече място. Няколко скъпоценни камъка с големината на яйца на пойна птица лежаха небрежно в чекмеджето между пера и хитроумната илитийска перодръжка с мастилен резервоар, която баща му толкова много харесваше.

Все пак изпитваше извратения подтик да открадне нещо. Тъй или иначе щяха да се откажат от него, тъй че може би трябваше да направи нещо, за да си го заслужи.

Очите му се спряха на страничната маса с купчините карти на Деветте крале на нея. Явно баща му беше играл наскоро. Беше едно от малкото неща, които носеха радост на стареца. Гавин беше играл с него безброй пъти в миналото. Старецът почти винаги печелеше. Беше по-добър играч от Гавин и нямаше нищо против да послъже при това, ако решеше, че може да мине, макар да се беше огорчил много онзи единствен път, когато Гавин го хвана, че го прави, и никога повече не се опита да измами, доколкото знаеше Гавин.

Но вместо да грабне една от колодите на масата Гавин се запъти към един от килерите. Баща му веднъж беше измъкнал оттам удивителна колода, след като Гавин бе спечелил три игри поред. Килерът имаше ключалка, но не беше нищо сериозно. Гавин порови из стари документи и любимите книги на баща си и намери стара, украсена със скъпоценни камъни кутия за карти. Извади я и я отвори. Картите бяха изключителни, но нямаха по себе си белезите за слепец. Трябваше да са били любимите на баща му преди зрението му да помръкне.

Пусна кутията с колодата в един от джобовете си и се върна в покоите на майка си. Младата робиня стоеше там и кършеше ръце. Той ѝ връчи писмото и отиде до сейфа на майка си. Трудно беше да се разбере дали цифрите изобщо са подредени в някаква система. Опита рождената си дата. Не се отвори.

Аха. Беше опитал рождената дата на Гавин. Добре: отново потъваше в маскировката.

Датата на Дазен подейства. „Благодаря ти, майко.“ Взе няколко кесии със злато и сватбения ѝ пръстен, и няколко рула монети. Даде на младата робиня едно, после още едно. Тя се ококори.

— Занеси това писмо на западните кейове, на Улицата на пекарите, знаеш ли я? Сградата със син купол приютява наемническата част на Разцепения щит. Искай да говориш с Едноокия или с Тая Вин. Бих те посъветвал по-скоро с Едноокия, той е добър към млади момичета. Кажи им, че те е изпратила лейди Фелия Гайл. Можеш да платиш до триста данара, за да те заведат у дома, включително всички техни разходи — ако можеш да се спазариш за по-малко, другото задържаш. После купуваш превоз до дома ти… откъде си?

— От Вивург, милорд.

— От Пария? Не приличаш на парийка.

— Първо поколение, милорд. Родителите ми са бежанци от войните. Не е толкова лошо. Много от нас има във Вивург.

— Добре. Пътят е дълъг, би трябвало да платиш четирийсет данара за добра каюта. Нар долу е по-евтино, но недей. Накарай охраната си да вземе легло с теб. Мъж или жена, няма значение, с Разцепения щит е безопасно. Можеш да помолиш за жена, ако предпочиташ. Също така занеси тази бележка на шивач. До мръкване трябва да свалиш робското облекло. Разбрано? — Гавин надраска бележка. — Трябва да се качиш на кораб тази вечер обаче. Това е желание на майка ми, но баща ми точно сега не е много с ума си. Не бива да си тук, когато е ядосан, а аз му давам достатъчно основания да е ядосан. До седмица ще забрави за теб, но засега…

Надраска втора бележка и я подписа със собственото си име. Капна на нея червен луксин, притисна го с волята си, за да приеме формата на печата му, и след това я подпечата с луксин.

— Това казва на всички, които биха могли да те спрат, че Призмата ще провери за теб и ако с теб е станало нещо лошо, ще развихри мъстта си над тях. Може да не се окаже вярно. Не знам дали изобщо някога ще стигна до Вивург, но ако живея достатъчно дълго, ще се опитам. Разбра ли?

Момичето изглеждаше готово всеки момент да се разплаче.

— Милорд… не знам как да ви благодаря…

— Тръгвай — подкани я той. — Много опасно е за теб тук. — „И за мен.“

Тя излезе и той я последва. После слезе долу в кулата и скри двете колоди на едно място, където беше сигурен, че баща му никога няма да провери. Върна се в стаята си.

Карис спеше. Гавин хлъзна пръстена на майка си с огромния рубин на пръста ѝ. Тя не се събуди. Странно, пръстенът се намести съвършено. Можеше да се закълне, че пръстите на майка му бяха по-дебели от нежните пръстчета на Карис. Гавин огледа пръстена.

Майка му го беше прекроила, за да става на Карис. Гавин се усмихна. Благодаря ти, майко. Представи си лукавата ѝ усмивка — тя бе знаела, че той ще се досети. „Не си наследил всичкия си ум от баща си“, щеше да каже. Все още усмихнат, докато сълзите напираха в очите му, целуна Карис по челото. Задържа ръката на жена си и поседя с нея. Ръката на жена му. Неговата жена.

След всичко, което бяха преживели. Битките срещу бесовете. Тъмнината и отчаянието. Прибра кичур коса зад ухото ѝ. Докосна нежно лицето ѝ. Попи я с очи, за да запомни всяка нейна черта. Пое си дъх, и дъхът бе чист.

В един свят, в който всяка опасност нарастваше, а собствената му сила отслабваше, Карис бе неговият гръб. Винаги беше гърбът му. И някак си, макар и да умираше, макар силата му да се раздробяваше и съдбата да надвисваше над него, се чувстваше по-цял от всякога.

Хомотът на отговорността лежеше провиснал до един от пилоните на леглото. Гавин целуна челото на спящата си жена, разкърши врат, развъртя рамене и надигна отново проклетото нещо. Нахлузи го. Почувства се добре. Все едно беше направено за него.

Марисия чакаше до вратата. Лицето ѝ беше грижливо сдържано, ръцете хванати пред скута, готова да служи. Гавин ѝ подаде бележката за регистъра на кулата, за да впишат, че майка му е освободила робинята си. Марисия я взе мълчаливо, но в стойката ѝ се долавяше колебливост.

— Марисия — каза тихо Гавин. — Аз… ако си заминала, когато се върна… помни, че за теб винаги ще има място тук.

Тя се поклони сковано и той разбра, че го прави, за да прикрие внезапно бликналите сълзи. Буквално избяга от стаята. Гавин потърка нос и също излезе в коридора, като се стараеше да не поглежда повече към нея. Командир Железни бе там и чакаше мълчаливо.

— Командире — каза Гавин. — Какво би казал да направим малко плъзгане? Един опасен флирт със смъртта.

Железни не отвърна нищо, но устата му се изви в лека усмивка.

97.

„Макар много да е взето, много остава“, казваше Гевисън.

Гавин мразеше поетите. Двамата с Железни бяха взели храна и оръжия и излизаха в открито море.

— Ще се снаряжиш ли? — попита Гавин, докато навличаше бронята.

— Плъзгал съм с вас и преди — отвърна Железни.

— И?

— Предпочитам да не се стягам в тежести, когато може да ми се наложи да плувам.

А, да, не всеки можеше да плува в пълна броня.

— Ветровито е днес — каза Железни.

Само това каза, но на Гавин не му беше трудно да се сети, че не гори от нетърпение да се понесе с изключително висока скорост над големите вълни. Нищо чудно, че не искаше бронята си.

След минута вече бяха над вълните. Както и преди, Железни беше чудесен партньор на плъзгуна и съчетаните усилия на двамата дадоха възможност с помощта на перките Гавин да издигне плъзгуна почти над водата. Това беше добре, защото водата днес бе развълнувана, вълните стигаха до два разтега височина. С добре стабилизираните перки на плъзгуна Гавин бе в състояние да задържи съда почти равно. Ако бяха на повърхността, щеше да е ужасно пътуване, невъзможно всъщност.

След няколко часа обаче се измъкнаха от лошото време.

Наближиха аташийския бряг и Гавин плъзна на запад, докато не видя залив, който му беше познат. При невероятната скорост, с която бяха пътували, и невъзможността да засичат навигационни данни насред вълните, се бяха отклонили на трийсет левги от курса. Толкова голяма грешка за нормален кораб щеше да означава още ден по море. Не и за тях.

Бяха изпреварили армията на Цветния принц и бяха твърде далече на юг. Железни притегли бинокъл и видяха няколко илитийски кораба. Търговски, за да снабдяват армията. Цивилни, но цивилни, които вероятно имаха оръдия и барут и които щяха да предизвикат хаос сред мирните и невинни граждани на Ру.

Гавин погледна Железни. Командирът поклати глава.

Беше прав. Разузнаването първо. Боят — след това.

Плъзнаха през смарагдовите води край Идос, като го заобиколиха отдалече. Хора на кулите с телескопи с фини лещи щяха да ги видят много преди да са успели да съберат някаква информация. Подминаха още кораби: почти всички плаваха на запад, несъмнено също за да снабдяват армията.

Това не беше добре. Няколко илитийски кораба можеше да са просто на предприемчиви търговци, които знаеха, че могат да си докарат бърза печалба. Но гледката с десетките галери от Идос, кокаси от Рутгар (безсмислено, защото ги притежаваха много търговци) и каравели от Гаристън означаваше, че управлението, което настъпващата армия бе оставила зад себе си, наистина полага всички усилия да поддържа нашествието. Което пък означаваше сравнително добро управление. Както знаеше Гавин, първият знак за неприятност беше, когато градовете, които си подчинил, престанат да ти изпращат припаси. Ако Гаристън само за няколко месеца беше превърнат в град, който можеше да изнася стоки, това означаваше, че Цветния принц се справя по-добре с управлението му, докато го няма в града, отколкото алчния губернатор от Рутгар, докато беше там. Лоша новина.

Останалата част от деня прекараха в разузнаване, без да посмеят да се доближат много до Руишки нос, където фортът несъмнено щеше да има добри наблюдатели, но отбелязваха точно колко кораби подминаваха, както и местата, където можеше да са пропуснали кораби. Най-важното, което научиха просто от позициите на корабите, беше, че Гавин е прав. Армията беше може би на шест дни път от Ру. Това означаваше, че корабите, идващи на помощ от Хромария, ще пристигнат едва ден преди армията на Цветния принц. Стига времето да беше благоприятно.

Времето не бе достатъчно. Доста време отнемаше да се пренесат на място буретата с барут в град под обсада. Отнемаше време да се прецени къде са най-добрите позиции за стрелба и да бъдат обучени хората да ги помнят в разгара и паниката на самата битка. Отнемаше време да се организират лазарети и спални помещения на най-логичните места и да се определи кои части с кои да си съдействат, и за офицерите да преценят кои от офицерите на съюзниците им са тъпаци. Координация, логистика, резервни планове, укрепени пунктове, кои места трябва да бъдат отбранявани с цената на всичко и кои може да бъдат отстъпени и след това върнати на тежка цена за врага… всички тези неща отнемаха време. Не беше достатъчно просто да поставиш няколко хиляди души в един град, а Гавин се опасяваше, че точно това ще направи баща му.

Андрос Гайл, при цялата му интелигентност, беше политик и притеглящ, но не и пълководец. Гавин не можеше да го мрази заради това. Така виждаше и самия себе си. Мъже като Корван Данавис бяха силни в други неща и Гавин се беше научил да разчита повече на него, отколкото на себе си. В битката при Хребета на Ивор беше видял един взвод, смален наполовина, изолиран и здраво притиснат на левия фланг на армията. Ако те рухнеха, фронтовата линия щеше да се разкъса и врагът щеше да ги превъзхожда числено поне три пъти.

Дазен беше отменил щурма, който беше замислял, за да ги подкрепи.

Генерал Данавис го беше спрял.

— Познавам тези мъже — беше казал. — Ще издържат. Тръгвай.

Дазен го направи и спечели битката. Без атаката му в центъра центърът щеше да се е разбил. Дори не беше видял това, не беше разбрал колко зле е центърът, докато не пристигна там с двеста конника и петдесет конни притеглящи. Корван го беше разбрал и се оказа прав за взвода на фланга също така. Но ако Дазен бе направил каквото възнамеряваше, щяха да загубят. Той може би щеше да се спаси, но армията му щеше да е унищожена.

Андрос Гайл, от друга страна, никога нямаше да се довери на друг човек повече, отколкото на себе си.

Гавин и Железни се върнаха след залез-слънце, като гребаха последните няколко левги, за да скрият плъзгуна. Не се върнаха в Хромария обаче. Вместо това пресрещнаха първите кораби на нашественическата сила.

Железни отиде да провери къде са настанени черногвардейците, а Гавин тръгна да потърси генералите. Осведоми ги за всичко, което беше открил, и пренебрегна въпросите им за това как е научил точните местоположения на вражеските кораби в реално време и отвъд половината море.

По-лошото беше, че глупаците не му повярваха.

Гавин се погрижи един секретар да запише всичко и каза:

— Просто съставете два комплекта планове. В единия правите това, което вече сте планирали да правите с малкото данни, които имате. В другия планирайте все едно, че всичко, което ви казвам, е вярно. Много скоро ще знаете кои планове да използвате.

След това ги остави и отиде в каютата на някакъв благородник, който я беше опразнил веднага щом хората на кораба видяха, че Гавин пристига. На другия ден щеше да се върне и да потопи колкото кораба е възможно. Проклето нещо беше войната. Не обичаше да убива търговци, а още по-малко обичаше да убива роби, принудени да гребат на корабите им, но трябваше да се отнеме на врага това, което го правеше силен.

„Оролам, ако ти съществуваше, ако вървеше по земята като човек, какво щеше да направиш?“

На вратата се почука. Понякога Оролам наистина беше бърз.

Оказа се Кип.

— Кип? — възкликна Гавин изненадано.

— Да, аз съм.

— Не исках да кажа, че съм забравил кой си.

— Да… в смисъл, не. Разбира се, че не си.

Гавин се усмихна, въпреки че беше капнал от умора, и подкани момчето да влезе.

— Съжалявам, че те безпокоя — каза Кип. — Изтърсаците… искам да кажа, новоприетите в Черната гвардия…

— Знам как наричат новобранците, Кип — прекъсна го Гавин с усмивка. Дълго време отнемаше, докато човек си спечели уважение сред черногвардейците. Зайци, изтърсаци, завързаци, дребосъци — наричаха ги с всевъзможни обидни имена и това не спираше до последното изпитание. Дори и тогава първите години за един черногвардеец обикновено бяха ад.

— Да, разбира се. — Кип се изчерви. — Командирът казва, че идва война, а няма как да се подготвиш за война, освен да си достатъчно близо, за да помиришеш дъха ѝ. Ние ще помагаме с местенето на припаси и цивилни. Ще сме извън предните линии, но не в пълна безопасност, така каза.

Каза го с толкова зрял тон и с такава увереност, че Гавин погледна незаконния син на брат си с нови очи. Четирите месеца бяха променили момчето. Все още беше трътлест — може би винаги щеше да си е такъв, — но както можеха да правят само младежите, беше поотслабнал. Тлъстината, която бе закръгляла лицето му и смекчавала чертите му, се стапяше. Силното очертание на брадичката и волевото чело бяха изцяло на Гайл. Беше широкоплещест, а мишците му, макар и все още неоформени, бяха огромни. Днес самочувствието му се беше извисило, разбира се, след като тъкмо го бяха приели в Черната гвардия. Щеше да се смачка отново — поне още десетина пъти. Момчетата, особено дебелите, могат да приличат на мъже един ден, но им отнема много повече време, докато се помирят със себе си. Но този Кип сега, това беше мимолетен образ на Кип, какъвто можеше да стане един ден.

И Гавин харесваше този Кип.

„На някои от нас им отнема много повече време, докато се помирят със себе си, нали?“

Докато гледаше сина на брат си, Гавин се почувства разкъсан от тъга. Никога нямаше да има свой собствен син. Дори да постигнеше непостижимата си цел, което изглеждаше все по-малко вероятно с всеки изминал ден.

Усети, че мълчанието му се е проточило прекалено, и каза:

— Планът е добър. Кажи на останалите изтърсаци, че ще загубим този град, тъй че да не им минават никакви геройски идеи в главите. Героизмът е чудесно нещо, но похабеният напразно героизъм означава, че няма да можеш да помогнеш в решителния ден.

— Треньор Фиск ни казваше същите неща. Освен това за загубването. — Кип се намръщи. — Но ти благодаря. Че ми казваш истината.

„Благодаря, че ми казваш истината.“ Е, в това твърдение ако нямаше някаква горчива ирония, Гавин беше пълен глупак.

— Искам да дойда с теб утре — каза Кип.

— И какво те кара да мислиш, че ще ходя някъде утре — освен факта, че всички ние вече пътуваме, тъй че си с мен по подразбиране?

— Ти си промахосът. Все едно дали те наричат така, или не. Искам да се сражавам до теб.

„Толкова готов да се сражава. Но аз бях ли по-различен? Колко хора убих, преди наистина да разбера какво означава да убиваш?“ Гавин потърка чело.

— Утре ще убивам хора, Кип. Хора, които не са заслужили точно да бъдат убити. Едно е да убиеш бяс, или убиец, или пирати, или човек, който нахлува в твоя град или дом, готов да изнасилва, да убива и граби. Друго е да убиеш търговец, чиито стоки ще носят смърт, но който лично просто иска да си изкара прехраната. Човек, който си има деца вкъщи, жена, която ти правиш вдовица, и бедстваща при това.

— Всички избираме страна — каза Кип.

— Толкова просто ли е? — попита Гавин.

Кип застъпва нервно от крак на крак, но кимна.

— Чухме от различни шпиони, че Лив Данавис сега е с Цветния принц. В армията му. Тъй че кажи ми, Кип, ако видиш Лив Данавис на палубата на един от онези кораби, готвеща се всеки момент да хвърли граната към нас, ще я убиеш ли? Без колебание, преди тя да е могла да убие нас?

Кип преглътна.

— Б… брадата на Оролам! Надявам се, че той ще ни спести необходимостта да правим такъв избор.

— Ако Оролам ни пазеше от такива избори, нямаше да сме тук, Кип.

— Как е могла да тръгне с тях? Те са чудовища. Буквални, истински, чудовища от плът и луксин.

— Идеалистите съзряват лошо. Ако не могат да надраснат идеализма си, стават двуличници или слепци. Лив е избрала слепотата, фиксирала се е толкова много на недостатъците на Хромария, че вярва, че тези, които ни се противопоставят, трябва да са образцови. Това, че не сме съвършени, не казва нищо за враговете ни, Кип. Нищо. Както се оказва, те са по-скоро лоши. Толкова лоши, че тяхното управление би било катаклизъм, но това не означава, че нямат и някои добри страни за нас. Не означава, че всеки глупак, който работи за тях, е зъл. Просто означава, че трябва да бъдат спрени. Като ги убием, ако е необходимо. Това е светът, в който влизаш, Кип. Тръгвам утре на разсъмване. Ще взема разрешение от командира ти да дойдеш с мен, но ако не можеш да убиеш Лив в случай, че се наложи, не идвай. Няма да те укоря за това като мъж, но като войник няма да искам да ми пазиш гърба.

Кип не отговори веднага и Гавин изпита още по-голямо уважение към него заради това.

— Благодаря — отрони най-сетне момчето. — Не ми харесва, но оценявам честността ти.

„Честност? Когато казвам истината за това и лъжа за всичко останало? Оцени още нещо, момче. Аз съм лъжец до мозъка на костите.“

98.

Утрото завари Кип на палубата — чакаше баща си. Беше студено и морето бе развълнувано, но дрехите на изтърсака черногвардеец бяха достатъчно топли. Поне в съчетание с тлъстините му. Той придърпа около себе си сивото наметало и потропа с крака. Не беше спал много. Представата, че убива Лив — или че тя го убива, — му беше отнела съня.

Но Лив бе направила своя избор. Беше повярвала в лъжите, в които искаше да вярва. Беше минала на страната на безумци. Как можеше да е толкова глупава?

Може би Кип изобщо не я беше познавал.

От тази мисъл му призля. Помисли си за усмивката ѝ. За смеха ѝ, когато му внушаваше, че въздушната пътека между кулите се чупи, за хубавите извивки на тялото ѝ, докато вървеше пред него.

Възелът в стомаха му се отпусна, когато видя баща си да излиза от каютата на палубата, вече увлечен в разговор с командир Железни.

Командирът вървеше отпред и говореше през рамо.

— Знаете ли какво ще направи жена ви с мен, ако позволя да ви се случи това? — попита той.

— Жена? — учуди се Кип.

Командир Железни се намръщи.

— Моите извинения, милорд, не…

— Не е тайна, командире — прекъсна го спокойно Гавин. — Ожених се за Карис преди да тръгна, Кип.

— Вие как… О-о… — каза Кип. Явно тази връзка бе малко по-различна, отколкото си беше мислил поради малките откъслеци от нея, които беше видял. Откъслеци, които включваха ругатни, плесници и скачане от лодка вместо близост. Кип затвори уста, после осъзна, че мълчанието му може да изглежда като осъждане. Неволно се почувства пренебрегнат. Това, че не беше заслужил да чуе за сватбата веднага, че баща му все още го държеше настрана. — Ъъ, ами честито.

— Благодаря, Кип. И много се радвам, че те виждам тази сутрин. Помолих те да се биеш не като момче, а като мъж, и ти се отзова. И виждам, че не си спал, тъй че си реагирал подобаващо. Браво, синко.

Браво, синко. Думите, които Кип беше копнял да чуе през целия си живот и двойно повече, откакто Гавин Гайл беше научил, че е негов баща. Но бяха поднесени формално, все едно Гавин отмяташе задачи по списък, без чувство, без внимание.

— Е, след като тръгваме — каза Гавин, — искам да ми разкажеш за опита за покушение.

Всъщност Кип не беше мислил по този начин за случилото се в уличката, но баща му го каза толкова нехайно, че той разбра, че трябва да е прав. Лусия беше загинала заради Кип. Беше се озовала на огневата линия. Странно, беше точно каквото черногвардейците уж трябваше да правят, но тя го беше направила случайно. Кип не знаеше дали това го прави по-добро, или по-лошо.

Тръгнаха към кърмата и Кип видя, че няма да заминат сами. Долу под двете въжени стълби имаше дванайсет черногвардейци, застанали на плъзгун, какъвто Кип никога не беше виждал. Формата му също беше различна — приличаше на голямо летящо крило, с осем гребни лопати. Черногвардейците бяха въоръжени е лъкове, имаха и колани с гранати. Някои имаха резервни очила. Оттам нататък всеки беше въоръжен според собственото му хрумване и опит. Двама имаха малки кръгли щитове. Един носеше нащърбен трошач на мечове. Повечето имаха пистолети. Един имаше бич’хва, каквато Карис често носеше. А други имаха от извитите напред атагани или криви мечове. Самият плъзгун имаше изобилие от абордажни куки и въжета.

Освен това сам по себе си всеки черногвардеец представляваше внушително оръжие.

Възхитата и колебанието на Кип сигурно се бяха изписали на лицето му, защото Гавин каза:

— Кип, не можеш да станеш този, който трябва да си, без аз да съм готов да рискувам да те загубя. Все още ли искаш да дойдеш?

Круксър беше там долу. Круксър идваше! Видя Кип и вдигна брадичка за поздрав. Изглеждаше доста възбуден от това, че са му позволили да дойде.

Беше болезнено да го изрече, но Кип каза:

— Не нося много на масата, сър.

— Още не. Но ти предстои да се учиш от най-добрите.

Качиха се на огромния плъзгун и Гавин започна да дава указания на черногвардейците.

— Най-големият риск е да не си откъснете ръцете. Не можете да минете от стоп на пълна скорост за един дъх. Ако имате умението, първо можете да стесните тръбите. Луксинът не трябва да е фокусиран…

Продължи, докато Кип се настаняваше на мястото си.

Освободиха въжетата, които държаха плъзгуна към галеона, Гавин и Железни се заеха с тръбите на главната платформа и Кип скоро чу познатото вууп, вууп, вууп. След малко в работата се включиха и половината черногвардейци — Гавин и Железни им даваха указания.

Гавин ги учеше как да правят завоите и им показа колко остри могат да бъдат. И Кип видя как постепенно на лицата им започна да се прокрадва онази радост и наслаждение, които той бе изпитал за първи път от вятъра, вълните и от самата невероятна скорост.

След това, докато се носеха бясно по вълните, Кип разказа на баща си цялата история за опита за покушение. Този плъзгун беше изменен така, че да се затваря отпред, тъй че вятърът не заглушаваше разговора им.

— Това… това е различно от плъзгуна преди — каза Кип. — Скоро ли го измисли?

Гавин сви рамене.

— Войната винаги се движи напред и ако не си на ръба на възможното, може да не доживееш, за да съжалиш.

Видяха много кораби, но не се доближиха до никой от тях до следобеда, когато Гавин извади голям бинокъл, което беше странно. Последния път, когато му се бе наложило да погледне в далечината, просто беше притеглил дискове от съвършено син луксин. Може би прозрачността на това стъкло беше по-добра.

— Вее техния флаг — каза Гавин. — Счупени вериги на черен фон. — Подаде бинокъла на Железни.

Железни помълча, после каза:

— Това не е просто голям кораб.

— Това е огромен кораб — каза Гавин.

— Не мога дори да преброя колко оръдия има. И не са само на една палуба — каза командир Железни.

— Четирийсет и три тежки оръдия, сто четирийсет и едно леки, побира до седемстотин души.

— Шегувате ли се? — попита командир Железни. — Не е възможно да сте преброили…

— Флагманският на Паш Векио е — каза Гавин. — Щом е докарал флагманския си кораб тук, значи е заложил на Цветния принц. Той не би могъл да наеме този кораб.

Кип разбра, че това „не е добре“.

— Паш Векио ли? — попита той.

— Пиратският крал — каза командир Железни.

— Един от четиримата — Допълни Гавин. Сякаш това го правеше по-малко впечатляващо.

— Най-могъщият от четиримата — добави сухо командир Железни.

— Бих могъл да се закълна, че предния път този кораб потъваше — каза Гавин.

— Сражавал си се с Паш Векио преди? — попита Кип.

— Не. Убих предишния собственик на този кораб и го запалих. Той също беше пиратски крал — подчерта Гавин. — Поне една добра новина: няма да убиваме невинни.

— Страхотно — каза Кип, мъчейки се да събере малко ентусиазъм. — Сто осемдесет и четири оръдия ли каза?

— Успокой се, на кърмата са само осемнайсет — отвърна Гавин.

Страшно утешително, няма що.

— Какво мислите, че карат? — попита Железни.

— Оръдия или жива сила, или просто идват да блокират нашите кораби, за да не могат да влязат в залива на Ру. Все едно, голяма пречка са. Трябва да се отстрани.

— Винаги сте обичали простото невъзможно предизвикателство, нали? — каза Железни. Ако се съдеше по тона му, не смяташе, че има шанс да разубеди Гавин.

Шанс нямаше, Кип го знаеше.

— Защо според теб разреших да вземеш толкова много черногвардейци? — попита Гавин.

— Мислех си, че ще е лесно — изломоти Железни.

Гавин се обърна към черногвардейците и попита:

— Готови ли сте да видим какво можете да правите?

Отвърнаха му ухилени физиономии. Черногвардейците бяха като деца с нова играчка.

— Трябваше да ви дам повече време да потренирате с… как ги наричаме, командире? — попита Гавин.

— Морски колесници.

Гавин кимна, после продължи:

— Имат много оръдия и на борда ще има и притеглящи. Вероятно много. Може би бесове. Ще разполагат с хитрини, каквито не сте виждали никога. Очаквайте оръдията вече да са заредени, макар че бихме могли да извадим късмет с бързината, с която ще им налетим. Изненадващ подстъп, опитваме се да срежем въжетата им и да запалим платната им. Кръжим по посока на слънцето и избягваме сблъсъци. Основната задача е потопяването на големия кораб. Ако някой от другите кораби се включи в битката, те са цели според случая, не си струва да се умира за тях. Бързината е най-добрата ви защита, но очаквайте да не улучите с първите няколко изстрела. Трудно е да пригодиш прицела си при толкова голяма скорост. Ще го схванете. Ако много забавиш, се отказваш от предимството си и се превръщаш в един притеглящ срещу кораб, пълен с мускетари, доколкото знаем. Има защитни стени на всяка палуба, тъй че докато те не бъдат подпалени или отстранени, не очаквайте да хвърлите гранати над тях и да има голям ефект. Четири врански гнезда, достатъчно големи, за да поберат множество стрелци или притеглящи. Осем големи оръдия на кърмата, включително две, които могат да стрелят достатъчно далече. Десет по-малки оръдия зад капаци, които няма да се отворят, докато не са готови да стрелят. А, и корабът се казва „Гаргантюа“. Въпроси?

— Къде и кога се прегрупираме? — попита една слаба жена с твърд поглед и коса на многобройни плитки.

— Грубо, тук, след един час. Ако навлязат още кораби, една левга източно от най-източния. Двамата с Железни имаме бинокъла, ще ви намерим. Ако паднем, стражеви капитан Блънт има друг. Ако се разделите напълно, доберете се до аташийския бряг и намерете безопасен превоз обратно до Хромария. Да, Асиф?

Един млад мъж с бръсната глава каза:

— Сър, предполагам, че всеки притеглящ, когото видим, също е подходяща цел? Не бива да научават тайните на морските колесници, нали?

Кип разбра какво пита младият мъж. Имаха ли специална задача да убиват всеки притеглящ, защото нямаше как да се вземат в плен — не можеш да обезоръжиш притеглящ.

— Това, че ще видят колесниците, не е достатъчно, за да ги уподобят лесно. Не се излагайте на риск. Нисък приоритет, но да. Всеки от вас е по-ценен за мен жив, отколкото да избие петдесет от тях. Ясно ли е?

Разбраха. Не бяха основно елитни воини, бяха елитна охрана, чиито редици бяха оредели след битката при Гаристън. Самата Черна гвардия се нуждаеше от тях живи.

— Е, да вървим да потопим няколко пирати — каза Гавин.

Черногвардейците завикаха гръмогласно, само Круксър не се включи, ококорен и изпънат като струна.

Гавин извади безценните си ками-пистолети и се обърна към Кип.

— Би ли ми ги подържал?

Кип се намръщи, спомнил си как ги беше изтървал в морето последния път.

— Шега, Кип. Шега.

Кип се ухили.

— Това е за теб. — Гавин му подаде един вързоп.

Кип го разви и видя, че е колан с кесия, която се носи на бедрото като кобур. По-точно калъф. В калъфа имаше седем очила, в спектрален ред, всеки чифт в свой отделен, подшит с кадифе джоб. От всеки джоб стърчаха малки изработени от сребро руни, тъй че човек да може с напипване да разбере кои очила ще извади.

Кип погледна баща си ококорено. Само очилата струваха цяло богатство, а и тези изглеждаха стари.

— Постарай се да не загубиш подчервените и свръхвиолетовите. Не знаем вече как се правят такива очила — каза Гавин.

Кип извади подчервените, постави си ги и ахна, щом разбра какво има предвид Гавин. Обикновено човек трябваше да отпусне очите си и да ги остави да загубят фокус, за да види топлината на нещата. С тези очила Кип можеше да вижда в подчервения спектър и във видимия спектър едновременно.

— Пак трябва да отпуснеш очите си, за да притеглиш подчервено, но доста улеснява намирането на добри източници. — Гавин закопча колана на кръста на Кип и му показа как да изважда бързо очилата и да ги отваря. Перна очилата настрани, при което едната дръжка се затвори, а после пъхна другата, като остави калъфът да я стегне и задържи здраво.

После му подаде бинокъла и каза:

— Можеш да притеглиш, когато влезем в бой, но искам и да наблюдаваш. Лесно е да придобиеш тунелно зрение. Дори за мен. Аз ще кормувам и ще притеглям, ще крещя заповеди и ще избягвам огън и магия. Ти си отваряй очите на четири. Ако друг кораб насочва оръдията си да ни помете странично, може дори да не го видя. Главата на шарнир, ясно ли е?

— Да, сър. — Кип не знаеше какво повече да каже, как да благодари на баща си за очилата, но Гавин като че ли не очакваше повече. Отиде при тръбите и даде знак да потеглят. Всеки се залови с работата си и големият плъзгун бързо набра скорост.

Много скоро вече летяха с невероятна скорост и „Гаргантюа“ пред тях ставаше все по-голям и по-голям с всяка секунда.

Кип видя как оръдейните отвори на кърмата зейнаха и големите дула се подадоха навън.

— По мой сигнал — каза Гавин. — Изчакайте!

99.

Както обикновено, Лив се събуди до Зимун. Беше рано и дъхът на младежа бе равен и спокоен. Спеше дълбоко.

Палатката им не беше голяма, бе висока едва колкото да стои човек изправен, и спяха върху купища кожи и одеяла на земята. Лив се превъртя, като внимаваше да не обезпокои Зимун. Той настояваше тя да спи гола и понякога обичаше да започне деня си така, както обичаше да го завърши. Ласкателно беше да е толкова желана, макар понякога да си мислеше, че просто случайно се е оказала най-удобният начин Зимун да задоволява страстите си.

Тя примига, доловила някаква промяна във въздуха, по-отривист полъх, какъвто не биваше да има в една затворена палатка.

Цветния принц стоеше очертан на фона на утринната светлина пред разтвореното входно платнище. Вдигна пръст, та Лив да не проговори и да събуди Зимун, след това ѝ даде знак да излезе.

Заля я срам. Чувстваше се като курва, хваната от баща си с момче, което дори не обича. Чувството се усили и тя бързо притегли свръхвиолет. Беше като първото дръпване на плъша трева сутринта, само дето луксинът ѝ помогна да мисли по-ясно. Чувствата бяха утайката от провинциалната религиозност. Освен това Цветния принц вярваше в свободата, в свободния избор. Тя беше млада. Можеше да прави каквото си поиска. Нямаше нужда да изпитва срам.

Стана, забравила за миг в притока на свръхвиолета, че е гола. Койос Белодъб я гледаше и тя попи погледа му храбро, все едно беше самата светлина. Изчака една дълга секунда, докато видя как го жегна съжалението, и веднага щом го видя взе ризата си и я навлече. Нека Цветния принц да мисли, че не го е видяла. Съществуваха и други видове сила освен магията и меча. Но някои сили действат най-добре в мълчание.

В мълчание облече най-практичната си дреха и измъкна дългата си тъмна коса от яката. Цветния принц закопча последните копчета на врата ѝ, след което тя го последва в лагера.

Докато Кървавите халати бяха настъпвали, завземайки град след град, редовете им бяха набъбвали. Лив така и не беше сигурна колко от тези, които се бяха присъединили към тях, вярват в тяхната кауза — може би просто вярваха в победата и плячката. Искаше ѝ се да изпита презрение към тези, които се присъединяваха заради изгодата, но използваше твърде много свръхвиолет, за да изпитва нещо повече от хладна насмешка. Освен това хората вярваха в силата, а какво беше победата, ако не демонстрация на сила?

Отчасти все още скърбеше заради това, но накъдето и да погледнеше, виждаше, че Цветния принц е прав. Силата. Всички човешки взаимодействия се свеждаха до сила.

Цветния принц изнасяше проповеди всеки ден и вече имаше ученици последователи, притеглящи, както и простосмъртни, които записваха всяка негова дума и полагаха всички усилия да направят цялостна система от всичко това. Говореше за това как Дазен се връща и защитава тяхната кауза. Говореше за свобода. Говореше за данъците, които всички те плащаха на Хромария. Макар думите му да смесваха политика, религия, история, гражданско учение и наука, Лив смяташе, че различава в тях не толкова невероятно нюансирана система под риториката му, колкото вяра, сътворена просто от силата на убеждението на вярващите му поклонници, че учението му трябва да е рационално, иначе великият им водач няма да го проповядва. Не можеше да прецени доколко самият Всецветни вярва в това, но знаеше, че ако той иска да постигне великите си цели, има нужда от верни последователи. А тези последователи имаха нужда от нещо, в което да вярват, за да ги обединява.

Той не проповядваше пред тълпата за власт, също както и не им позволяваше да го наричат Койос. Фамилиарността, както и знанието, бяха за привилегированите. Понякога Лив си мислеше, че Цветния принц най-вероятно не дава пет пари за това в какво вярват всички хора, че ръси ересите, които ръсеше, защото смята, че би могъл да експлоатира всякакво недоволство срещу Хромария.

— Разбра ли вече какво е великото ти предназначение, Аливиана? — попита принцът и кимна на група зелени бесове, които едва се размърдаха в негово присъствие. Зелените също не ги биваше особено в почитанието.

— Освен да бъда стръв за баща ми?

— Още отначало ти казах, че си това, и не, все още не съм загубил напълно надежда за Корван. Но на заложник не е нужно да се дават привилегиите или свободата, които имаш ти. Разбира се, ти си надскочила това.

— Аз съм най-добрата свръхвиолетова, с която разполагате. Трябва да има нещо общо с това — каза Лив.

— Много общо предположение — отвърна принцът. — Но до неотдавна щях да кажа „една от най-добрите“. — Изглеждаше развеселен.

— Променила съм се — каза тя. Вече беше по-уверена. Отрязала беше много от спънките на Хромария. — И съм права.

— Мм.

Червените скали се извисяваха над целия лагер. Тънки като паяжина пътеки се виеха навсякъде по тези канари, но принцът бе предпочел да прати почти всички по крайбрежния път. Само конницата му беше пътувала по високия път, за да събира продоволствие и да потушава всякаква въоръжена съпротива.

Армията вече беше толкова голяма, че понякога имаше дребни стълкновения, за които Лив дори научаваше чак след мръкване. Аташийската армия беше сондирала Кървавите халати за слабост, но при толкова много притеглящи, с които разполагаше принцът, не беше открила кой знае какво. Зимун обаче смяташе, че скоро ще разберат колко кураж имат аташийците. На другия ден армията щеше да стигне до най-тесния проход между стръмните урви и океана.

— Ще ни ударят ли при Пясъчните порти? — попита Лив.

— Не — отвърна принцът.

— Нима? Зимун смята, че това е най-добрият им шанс да ни спрат, преди да стигнем до степите около Ру.

— Беше. Но за да държиш портите ти трябва морска поддръжка, а нашите илитийски съюзници разбиха аташийската флота преди пет дни.

Лив не беше чула дори дума за това.

— Илитийски съюзници? Но илитийците не вярват в нищо.

— Вярват в злато. — Цветния принц се усмихна. Двамата се изкачиха на една гола скалпа издатина. Стоящите там войници им отдадоха чест. Принцът стигна до върха и направи нещо с очите си. После издиша разочаровано. — Още не. Може би утре.

— Милорд?

— Затвори си очите, Лив. Можеш ли да го усетиш?

Тя затвори очи и се опита да усети. Усети хладината на утрото, долови миризмата на нужниците, на лагерните огньове, на печащо се месо, на собственото си тяло. Усети тежестта като на колибри на светлината по кожата си, лека като вятър, преминаваща на нежни дихания от издигащото се слънце. Чу сержантите, подвикващи на трениращи мъже, трясъка на дървени оръжия по броня, цвиленето на коне, смеха на жена. Чу смътно неестествения съсък на дъха на Цветния принц.

Отвори очи и погледна мъжа, който разтърсваше света до основите му. Поклати глава, разочарована от себе си.

— Утре. Утре може би ще го видиш. Сега върви и прати горе Дервани Маларгос и Джерош Зеления.

Бяха двамата най-добри зелени притеглящи, които имаха Кървавите халати, учителите за всеки зелен, който все още не беше разкъсал халото. Лив слезе и ги повика. Изглежда, бяха чакали, понеже веднага тръгнаха нагоре към издатината.

Лив ги загледа, докато принцът им говореше, зачудена дали те ще видят или почувстват онова, което тя не можа, зачудена дали не се проваля по някакъв начин.

— Добро утро, прелестна. Винаги с изпитанията и загадките, а? — каза Зимун, щом дойде при нея. Прегърна я свойски през кръста. Понякога това я дразнеше, но вчерашния ден беше притеснена, че Зимун вече губи интерес към нея, тъй че си замълча.

— Предполагам — отрони Лив след малко. — Не е каприз обаче.

— Мислиш — каза Зимун.

Беше единственият човек от познатите ѝ, който смееше да говори пренебрежително за неща, които правеше Цветния принц. Отначало се беше чудила на това, но малко жълта и свръх виолетова медитация го изясни: Зимун беше ревнив. Чувстваше се заплашен, по-малко мъж в близост до най-могъщия мъж в целия свят.

Това беше загадката за нея.

— Та какво беше днес? — попита Зимун.

— Попита ме дали усещам или виждам нещо. Не видях.

— Изглежда, и те май не са го видели — каза Зимун и кимна към Дервани и Джерош. — Мразят се един друг и и двамата искат да водят зелените. Сякаш зелените може да се водят. Идиоти и глупци.

Двамата се караха, със зачервени лица, яростно. Лив почти можеше да чуе думите оттук. Но вместо това наблюдаваше Цветния принц. Ако се съдеше по изгърбените му широки рамене, той също беше гневен, въпреки че нищо друго не го издаваше. Той вдигна ръка и двамата зелени спряха рязко. Цветния принц каза още нещо и двамата паднаха на колене и се извиниха. Странно, да видиш зелено на колене.

То. Мислеше за то, не за личности. Не беше ли това любопитно? „Поредната останка от детинските ми убеждения, че една личност престава да е личност, когато разкъса халото. Самият ни език е бил извратен, за да направи убиването на притеглящи по-приемливо.“

Цветния принц извади пистолет и застреля Джерош Зеления между очите.

Плисна кръв, разпръсна се и поръси земята по-бавно от бучките червено-сиво мозъчно вещество, изхвърлено от костеливия му дом от късчето олово. Тялото на Джерош Зеления падна назад и се затъркаля надолу по голата скала. Лагерът изведнъж затихна. С все още димящ пистолет, Принцът върза на врата на Дервани тънка каишка с черен скъпоценен камък. След това го подкани с жест да стане.

Притеглящият се изправи и си тръгна без думи.

— Смешното е, че още не мога да кажа кой от онези двамата е по-безмозъчен — каза Зимун.

Тя го погледна, както бе обладана от въздействието на свръхвиолета — дори не беше забелязала, че го е притеглила отново, но вече ѝ беше като приятел — и осъзна, че момчето не е просто коравосърдечно и грубо. Беше изплашено. Представяше си, че собственият му мозък цапа скалите.

Той я погледна и Лив видя в очите му, че се бои и от нея. Уморяваше се от нея, но не от досада или от липса на ентусиазъм под одеялата. Не искаше да има равен до себе си. Искаше да бъде обожаван. Зимун беше много по-опасен, отколкото бе осъзнавала. Трябваше да се отърве от него, но внимателно, умно, така, че да помисли, че е негова идея.

— Не знам как го правиш — каза тя. Спря свръхвиолета. Той понякога можеше да разбере, че притегля, по гласа ѝ. — Не знам как можеш да видиш това и да не се уплашиш. — Потръпването ѝ не беше съвсем фалшиво. Не беше и тръпка на страст, каквото се надяваше да си помисли той. Очите ѝ се взряха в неговите. Лив облиза устни и промълви тихо: — Заведи ме в палатката ни. Веднага.

100.

Големите оръдия на горната палуба на „Гаргантюа“ блъвнаха пламък и дим, гледката с адския им дар надбяга звука на изстрелите. Два стълба вода на петдесет разтега пред плъзгуна издадоха пропуска миг преди оръдейният рев да издаде, че изобщо се е стреляло.

Едно от оръдията на втората палуба стреля след тях и Гавин извика:

— Сега!

Всички черногвардейци се бяха разделили на двойки — един на стеблата и един стрелец. Стрелецът на всеки екип държеше въже и всички ги задърпаха, първо външните екипи.

Преди Кип да е разбрал какво става, плъзгунът се разпадна и всеки от екипите изведнъж се оказа освободен, с по един водач и един стрелец; морските колесници се отделиха плавно от плъзгуна. Две, четири, шест — отделиха се и Гавин, Железни и Кип останаха на вече много по-малкия плъзгун в центъра.

Водата около тях закипя и Кип отново чу оръдейния рев. След това светът сякаш се превърна в огън и дим. „Гаргантюа“ се извисяваше все по-голям и по-голям, а седемте плъзгуна пореха водата със съвършено изящество, нито един толкова близо до друг, че да може оръдеен снаряд да порази и двата.

Морето днес беше бурно и Кип се радваше, че баща му е направил двете подпори зад гърба му, за да не се катурне от кърмата, както и дръжките, за да може да се хване. Видя, че палубата на „Гаргантюа“ е открита, противно на очакваното от Гавин, но след това само за секунди разшеталите се моряци спуснаха големи дървени прегради. Гледани в подчервено през очилата му, мъжете сияеха като огрени отвътре, ясно видими въпреки преградите.

Плъзгунът зави рязко наляво и Кип едва се задържа. Не видя никаква опасност, но реши, че докато оглежда големия кораб и се опитва да засече по-далечни заплахи, трябва да уподоби стойката на баща си и на Железни. И двамата стояха разкрачени, с присвити колене и приведени напред.

Големият рул на „Гаргантюа“ се завъртя и огромният тежък кораб с изпънати платна започна да завива. Кип видя как по борда се отвориха оръдейните амбразури, поне на три различни нива. Не всички наведнъж, но всеки екип беше готов.

Имаше наистина много оръдия.

От най-близкото вранско гнездо излетя на дъга топка син луксин.

— Притеглящ! Първо вранско гнездо! — извика Кип.

Луксиновото кълбо се разцепи във въздуха и се възпламени.

Падна във водата само на десетина стъпки от десния борд, в пелена от огън… и заплува; пламъците бяха високи две стъпки.

Първата морска колесница зави рязко ляво на борд и едва не се размаза в корпуса на „Гаргантюа“. Следващите сигурно не бяха видели огъня сред водните грамади, но същите тези вълни и дирята след „Гаргантюа“ оформиха рампа, която изхвърли колесницата във въздуха и почти над огъня.

Гавин и Железни заобиколиха горящата ивица и отново се приближиха към кораба.

— Мускетар! Трето… четвърто вранско гнездо! — викна Кип. Не можеше дори да изреве предупрежденията си както трябва.

На високия мостик няколко мъже обслужваха оръдия на въртящи се платформи. Трябваше да се прицелват между решетките на стената, но като че ли не им беше особено трудно. Кип хвърли по тях подчервено — представа нямаше дали изобщо улучи нещо, — а после залегна, понеже едно от големите оръдия гръмна едва на няколко стъпки от главата му, докато плъзгунът се изравняваше с кораба. Светът изчезна, щом оръдията зареваха и от гърлата им блъвнаха облаци черен дим.

Гледан през подчервените лещи, светът беше насечен на блясъци от гърмящите оръдия, остри езици на храчещи мускети, приглушени изригвания на гранати и призрачни сенки на хора.

След това излязоха от дима. Мигновено завиха наляво, в самата сянка на носовата платформа. Гавин и Железни метнаха гранати на палубата горе. На Гавин беше загърната в червен луксин и залепна. На Железни беше с шипове и се закачи. Двата едновременни взрива и дъжд от парчета дърво и пламъци възвестиха успеха им. Никое от оръдията на левия борд на „Гаргантюа“ не беше стреляло, така че Кип можеше отново да вижда ясно.

По главното платно плъзнаха пламъци… и веднага бяха потушени с пръски оранжев луксин. Няколко от въжетата бяха срязани успешно, но тези, които само се бяха запалили, също бяха спасени.

— Дръж се! — извика Гавин.

Плъзгунът завъртя рязко на десен борд, за да се отдели малко, и точно когато се надигнаха от пропада между вълните, Гавин изстреля огромно кълбо пламтящ червен луксин към първото вранско гнездо. Притеглящият го видя и се опита да го отбие настрани, но кълбото просто се пръсна и потопи и него, и вранското гнездо в пламъци.

Но Кип едва успя да види това, защото откатът от хвърлянето на нещо толкова масивно точно когато излетяха във въздуха отхвърли силно плъзгуна настрани и ако не бяха ударили гребена на поредната вълна, вероятно щяха да се преобърнат.

Вместо това просто забавиха и понеже Железни и Гавин бяха изхвърлени за миг от стеблата, плъзгунът заподскача над вълните. Кип видя как двама мъже насочват подвижни оръдия към тях, трети, обгърнат от пламъци, се прекатури от вранското гнездо и се оплете във въжетата, докато падаше с крясъци.

След това, щом четири от морските колесници се струпаха около Призмата, топчиите изчезнаха сред дъжд от огън и взрив от жълта светлина.

Оръдията на левия борд започнаха да стрелят и Кип видя как една черногвардейка на най-близката колесница просто изчезна. Защитната стена гореше и моряците и войниците над тях се мъчеха да я избутат през борда. Един от черногвардейците беше дръпнал черта от червен луксин по цялата дължина на корпуса на „Гаргантюа“ и когато оръдията загърмяха, той се запали.

След секунди Гавин и Железни отново бяха подкарали плъзгуна на скорост. Покрай тях свистяха куршуми.

— Птици! — извика Кип, щом ято гълъби изригна от палубата на „Гаргантюа“. „Гълъби?“

— Железни клюнове! — изрева един от черногвардейците.

Кип загуби от поглед птиците и самия кораб, щом плъзгунът заподскача насам-натам, за да ги избегне. Помисли си, че ще му прилошее от рязкото подскачане.

„Морска болест ли ще хвана сега? В разгара на битката?“

Двама от водачите на морските колесници, които бяха загубили стрелците си, бяха излезли извън обхвата на оръдията. Изоставиха едната колесница и дръпнаха въже, което накара луксина да се разпадне по шевовете. Гавин не искаше тайната за правенето на колесниците да попадне във вражески ръце. Но отвъд тях Кип видя приближаваща се галера, с три реда гребла, които я движеха бързо.

— Идва галера — извика Кип. Вдигна бинокъла и едва не повърна, щом лещите увеличиха многократно прииждащата вълна.

— Без флаг.

Гавин погледна и каза:

— Вероятно пирати, търсещи лесна плячка, не са на Векио. Дръж я под око.

После отново влязоха в боя. Излязоха откъм кърмата и покрай левия борд и видяха как взрив издуха едно от оръдията на най-ниската палуба във водата сред дъжд от дървени парчета, огън и дим. Един от черногвардейците — на Кип му се стори, че е Круксър — извика въодушевено.

Миг след това Кип видя как един от гълъбите пикира към Круксър, право към гърдите му, и удари.

Круксър плесна птицата от гърдите си. Тя падна във водата и след по-малко от секунда избухна.

Тогава Кип разбра. Също като адските хрътки, за които им беше разправял треньор Фиск, тези птици бяха естествени, но бяха наситени с волята на притеглящ да правят едно: да атакуват черногвардейци. А в този случай бяха снаряжени с малки гранати.

Което означаваше, че няколко десетки малки летящи бомби кръжат около големия кораб… малки, интелигентни бомби.

Интелигентни колкото гълъби поне.

И ако това не беше съвсем ужасяващо, то гледката как няколко от тях връхлетяха върху екип черногвардейци, забавили се да хвърлят граната в един оръдеен отвор, беше. След секунда и водачът, и стрелецът бяха разкъсани от взривовете. Гранатата, която бе хвърлила жената, отскочи от предпазната стена, падна във водата и избухна безвредно.

„Гаргантюа“ беше плаващ замък. Пожарите не се разрастваха. Беше непобедим.

— Стебла — каза Гавин на Железни.

Големият мъж, изглежда, знаеше какво има предвид Призмата, защото взе стеблото на Гавин и започна да тласка плъзгуна сам.

— Кип, дръж ме за глезените. Здраво.

Гавин вече заплиташе нещо между ръцете си. Кип буквално се гмурна към краката му. Мигновено подчинение. След това проследи погледа на Гавин.

Цялото ято останали железни клюнове летеше право към тях. След като караше само Железни, птиците ги настигаха бързо.

Гавин не приключи работата си, докато първата птица не се оказа буквално на ръка разстояние. В този момент разпери ръце и от тях се изпъна мрежа от жълт луксин, която погълна всички птици. След това Гавин дръпна рязко ръцете си надолу и едва не се издърпа от хватката на Кип. Но напрежението продължи едва секунда.

Не съществуваше такова нещо като действие от разстояние с луксин. За да хвърлиш нещо, трябваше да го хвърлиш, за да плеснеш нещо на една палуба, трябваше да го шибнеш долу. Гавин беше направил луксина на лост и беше запокитил цялата мрежа с птиците на палубата на „Гаргантюа“.

Където те се взривиха. Кип видя горната половина на човек с шлем — направо изхвърча от палубата.

Гавин се надигна и отново зае мястото си, а Кип видя как един оранжев притеглящ надникна от палубата и плисна надолу по корпуса луксин, за да потуши пламъците.

Железни също го видя и заби в черепа му син шип. Мъжът се претърколи през перилото и цопна в морето.

— Организират се в мускетни екипи — каза Железни.

И ефектът бе почти незабавен. Мъжете на палубата бяха започнали да поставят най-добрите си стрелци отпред, докато по-задните презареждаха и им подаваха готови мускети, защото и бързината, и точността на огъня нараснаха.

Водачката на морска колесница точно зад тях рухна и завъртя диво тръбите на една страна. Колесницата ѝ подскочи и изхвърли стрелеца ѝ в морето.

— Гвардеец зад борда! — извика Кип.

Реакцията на Железни и Гавин бе мигновена. Набрали скорост, те завиха рязко надясно. Плъзгунът подскочи преди да удари следващата вълна.

И тримата едва не бяха откъснати от борда от внезапната смяна на посоката, но нито Гавин, нито Железни забавиха. Измъкнаха от коланите си гранати и ги метнаха във високи дъги. След това — по още една.

— Подчервено по всички мускети, които видиш, Кип! — извика Гавин.

Понесоха се бързо към младия мъж във водата.

— Държа стеблата — каза Гавин.

Летяха право към черногвардееца. Кип си помисли, че се приближават твърде опасно, но щом скочиха над поредната вълна, Гавин леко зави и цопнаха само на стъпка от черногвардееца. Железни се пресегна и измъкна мъжа от водата.

Кип не беше видял какъв ефект имаха гранатите на палубата, но мускетният огън се бе разредил. След това видя, че едно от въртящите се оръдия на долната палуба се обръща към тях.

Другите черногвардейци се бяха струпали около тях и пръскаха червен луксин във всички посоки, жълтите мятаха святкащи кълба, за да заслепяват и разсейват, но самият им брой, както се бяха струпали в един сектор, бе достатъчен, за да подтикне топчиите да обърнат големите оръдия.

Гневните крясъци, яростните викове, стоновете на ранените и припрените викове на раздаващите заповеди, пукотът на огнените кълба и трясъкът на далечни мускети, и грохотът на оръдия, и свисъкът на снаряди, и хрущенето на раздрани платна, и плясъкът на вълните, и воят на вятъра, и стоновете на издъхващите, и крясъците на бесовете заглъхнаха, станаха далечни, приглушени. Кип можеше да чуе само бавното глухо туптене на сърцето си, нелепо бавно, а около и под това — тихо издихание, като на пясъчен бряг при отлив. За миг имаше безумното чувство, че чува как слънчевата светлина докосва вълните.

Видя как една от черногвардейките изпъна лъка си, тетивата докосна бузата ѝ и стрелата излетя в същия миг, в който куршум откъсна челюстта ѝ.

Глухо туптене. Светът изглеждаше свръхреален. Кип осъзна, че вижда целия спектър наведнъж. Виждаше десетки оръдия. Плъзгунът бе застанал успоредно на широката страна на „Гаргантюа“ и той можеше да види сиянието на хора по палубите, блясъците на запалители и бавно горящи фитили. Виждаше лъскавината на метал по буретата с барут зад отворените оръдейни амбразури, виждаше всичко съвсем ясно през дима.

Махна широко с ръка и разпръсна свръхвиолетови нишки като паяжина към всяко оръдие и буре, които можеше да види. После размаха длан и изхвърли взривове от огнекристали, толкова нажежени, че обгаряха дланта му, докато ги изстрелваше с невероятна бързина.

Обзе го невероятно задоволство. Ударите на сърцето му отекваха в ушите му.

Поразените от огнекристалите заредени мускети и оръдия на десния борд на „Гаргантюа“ гръмнаха изведнъж. Полузаредените топове също изгърмяха, мускети с мъжете с шомполи над тях изгърмяха. Заредените мускети, подавани на стрелците, изгърмяха. Някои от топовете все още не бяха заредени и Кип се почувства притеснен. Други обаче бяха напълно готови за стрелба, но все още не бяха избутани на позиция и взривиха дупки в стените на оръдейните палуби.

Целият кораб беше разтърсен от едновременната взривна сила.

Не беше зле.

А след това на трите оръдейни палуби се взривиха буретата с барут. Пламъци и дим, парчета дърво и оръдия, хора и части от хора се разхвърчаха и избиха нови дупки по всяка палуба.

Грохотът заля черногвардейците и Кип примига. Времето се върна. Той самият се върна.

Крещяха хора. Ужасни, ужасни крясъци. Той виждаше обгърнати в пламъци мъже, кожата им почерняваше и се смъкваше, тичаха да скочат в морето. Пламъци заизригваха от трите оръдейни палуби.

Плъзгунът потрепери и Гавин и Железни хвърлиха цялата си воля в усилието да му върнат скоростта.

— Четири кораба идат насам, на половин левга — каза Кип. Чувстваше се празен, уплашен.

— Под бимса — каза Гавин.

— Не съм сигурен, че това е добре — отвърна Железни.

— Под бимса! Бесовете ще излязат на палубата всеки момент. Имаме един-единствен шанс!

Железни отстъпи мигновено и забързаха пред кораба. Вече почти не се чуваше лай на мускети. Излязоха пред носа на кораба и Железни пое стеблата и започна да маневрира с тях така, че корабът да не ги заоре право върху тях. Дървеният бимс — дългата опорна греда точно под палубата — надвисна точно над главите им, толкова близо, че когато вълните ги надигнаха, едва не разби главата на Кип. Гавин загърна в огън единия си юмрук и го заби в корпуса.

Когато вълната се отдръпна, Гавин увисна във въздуха с юмрука все още забит в дървото. Кип се хвърли да го хване, но го изтърва.

— Остави го! — извика Железни. — Видиш ли някой горе, пали го!

Кип видя, че Гавин все още притегля, без изобщо да обръща внимание на това, че виси на една ръка.

„Аз изобщо не бих могъл да се държа на една ръка.“

А Гавин го правеше и притегляше… и притегляше нещо ужасно сложно, щом отнемаше толкова време. След това приключи. Когато плъзгунът се издигна на следващата вълна, Гавин скочи на палубата изящно като танцьор и каза:

— Две минути. Трябва да задържим притеглящите ангажирани.

Така че закръжиха отново, като командир Железни подаваше ръчни сигнали на трите останали морски колесници. Съсредоточиха се в хвърляне на луксин и изчерпаха гранатите си — вкараха успешно някои в огромните дупки, които бяха отворили взривовете на Кип. Някъде в разгара на боя един от екипите успя да пререже целия такелаж на предната мачта, а друг запали триъгълните платна, но главното платно и главната мачта все още оставаха цели.

Големият кораб изглеждаше несъкрушим.

Гавин пикира и унищожи обърнатата морска колесница, а след това, може би след трийсет секунди, завиха в по-широк кръг, на около сто разтега от кораба. При толкова много големи оръдия бяха достатъчно близо, за да е все още опасно, но достатъчно далече, за да не се тревожат от стрелбата на мускетите.

Призмата и една набита черногвардейка бяха единствените, на които бе останала сила и издръжливост, за да продължат бомбардирането на „Гаргантюа“ с магия. Всички бяха изчерпали гранатите си. Стрелците бяха изразходвали повечето си стрели, а четирите кораба, които Кип беше видял — два малки галеона и две каравели — се носеха право към тях.

— Ако това не стане в следващата… — измърмори Гавин.

Глух тътен удави думите му. Сякаш разтърси самото море в коритото му.

Кип погледна рязко Гавин. Баща му изглеждаше странно опечален.

— Складът им с барута беше под ватерлинията. Така е по-трудно да го удари случаен снаряд, но… горките кучи синове.

Когато пушекът започна да се разнася, Кип видя, че двете страни на корпуса са се пръснали точно в средата на кораба. Със скърцане и трясък на дърво главната мачта се килна като скачащ през борда човек, изхвърли мъжете от двете си врански гнезда и посече през отслабената палуба по средата на кораба.

Малцината оцелели скачаха от палубите, пожарът бушуваше навсякъде. Прозвучаха по-малки взривове като пръскащи се на пуканки царевични зърна. След това средата на кораба рухна и корабът се сгъна навътре в себе си. Предната половина потъна почти мигновено, много по-бързо, отколкото Кип би повярвал, че може да потъне нещо направено от дърво. Кърмата се превъртя настрани, палубите зейнаха като отворени рани и загълтаха морето на големи хъхрещи глътки.

Палуба след горяща палуба големият кораб се гмурна в морето, засъска и захрачи нагоре пяна и трупове.

Преди още да се е потопил напълно под вълните, Железни попита:

— Забърсваме ли плувците?

Гавин погледна идващите кораби.

Забърсваме? Командир Железни имаше предвид „Да избием ли оцелелите?“

— Виждаш ли някой бяс да се е измъкнал? — попита Гавин.

— Не виждам никой. Не значи, че няма — отвърна Железни.

— Аз също не виждам — рече черногвардеецът, когото бяха издърпали от водата.

Кип видя как последното останало от „Гаргантюа“ се плъзна под вълните. По повърхността се носеха много отломки, но нямаше много хора. Гавин беше казал, че на борда е имало седемстотин души.

„Бъди милостив, Оролам.

Защото Призмата няма милост.“

— Не — каза Гавин. — Предпочитам да остана загадка и да говорят за мен. Нямаме сили да потопим още четири. Да си тръгваме.

Отдалечиха се на две мили, за да се прегрупират, и отново сглобиха голям плъзгун. Бяха загубили петима черногвардейци. Една жена беше с раздробен от куршум лакът. Щеше да остане саката. Останалите имаха малки наранявания: изгаряния и малки порязвания. Един имаше резка от куршум по врата и щеше да му остане белег. Изглеждаше някак извратено доволен от това. Но пък още малко наляво и куршумът щеше да е прекъснал сънната му артерия. Само Круксър беше невредим.

— Кип — каза Круксър, — ти ли го направи? — Погледна другите черногвардейци. — Само аз ли видях, че той гръмна половината кораб?

— Аз видях — каза един. И други кимнаха, но не всички.

— Видяхме — каза Железни. — Добра работа, Кип.

— Добра работа ли? Беше страхотно! — възкликна Круксър.

Черногвардейците се разсмяха, дори Железни се ухили.

— Ти ли гръмна и целия кораб? — попита Круксър.

— Не, той беше. — Кип кимна към баща си. Гавин се беше взрял в него със странна напрегнатост, която не беше изцяло одобрителна. Кип мислеше, че ще се гордее с него, но ето го пак онова усещане, че Гавин всъщност го държи настрана от себе си. Че избягва да го приеме напълно.

— Как го направихте, милорд? — попита един от черногвардейците. Май се казваше Норл.

Гавин изглеждаше недоволен. За миг Кип си помисли, че няма да отговори. Но след това очите на Гавин обходиха останалите черногвардейци. Днес бяха загубили почти половината от състава си.

— Направих плъх голем и с волята си го накарах да отиде до бурето с барут, за да го взриви — каза тихо Гавин. — От онези неща, за които би си помислил един бяс, тъй че трябваше да има някой на пост в коридора, за да спре всякакво такова нещо. Прецених, че взривът ми дава възможност. Правилно прецених.

— Но правенето на големи е забранено — каза Кип. Разбра, че е глупаво, в мига, в който го изрече. Беше свършило работа. Може би беше спасило живота им. Определено беше спечелило битката.

— Аз решавам какво е забранено — заяви Гавин. Гласът му беше рязък. Беше уморен. — Сега ядем, превързваме раните колкото можем и тръгваме към дома.

Ядоха мълчаливо, след като всеки си даваше сметка за загубите. Бяха спечелили. Бяха убили седемстотин души на цената на петима. Във всяко отношение беше не само победа, но голяма победа. И все пак черногвардейците се бяха смълчали и ядяха механично — не бяха гладни, но бяха достатъчно дисциплинирани, за да разбират, че телата им се нуждаят от храната след тежък бой.

— Правите го винаги, нали? — попита Железни. Седяха на палубата и дъвчеха твърди сухари и студена наденица.

— Потопяването на кораби ли? — попита Гавин. Сякаш полагаше усилие да си върне безгрижния тон. Той беше Призмата. Трябваше да дава пример.

Железни отказа да се хване на въдицата.

— Този кораб можеше да потопи половината ни флота преди да пристигнем в Аташ, а ние дори не знаехме, че го има. Заплахата е премахната, тъй че за онези идиоти генерали ще е все едно, че това изобщо не се е случило. Ще разкажем какво направихме днес и някои няма да повярват. Повечето ще помислят, че преувеличаваме, за да се изкараме герои. Но дори тези, които ни повярват, няма да знаят какво преживяхме, за да го направим. Няма да разберат пред какво се изправихме тук.

Гавин сви небрежно рамене.

— Вие правите това непрекъснато. Правили сте го от войната насам. Спасявате хора, без те дори да разберат. Спрели сте войни, потопили сте пирати, премахнали сте бесове, избили сте сам разбойнически чети. Всичко това — без самохвалство или дори молба за помощ. Вие наистина сте Този, който се бие пред нас — каза Железни. — Промахос.

Гавин помълча малко.

— Днес бяхме промахоси заедно.

— Спектърът ви удостои с тази титла преди много време и след това ви я отнеха. Могат да ви отнемат титлата, милорд, но не могат да ви вземат името. Ние черногвардейците знаем за тайните имена. Знаем как да назоваваме нещо такова, каквото е. Вие, лорд Призма, сте промахос.

— Промахос — повториха тихо петимата черногвардейци.

— Промахос — повтори Железни и запечата името. — Благодаря ви, промахос. За всичко, което сте направили, а аз не съм знаел. За цената, която сте платили и която не мога да разбера. За това, че правите неща, които други не биха могли или не биха направили. Благодаря ви. И знайте едно. Черната гвардия е създадена с двойна цел: да пази Призмата и да пази от него. Вие винаги сте изпитвали недоверие към нас заради второто, и с основание. Но днес ви заявявам, че докато дишам, Черната гвардия никога няма да се обърне срещу вас. Чест е да ви служим, промахос, и ще служим, кръв и кост.

— Кръв и кост — казаха в хор черногвардейците.

— Кръв и кост — повтори Железни като клетва.

Гавин извърна очи и отрони, много тихо:

— Не съм мъжът, който мислите, че съм.

— Не сте ли мъжът, комуто служих през последните десет години? — попита Железни.

— Съм.

— Тогава може би не сте мъжът, който мислите, че сте.

Зъбите на Гавин блеснаха в широка усмивка и той отново стана старият Гавин.

— Имаш упорита жилка, цяла левга широка, а?

— И две левги дълбока — каза командир Железни. — И не го забравяйте. — Стана и се обърна към черногвардейците: — Е, мързеливци, размърдайте се! Да се връщаме у дома. Утре го правим отново.

101.

— Разузнаването ви е провал — каза Гавин на генералите в каютата. — Техният план — първият им план поне — е прост. Спират корабите ни преди да можем да стигнем там. Без нашите войски и продоволствие Ру ще падне за няколко дни. Не се подготвихте за морско сражение. Ние имаме десетина бойни кораба. Те имат петдесет.

— Изобретил си някакви нови начини на пътуване — каза Андрос Гайл. Заради него помещението бе окъпано в синя светлина. — Така разузнаваш. Кажи ни за това.

Гавин го пренебрегна и излезе, за да отдъхне малко преди битката.

Събуди се преди разсъмване и започна да се смее тихо. Облече се в тъмното и върза назад черната си коса. Вратата се разтресе на пантите от силно тропане.

— Командире — каза Гавин.

Двамата излязоха на палубата, където черногвардейците проверяваха снаряжението си; някои тихо се шегуваха, други правеха сутрешната ка, всичко, което да отпусне нервите им пред битката. Предния ден бяха потопили най-големия кораб във флотата на Цветния принц, но бяха професионалисти. Знаеха, че не са непобедими. Че оловното топче на мускета не се интересува дали е изстреляно от човек на голям кораб, или от идиот в плоскодънна лодка. Че всеки може да умре, по всяко време.

Кип стоеше с тях, натегнат като струна.

— Няма да тръгна с вас днес — каза Гавин на Железни. Не си направи труда да сниши глас. Нека черногвардейците да чуят. Молеше ги да изложат на риск живота си. — Имам друга работа, която би могла да ни даде нищожен шанс за победа. Може би не, но си струва да се опита.

— Мога ли да пратя някого с вас? — попита Железни.

— Не и за това. Няма да съм в опасност обаче. Не физическа опасност поне.

— Кип? — попита Железни.

Гавин се обърна и погледна момчето, което подслушваше и не си правеше много труд да го крие.

— Кип, не можеш да дойдеш с мен. Не и за това. Можеш да премислиш дали искаш да отидеш с черногвардейците да потопяваш кораби.

— Ще воювам, сър.

„Да, ще воювам.“

— Върховен лорд Призма? — обади се един набит черногвардеец, оранжево-жълтият бихром Малкия Свирач. Гавин му кимна да продължи. — Ще погледнете ли едно устройство, което измислихме?

Гавин ги последва до купа с оръжия и муниции. Някой беше изобретил големи дискове, по-големи от щит, с пусков механизъм на граната. Отначало Гавин не разбра идеята.

Малкия Свирач избута напред една дребничка жена и каза:

— Нера го измисли.

Не беше дори от черногвардейците, излезли с тях предния ден. Наложи ѝ се два пъти да се покашля, преди да може да заговори:

— От разказите, които чух, разбирам, че най-голямото предимство, което имаме, е, че можем да се доближим бързо. — Показа му как дискът има зъбци и червен луксин отдолу. — Водачът докарва морската колесница плътно до кораба и стрелецът плесва това на корпуса.

Гавин си пое дъх. Беше гениално в простотата си. Но имаше недостатъци. Дискът можеше да се втвърди отзад така, че повечето взривна сила да отиде в корпуса. А толкова къс фитил беше доста нежелателен при толкова мощен взрив. Освен това на диска му трябваше шрапнел. Червеното на гърба пък трябваше да се покрие с тънък слой жълто, за да може да се обели точно преди поставянето, така че червеното да не загуби своята лепкавост. След това морските колесници трябваше да… Умът му заработи бързо.

Започна да вика за нещата, които му трябваха, и черногвардейците му ги доставяха усърдно. След това Гавин направи два различни модела — един по-лек и един по-тежък. Надигна ги в ръцете си. По-тежкият имаше повече взривна мощ, но мощта не върши работа, ако не можеш да я поставиш където трябва. Подаде им ги да преценят.

— По-тежкият — казаха черногвардейците.

След това Гавин им даде указания и те се строиха в редица. Започнаха да копират задната плоча и да пълнят резервоара наполовина с пирони и куршуми, и да оформят куките. Гавин направи фитилите и жълто-червената луксинова смес за пълнене на резервоара. Двама червени положиха подходящото количество лепкаво червено на гърбовете, а друг притеглящ постави тънък слой мазно оранжево върху това. Накрая Гавин го покри с тънка плоскост от жълто.

— Корпусоразбивач — каза Гавин, докато проверяваше да се увери, че фитилите са нагласени правилно. След това слезе по въжената стълба на морските колесници и притегли място за струпване на корпусоразбивачите плюс допълнителна опора за черногвардееца, който щеше да ги поставя, за да не се катурне от колесницата си. Беше заменил унищожените предния ден морски колесници и дори беше притеглил още няколко. Днес петдесет черногвардейци щяха да могат да тръгнат едновременно.

— Браво, Нера — каза Гавин. Жената изглеждаше смутена. — Спаси живота на много наши хора днес.

— Но, милорд, вие направихте диска сто пъти по-добър.

— Значи и аз съм спасил няколко живота — отвърна Гавин. — Екип сме, нали? — Усмихна ѝ се, а тя се изчерви.

Гавин се качи на своята морска колесница. Беше леко модифицирана спрямо предишните версии. Поредният експеримент. Винаги експериментираше. Един млад черногвардеец стоеше там, за да държи лодката стабилно, когато Гавин я отвърза. Беше Гавин Грейлинг.

Сякаш чук удари Гавин в гърдите. Погледна в очите младежа, който бе излъгал, за да спаси живота му, и каза тихо:

— Ще се постарая да съм достоен за това.

Младият мъж не отвърна нищо. Лицето му не издаде нищо.

Гавин си помисли дали да даде още заповеди и съвети на командир Железни, но пък той си знаеше работата. Щеше да нанесе максимални щети с минимални загуби. Нямаше нужда Гавин да му казва как да го направи. Тъй че тръгна.

Морето днес бе много по-спокойно от предния ден. Това само по себе си вероятно щеше да спаси повече черногвардейци от изобретението на Нера и Гавин.

За него самия не означаваше кой знае какво, освен че бе донякъде по-гладко и той щеше да пътува по-бързо.

Слънцето беше минало зенита, когато Гавин обърна плъзгуна и навлезе в залива на Острова на ясновидците. Видя, че вълноломът, който бе вдигнал, е в чудесно състояние и че в залива са излезли десетки рибарски лодки. Хората му махаха и го поздравяваха като завръщащ се герой. На брега вече имаше малко градче, джунглата беше изтласкана назад и покрай временните колиби се строяха стабилни сгради. Имаше дори ферми.

Промяната беше голяма. Гавин не беше много сигурен защо се изненада, но се изненада. Бяха складирали десетките хиляди жълти тухли, които бе направил, и явно ги използваха добре. Петдесет хиляди души с ясна цел, с добро водачество и с всичките им нужни сечива можеха да свършат много работа дори за кратко време. Това, което не го изненада, беше, че Третото око го чака на пясъчния бряг.

Да си ясновидец сигурно беше доста удобно.

Точно затова беше дошъл. Не можеше да повярва, че не се беше сетил веднага. Отиваше на битка и беше прекарал — може би похабил беше по-точно — няколко дни в оглеждане на позициите на противника. Макар че познаваше ясновидка. Истинска ясновидка, която не обличаше това, което вижда, в мистичен жаргон и смътни фрази.

Спря плъзгуна и скочи леко на пясъка. Третото око бе със семпла бяла рокля, стегната на кръста със златен пояс. Беше казала, че обикновено е скромна. Той пък се беше уверил, че всъщност е вярно. Тя протегна ръка и Гавин я целуна. Тя се усмихна зарадвана и Гавин си помисли, че този път в нея има някаква мекота.

— Моите извинения за последния път — каза тя.

— Милейди?

— Ако съм развалила брака ви последния път, когато морето ви изхвърли на брега. Старая се да не провалям бъдещето на хората, но бях под известно напрежение. И аз правя грешки.

Гавин погледна сияещото ѝ лице и остана благодарен, че му напомня, че е женен. Ужасно обичаше Карис, но тази жена го привличаше на няколко пласта под рационалното. Или над?

— Аз също — отвърна той. — Искам да попитам колко си…

— Изчакай. Корван е на кея. Мисля, че е толкова зает, че може да не е видял идването ти.

Предложи му ръката си и той я хвана и я поведе през множеството. Хората ги забелязваха и ги поглеждаха, някои свеждаха глави за миг. Гавин познаваше този вид уважение. Беше онова почитание, което мъже във военна кампания отдават на генерала си. Протоколът бе сведен до най-голите му, необходими пластове. Тези хора работеха — и работеха. Уважаваха Третото око и него и ги почитаха, но наистина имаха работа.

А тя нямаше никаква охрана. Това говореше или за безпрецедентно ниво на мир тук, или за нейната далновидност. Трудно е да убиеш ясновидец все пак, нали?

Стигнаха до кея. Корван Данавис говореше с трима мъже, които сочеха нещо, което приличаше на планове за корабостроителница.

Корван се обърна и ги погледна стъписано. Притича — буквално притича — до Гавин и го прегърна. Гавин го обичаше заради това. Прегърна силно единствения си приятел, след което го пусна.

— Корван, изглеждаш чудесно.

Корван отново си пускаше мустаци, макар все още да не бяха достатъчно дълги, за да провеси мъниста в тях. Изглеждаше с десет години по-млад.

— Знаеш ли колко трудно се преговаря с хора, които могат да виждат бъдещето? Не мога да повярвам, че ми причини това. Но да, предполагам, че работата по двайсет часа на ден ми се отразява добре. Или може би е от компанията, която си имам в останалите четири. — И се ухили.

Гавин нямаше представа за какво говори. А после видя пръстена на ръката на Корван миг преди той да пристъпи към Третото око, за да я целуне. Вдигна я и я завъртя в кръг.

Гавин се засмя и попита Третото око:

— Грешка?

Тя се усмихна лукаво.

— Не. Беше… политическа необходимост — отвърна тя с престорена сериозност, за да подразни Корван.

— Дълг. Бреме — въздъхна тежко Корван.

Гавин не можеше да повярва, че не го беше разбрал. Разбира се, че беше политическа необходимост. Корван, водачът на нашествениците. Третото око — не чак водач, но най-почитаната сред обитателите на острова. И двамата неженени, и двамата — в ужасна необходимост да свържат народите си. Наистина дълг. Но съдбата понякога е добра и това, което е твой дълг, също така е точно това, за което си създаден.

Също така щеше да е ужасно неудобно, ако Гавин беше спал с жената, за която се бе оженил най-добрият му приятел. Грешка. Катастрофа.

— Ще му кажеш ли? — попита Третото око.

— Какво да му кажа?

— Мъже! — възкликна тя. — Ти отиде при Спектъра…

— Знаеш ли го? — попита Гавин. — Разбира се. Оролам, това е изнервящо! Не си ли му казала?

— Мразя да развалям бъдещето. Освен това ти плати цената за това. Твое право е да му го кажеш.

— Какво да ми каже? — попита Корван.

— Вие сте сатрап, върховен лорд Данавис — каза Гавин.

— Аз съм… какво? Какво?!

— Пълен сатрап, пълни отговорности, пълни привилегии. Трябва да назначиш своя Цвят. Малка флотилия с продоволствие и дипломати вече пътува насам.

— На три седмици път са — добави Третото око. — И носят и доста проблеми наред с животоспасяващите стоки и лекарства.

— Знаеше ли за това? — попита Корван.

— Не мислеше, че ще се омъжа за някакъв провалил се генерал, нали? — попита Третото око.

Гавин усети, че това е някаква тяхна лична шега. Корван се усмихна обичливо и поклати глава.

— Сатрап? Нали каза, че в най-добрия случай ще е почетна титла. Че получаването на гласове ще е работа на бъдещите поколения.

— Ба. — Гавин сви рамене. — Те ми играха мръсно. Отговорих им подобаващо. Между другото, ти гласува за война.

— Имах ли сериозно основание?

— Ами…

— Цветния принц?

— Кой друг.

— Остави ме тука, знаеш ли. Изостави ме. Знаеш ли колко е трудно да си женен за жена, която знае всичко?

— Почти толкова, колкото да си женен за мъж, който преувеличава — каза Третото око.

Бяха дълбоко влюбени. Лудо влюбени. На тяхната възраст. Тъжно.

— Чувам, че най-сетне си се вразумил — каза Корван.

— Казала ти е за Карис?

— Оролам е добър — отвърна Корван.

„Оролам? Мислех, че почти не вярваш в него.“

— Корван, бих се радвал да остана тук, но трябва да поговоря с жена ти. Войната идва и трябва да тръгна след два часа, за да я задържа, преди да ми е свършила светлината.

Отидоха в една кръчма наблизо — „Абсолютна нужда от цивилизация“, отвърна Корван на сардоничния му коментар — и седнаха. Гавин ги запозна с всичко, което се беше случило. Всичко — от унищожаването на синия остров до хвърлянето на Ана от терасата. Зарадва се, като разбра, че Третото око не знаеше за всичко това.

След това я попита:

— Можем ли да спасим Ру?

— Истинският въпрос е можем ли да спасим Седемте сатрапии.

— Можем ли да спасим Ру? — настоя той.

— Едно на хиляда — каза тя. — Баща ти си мисли, че е гениален, и е измислил какви ли не стратегии, защото според него ти просто не си в състояние да му дадеш нищо. — Докосна ръката на Гавин и жълтият луксин, татуиран в челото ѝ, засия. Тя вдиша дълбоко, продължи да държи ръката му и сиянието заблестя все по-ярко, почти ослепително.

След това тя хвърли ръката му все едно, че беше змия. Стана рязко и напусна. Гавин се изправи объркан, но Корван се оказа по-бърз.

— Стой тук — каза му. — Аз ще се погрижа за това.

Нямаше го около пет минути. Гавин опита ейла, донесен му от някаква много изнервена жена. Оказа се изненадващо добър. Ако не знаеше, че Третото око е истинска, щеше да е подозрителен. Скептикът в него вече се разбуждаше. Това изглеждаше нагласено за да го парализира и уплаши.

Третото око се върна колебливо. Избегна да го погледне в очите, когато седна срещу него.

— Искаш да знаеш разположението на силите в Ру. Мога да ти кажа това.

— Искаш да ме наплашиш ужасно ли? — попита Гавин.

— Гавин, слушай какво ти казвам.

— Виж, точно такова нещо очаквам от шарлатан — отвърна ѝ Гавин. — Мислех, че не те бива много в салонните хитрини.

— Помниш ли Койос Белодъб?

— Помня, че видях стена да пада върху него преди шестнайсет години.

— Той е Цветния принц.

— Видях стена да…

— Не аз съм тъпакът в този разговор, Гайл. Моля те, не ми говори все едно, че съм. Колко пъти си се спасявал от сигурна смърт? Смяташ ли, че враговете ти не биха могли да имат същия късмет?

Устата на Гавин изведнъж пресъхна. „Какво… но аз… Карис знае ли това?“ Койос. Онази нощ, когато Карис беше плакала за мъртвите си братя, беше казала името му. Беше ѝ струвало много да му го каже. Беше го чувствала като предателство към брат си.

— Ти казал ли си на Карис всичките си тайни?

Честен въпрос. Беше ѝ казал повечето, но не, не всички.

— Губиш време — каза Третото око. Изведнъж стана твърда и хладна, сякаш само така можеше да се справи с положението. — Трябва да се върнеш в Хромария и да вземеш Карис.

— Тя е ранена.

— Престани да ме прекъсваш. Ще е достатъчно добре, за да се бие. Мъжете, които баща ти прати да я набият, бяха много внимателни, много професионални. Казано им беше да причинят болка, не нараняване.

— Баща ми ли беше? Ах, този…

— Това в момента не е важно. Ако не я вземеш… Просто я вземи.

— Кажи ми — настоя Гавин.

— Казването променя нещата — заяви тя напрегнато. Златното ѝ око сияеше.

— Кажи ми!

— Ако не я вземеш, ще умреш. Куршум от мускет утре или зелен бяс вдругиден. Ако умреш… Старите богове се пробуждат, Гавин.

— Старите богове се пробуждат? Само това ли ми казваш?

— Загубил си зеленото. Знаеш какво става. Тази битка за спасяването на Ру е благородна, но е погрешна. Вече знаеш това.

— Има зелена напаст ли? Като синята?

— Не можеш да ги спреш всичките, Гавин. Невъзможно е.

— Къде е? — настоя той.

— Ако ти кажа, няма да си на мястото, където трябва да си.

— Кажи ми.

— Ако ти кажа, ще умреш, проклет глупак — Отвърна тя ядосано. — Задай правилните въпроси!

— Дали ще… — Гавин сви юмруци. — Какво трябва да направя?

— Милостта не е слабост, а любовта има тежка цена.

— Мисля, че съм от мъжете, които…

— Ако не разбереш точно какъв мъж си, няма никаква надежда за тебе, изобщо.

— Ако държиш да си злокобна, това беше доста добро.

— Правя пророчества за препитание. Нещо по-добро ли искаш? Тогава тръгвай веднага и легни с жена си. Както стоят нещата, това може да е единственият ви шанс.

— Виж, това вече наистина беше злокобно. — Гавин се изправи с напереност, каквато не изпитваше. Беше научил някои неща, но не така, както го беше искал.

— Гавин — каза Третото око, — ти дойде да ме попиташ къде са силите им. Завзели са форта на Руишки нос, въпреки че не са вдигнали флага си. Надяват се да потопят флотата ви на влизане в залива. А в Ру вече има няколкостотин предатели, включително търговците и аташийските им наемници. Хората на принца работят здраво.

Гавин се поколеба.

— Колко ми остава, докато загубя останалите си цветове?

— Зависи какъв мъж си.

— Ти какво би предположила? — попита Гавин раздразнено.

— Ако си толкова добър, колкото си мисля, нямаш толкова време, колкото си мислиш. — Очите ѝ бяха пълни със състрадание — освен безжалостното трето око, което виждаше само истината.

Гавин излезе и видя Корван. Приятелят му беше плакал, но беше изтрил сълзите си и се опита да се престори, че не е.

„Косматите топки на Оролам, не е възможно да е толкова зле, нали?“

Прегърнаха се. Не си казаха нищо. Тръгнаха към пясъчния бряг. Третото око ги последва. Бяха се събрали хора, след като бяха разбрали кой е Гавин. Наблюдаваха от разстояние. Коленичеха. Сякаш не знаеха как да кажат на Гавин какво означава той за тях. И толкова по-добре, защото той също не знаеше как да го приеме. Махна им с ръка и кимна.

— Каза ми, че понякога грешиш, нали? — попита той красивата жена на Корван.

— Понякога — каза тя тъжно.

Едно на хиляда. Беше се изправял и пред по-лошо.

— Дазен — промълви Корван. После преглътна, вперил поглед в морето, загледан в нищото. — Милорд, тя казва, че ако замина с вас, ще стане още по-лошо. Иначе щях да… Милорд, за мен беше чест.

А после, когато Гавин се качи на плъзгуна и Корван избута лодката в лекия прибой, Третото око каза:

— Оролам дано ви върне при нас, лорд Призма.

Гавин беше сигурен, че няма предвид хората на острова.

102.

— Ще го убия някой ден. Но е добър в това, което прави. Признавам му го — каза Зимун и се надигна от леглото в предутринния мрак. Лив вече бе станала и се беше облякла, почти приключваше с усилията да приведе косата си в някакъв ред. — Ще го оставя да свърши работата с обединяването на сатрапиите и след това ще му ги отнема. Освен ако не извърти някой номер, разбира се.

— Какво ще направиш? След като станеш крал имам предвид. — Затъкна двете фиби в косата си и намести падналия кичур отпред.

— Император — поправи я Зимун. — И какво точно имаш предвид? Какво ще правя? Не си много умна, а?

„Не достатъчно умна, за да те отрежа, явно.“ Чарът му бе започнал да изчезва все по-често. Беше като гущер без него. Нещо погрешно имаше в него. Нещо гадно. Как не го беше забелязала по-рано? Когато я докосваше, цялата изстиваше. Тялото ѝ беше знаело. Беше си казвала, че се измъква внимателно, но не беше така: беше я страх. Страх да е самотна жена във военен лагер. Такъв страх не подобаваше на една притегляща. Такъв страх не подобаваше на една жена. Той искаше да се отнася с нея така, все едно тя не е нищо? Омразата се сви на кълбо в гърдите ѝ.

Нужно ѝ беше цялото ѝ самообладание, но тя се обърна и го изгледа с маска на хладна снизходителност.

— Зимун, Зимун, Зимун. Император? Хайде стига. Няма и капчица величие в тебе.

Измъкна се бързо от палатката. Трепереше. „Какво стана с големия ти план да направиш така, че да му омръзнеш? Да се измъкнеш от прегръдките му и да го накараш да мисли, че е негова идея?“

Проклятие.

Да знаеш какво е умно да направиш и да имаш силата и куража да го направиш бяха две различни неща. Да върви по дяволите Зимун!

Лив тръгна към палатката на Цветния принц. Беше излязъл. Намери го в покрайнините на лагера — поздравяваше нови притеглящи, които бяха напуснали Ру или други аташийски градове. Поне половината бяха в последните си година-две оставащ им живот. „Страхливци“, помисли си Лив.

Но армиите се попълваха от хора, включващи се в тях по всякакви причини, лоши, както и добри, а принцът не пренебрегваше никой, който му помага. Лив се приближи към него, поклони се и каза:

— Ваше височество, може ли да поговоря насаме с вас?

Принцът я измери с поглед, а после се извини на хората.

— Зимун замисля да ви измени — каза тя направо.

— Благодаря ти. Ще поемеш ли обучението на този клас новодошли?

— Какво? „Благодаря ти“? Това ли е всичко?

Той я изгледа рязко.

— Моите извинения, принце. Не исках да повишавам тон.

Принцът я удостои с усмивка. После попита:

— Кога разбра?

— Бях подозирала, че той има… прекалено високо мнение за себе си, но не беше казал нищо изменническо до тази сутрин.

— И ти дойде право при мен.

— Да, милорд.

От редиците излезе слуга и понечи да тръгне към принца. Той вдигна ръка, за да му нареди да изчака.

— Знаели сте — каза Лив.

— Да.

— Тогава… Да го шпионирам ли ме пратихте?

— Ти ми кажи — отвърна той. Друг слуга се канеше да се приближи и той отново даде знак да не ги прекъсват. Ръководенето на армия означаваше да взимаш решения от разсъмване до здрач, че и след това.

— Не сте изпитвали него. Изпитвали сте мен — каза Лив.

— О?

— Знаели сте, че той е готов да ви предаде. Не сте знаели дали аз бих го направила. Така че издържах изпитанието. Зимун в играта ли е?

Ако беше, това щеше да означава, че все още се радва на благоразположението на принца, а начинът, по който Лив го бе оставила, не беше просто заради верността ѝ към принца. Можеше току-що да се е оказала могъщ противник, без същевременно това да я прави по-могъщ приятел.

— Знаеш ли какво става с едно яйце, когато го държиш на топло? — попита принцът.

— Излюпва се — отвърна Лив.

— А на горещо?

— Не съм сигурна дали…

— Сварява се. — Той се усмихна, снизходително и великодушно. — Или се изпича. Всяко нещо си има подходящото време и сезон. Някои прибързани неща се развалят. Точно затова толкова много бесове на Хромария полудяват и стават опасни — не защото това им е присъщо по природа, а защото притеглящите им стигат до края на човешкия си период и изпадат в паника. Изпадналите в паника хора вършат калпава работа. Ако вместо това с тях се работи съзнателно, за да се подготвят за прехода, шансовете им за успех нарастват. Ако имаха хора, които да ги учат какво да правят, просто си помисли какво биха могли да постигнат.

— Това е… това е мъдро. Това ли правите със Зимун?

— Зимун е невероятно надарен и много, много опасен. В него няма човешка топлина. Само глупак би могъл да се довери на такъв човек — но би могъл да го използва, нали? Открих, че мога да разчитам на теб. Е, той разбра ли, че идваш тук?

— Боя се, че… може да е разбрал. Превърнах го в ужасен враг, милорд.

— Прости ми за това, но говори по-високо и се закълни, че Зимун е предател, че никога не би ме излъгала и прочее. — Принцът се намръщи. — Направи го. Веднага.

— Милорд! Заклевам ви се! Зимун е предател… и никога не бих ви излъгала! Трябва да ми вярвате!

И се хвърли в краката на принца.

Той я зашлеви с опакото на ръката си, толкова силно, че зъбите ѝ изтракаха, и тя падна на земята и се разплака.

Двама стражи я вдигнаха и я повлякоха. Оставиха я до една палатка, отзад, за да не я виждат, но все пак достатъчно близо, за да чува малко от това, което се говори вътре. Лив чу, че говори Зимун, с обичайния си мазен и спокоен глас, без никакъв страх.

— Зимун — каза Цветния принц, — давам ти една малка сила, притеглящи и войници, какъвто състав поискаш, но само двайсет души. И се погрижи да вземеш топчии. Искам в полунощ да изкачиш скалите и да превземеш Руишки нос. Може да има въжета, които да ви чакат, или да няма. Имаме шпиони, но те са престъпници и съответно са неблагонадеждни. Все едно, взимаш Руишки нос и оставяш да се вее аташийският флаг. Флотът на Хромария е на два дни път. Остави разузнавателните кораби да влязат свободно и се разкрий само когато първите кораби на главната флота започнат да влизат в залива. Очаквам да потопиш поне десет. Най-малко. А, и не взимай зелени. Вземи сини. Напастта ще е объркана, докато не дойде Атират.

Зимун каза нещо.

— Не. Абсолютно не. Тя ми трябва.

Лив се наруга наум, че не може да чуе, но нямаше да може, без да се разкрие.

— Зимун — каза Цветния принц, повишавайки глас все едно младежът се бе отдалечил. — Веднъж ти възложих жизненоважна задача и ти се провали. Загуби магия, струваща повече от десетима като теб. Грешката, че ти поверих това, беше моя, така че не те наказах. Надявах се да предотвратя тази война преди да е започнала. Мислех, че рискът си струва. Ти си един от най-добрите ми хора, Зимун. Знаеш, че съм бил снизходителен с теб и защо. За малцината привилегировани толерирам един провал. Един. Разбрано?

103.

Командир Железни беше взел Кип и Круксър на централния плъзгун. Вместо да се отправят право към залива на Ру, както бе направил Гавин, поемаха покрай брега на Кървавата гора.

Макар да бяха плъзгали не повече от два часа, Кип вече се чувстваше изнервен. Не обичаше да е в лодка. Опитваше се да се наслади на солените пръски и скоростта. Морето днес бе много по-спокойно и небето беше ослепително синьо. Самото море променяше цвета си с всяко заливче и плитчина.

Натъкнаха се на разузнавателен кораб толкова бързо, че едва им остана време да отцепят морските колесници. Заобиколиха един нос и ето го, подхождаше към носа от другата страна, развял флага със счупената верига. Командир Железни изрева заповеди и две от морските колесници се изстреляха пред останалите.

Коката беше малък кораб. Двайсет и пет крачки на дължина, с екипаж от може би двайсет души и с триъгълни платна, с по шест средни оръдия на борд, балансирани на планширите по стария начин вместо зад оръдейни амбразури. Не успя да произведе и един изстрел. Един моряк обслужваше подвижното оръдие отпред и се опитваше да го зареди, когато двете морски колесници минаха от двете му страни. Едната постави корпусотрошача близо до носа, другата — на противоположната страна близо до кърмата. След това се оттеглиха.

Кип чу виковете на мъжете и в един сякаш безкрайно проточил се миг си помисли, че взривове няма да има.

След това изгърмяха едновременно. Приглушен тътен прониза целия корпус на коката и разби и другия борд. Лумна огън, но изгасна, щом корабът започна да потъва.

С четири широки дупки в корпуса не отне много време. След пронизителното изсвирване на командир Железни двете морски колесници отново се лепнаха на мястото си. Докато приключат, коката вече бе потънала. Десетина мъже и жени пляскаха във водата или се бяха вкопчили в отломки.

— Командире, да вземем ли пленници за разпит? — попита стражеви капитан Берил.

Железни погледна хората във водата и прецени колко далече са от брега. Не бяха далече. Оставянето им във водата нямаше да е смъртна присъда, но Кип знаеше, че нямат място, за да вземат пленници и да продължат да потапят кораби.

— Мисията ни е друга — каза командирът. — Докато съобщят на началниците си, битките ни ще са приключили, смятам.

Не бяха плували и половин час на север покрай брега, когато ги лъхна миризма на гнило. На смърт.

— Има село, на левга-две оттук — каза един от черногвардейците. — Тръстиково се казва. Отраснал съм само няколко залива по-надолу.

Плъзгунът бавно навлезе в залива на Тръстиково и Кип с облекчение видя, че селото не е изгоряло до основи. Но имаше стотици сиви туловища, струпани на пясъчните брегове толкова нагъсто, че пясъкът едва се виждаше. Зад тях обикаляха десетина местни, с мачете и ведра в ръце.

— Това изхвърлени на брега китове ли са? — попита Круксър.

— Милостиви Оролам! — възкликна някой.

Вятърът донесе дъх на гниеща плът и кръв и Кип едва не се задави. Чувстваше се странно. Не просто зле или отвратен, а в безизходица. Искаше му се да скочи във вълните и да заплува. Не беше дори сигурен накъде. Беше влудяващо усещане, като животно в клетка.

— Командире — каза един от черногвардейците. — Тая работа не ми харесва.

— Това е просто мъртва риба — рече Железни. — Калиф и Пресър, притеглете няколко гребла.

Притеглиха гребла и скоби за гребла и черногвардейците вкараха кораба в залива. Когато се доближиха на четирийсет разтега, селяните най-сетне ги забелязаха. Някои побягнаха, но други просто ги загледаха намръщено.

Висок престарял мъж с някакво копие с дълго острие, с което сечеше дебелата китова кожа, се изправи над полунасечения кит с една ръка на кръста и подвикна:

— Е, морето ни носи всякакви видове безумие, нали?

— Вие ли сте старшият тук? — попита командир Железни.

— Доколкото имаме старши — отвърна мъжът.

— Аз съм командир Железни от Черната гвардия на Хромария.

— Железни? Да, чували сме това име. Странна лодка имате. Аз съм старшият на селото Мъхобрад.

Всъщност, доколкото Кип можеше да види, нямаше никакъв мъх в брадата, но пък беше боядисана бледозелено като лишей.

— Какво е станало тук? — попита Железни.

— Трупаше се нещо, от две седмици, макар да не е толкоз силно днес — заговори старшията. — Домашната гад се държи все едно, че има койот в двора, ама няма, ако ме разбирате. Товарните коне и воловете се дърпат от хамутите. Прасета нападат все едно изведнъж са решили, че са тарани. Имахме двайсетина души ранени, от животни, които са познавали през целия си живот. Ние сме стопани и рибари тука и разбрахме, че нещо не е наред. Все още не знаем какво е обаче. Сблъскат ли се големи сили, простолюдието страда, така викат. — Обърна се и се изплю.

Железни не го прекъсна, махна и на изнервените черногвардейци да не проговарят. Ако вонята на гниещи китове не беше толкова силна, Кип щеше да е скочил от лодката.

„Какво ми става?“

— Китовете излязоха на брега вчера. Чували сме за такова нещо. Не бяхме го виждали и не сме чували толкова много да го правят наведнъж. Отпървом си рекох, удобно място са избрали, ако ще го правят. Можехме да съберем достатъчно месо и мас да изкараме години, но… — Вдигна туниката си и Кип видя, че има превръзка на хълбока си. Беше кървясала. — Почнах да се разпореждам, както съм правил хиляда пъти. Хората тука знаят, че трябва да работиш заедно за големи работи като тая. Но ме нападнаха. Мъже и жени, които съм познавал през целия си живот. Нападнаха ме и избягаха. Животните също. Все едно ни сполетя лудост някаква. Само дето не порази всички ни. Най-стабилните мъже и жени още сме тука. Коро ей там, той беше идиот, имаше пристъпи, ако не получи точно един сухар на разсъмване и точно две парчета бекон на обед. Сега е добре също като тебе и мене. Но тия, дето бяха нормални, полудяха и побягнаха. Не знам къде. Не знам какво да правим, освен да насечем каквото можем и да се надяваме всичко това да се отвее като шквал.

— Някои от хората държаха ли се… мм, странно, преди да стане тая работа? — попита един черногвардеец, Потс. Обърна се към командир Железни: — Извинете, командире.

— Добри хора сме тука — отвърна старшията. — Свестни. Благочестиви.

— Хората правят странни неща, когато не са съвсем с ума си. Неща, които всъщност не са по тяхна вина — каза Потс.

Старшията направи гримаса. Плю отново.

— Някои сякаш загубиха всякакво чувство за… за приличие, ако ме разбирате. Видях… видях… — Обърна се и плю отново. Избягваше да ги погледне. — Хора да се съвкупяват като животни. Хора да ходят голи. Да пръхтят, да вият и лаят. Да лаят! Чували ли сте хора да лаят като побъркани? Мислех, че са само приказки, измислици. Видях обаче хора, които съм познавал четирийсет години, да се лаят едни други. Щях да пукна от страх. Сякаш бяха станали животни в човешки тела.

— Каквото и да е, явно влудява и животните — каза командир Железни.

— Усещате ли го? — попита Потс.

Повечето черногвардейци измърмориха утвърдително.

— Май е по-добре да се махаме — каза командир Железни.

— Кип, ти усещаш ли го? — попита Потс.

— Абсолютно — отвърна Кип.

— Нера, а ти? — попита Потс.

— Не.

— Командире?

— Може малко.

— Уил, ти? — попита Потс.

Уил преглътна.

— Чувствам се наполовина побъркан, честно казано.

— Зелените са — каза Потс на командир Железни. — Нещо не е наред в зеленото. Похот, загуба на самоконтрол, бунт срещу властта. Цветния принц е отровил зеленото.

— Атират — измърмори някой злокобно.

— Каквото и да е, не засяга само притеглящи. Поразява обикновените хора и дори животни — каза Потс.

— Мъхобрад! — каза командир Железни. — Правим каквото можем да го спрем. Хората ви може да се върнат. Всичко все още може да се оправи.

Мъхобрад го изгледа свирепо.

— Да се оправи ли? Хванах жена си с друг мъж и когато тя ме видя, само се изсмя и продължи. Погледнах я в очите и не можах да разбера дали е чисто и просто лудост, или лудостта ѝ позволява да направи това, което винаги е искала.

Железни не отвърна нищо.

— Вървете да си играете вашите войни. Вървете да носите напастите си на други. Винаги плащаме ние, простите хора. Убих жена си, сър. Жената, която бе до мене в суша и жега, и огън, и след смъртта на четири дъщери за двайсет и четири години. Няма оправяне тука.

Те се отдалечиха от брега, а Мъхобрад се захвана отново със сеченето на кита, без да ги погледне.

— Зелени — каза командир Железни, също без да погледне никого, — казвате ми, ако стане твърде зле. Ако усетите, че ви тласка да се нахвърлите срещу нас, кажете. Няма да загубя никой от вас днес, без значение лудост или смърт. Разбрано?

— Да, сър — отвърна Кип с останалите.

Този ден стигнаха чак до аташийския бряг, почти до Руишки нос, и потопиха няколко кораба. На много от тях цареше безпорядък, моряците не искаха или не можеха да изпълняват заповеди и да действат като сплотени екипи. Това ги превръщаше в лесни мишени и ги потопиха без никакви проблеми.

Честно казано, тази лекота беше плашеща. При съчетанието от бързина, взривната мощ на корпусотрошачите и факта, че корабите, които нападаха, никога не бяха виждали такова нещо като морски колесници — а още по-малко бяха готови за тях, — потапяха кораб след кораб. Но чувството им за непобедимост бе разбито, когато Потс бе улучен от куршум в рамото. Превързаха го и се добраха чак до Руишки нос, където на върха на червените канари се извисяваше укрепление, настръхнало от артилерия, която можеше да обстрелва целия проток към залива. Приближиха се само колкото да могат да видят флаговете на форта — все още се вееха аташийските.

Командир Железни нареди връщане при флотата и успяха да се върнат час преди смрачаване, което беше добре, защото им отне още час да гледат секстанта, компаса и скоростта на плъзгане и да правят предположения, и отново да гледат секстанта и компаса. Кип и другите зелени изпитаха облекчение, щом се отдалечиха от аташийския бряг — Кип усети как лудостта започна да се смалява, докато брегът се стапяше в далечината.

Обсъдиха го и не можеха да са сигурни, защото измерването на усещания за нарастващ ужас не беше толкова просто като плъзгането на топчетата на сметалото, но смятаха, че онова, което причинява лудостта, трябва да идва от лагера на Цветния принц. Или от някой от корабите му наблизо. Никой като че ли не искаше да говори за перспективата да водят битка, след като бе толкова вероятно хората да скачат от корабите, колкото и да се подчинят на заповед. Щеше да си е направо хаос и касапница.

Гавин не се върна тази нощ. Кип се зачуди дали не е загинал някъде, далече и сам.

На сутринта отново потеглиха, но този път командир Железни не взе никой, който може да притегля зелено. Кип се почувства самотен. Махна на Круксър за довиждане и се намръщи заради лошия си късмет. Когато се обърна, видя Гринуди.

— Млади господарю — каза робът. — Оказа се, че лукслорд Гайл има свободен час. Желае да играе с вас на Деветте крале. Придружете ме, моля.

Не беше молба, разбира се.

— А ако не дойда? — попита Кип.

Гринуди се усмихна с неприятната си усмивка и каза:

— Дълго плаване до дома.

104.

Гавин едва се добра до Хромария преди да падне нощта — плъзгунът забавяше и забавяше, докато очите му се напрягаха за светлина. Добре поне че водата бе достатъчно спокойна, за да може да акостира на задната страна на Малки Яспис, където имаше малко кейче, вместо да се налага да притегли цяла лодка, да стигне с гребане до Големи Яспис и оттам да продължи пеш.

Щом стъпи на кея, остави жълтия плъзгун да се разпадне. Разтърка ръце и рамене, за да не се схванат. Мускулите му потръпваха изтощени от пътуването, макар през последните два часа да беше забавял. Започваше да изпитва болезнено предчувствие, че жълтото става все по-трудно за притегляне. Надяваше се да е просто от усилващата се тъмнина и че няма да се събуди на заранта, без да може изобщо да притегли жълто. Иначе щеше да е доста трудно да се върне при флотата преди битката да е свършила.

Опита се да надвие с усмивка нарастващия страх. Поне щеше да прекара тази нощ в прегръдките на Карис. Във вечната нощ да върви всичко друго. Какво беше казала Третото око? „Това може да е единственият ви шанс.“ Все едно, нямаше да разреши загадките на пророчеството, а и не държеше. Искаше просто да види жена си. Жена си! Колко странни изглеждаха тези думи. И все пак колко му беше липсвала! Сега го усещаше остро, след като тя бе толкова близо и умът му не беше претъпкан с мисли за боеве, кроежи и правене, правене, правене. За миг си помисли, че може да му я отмъкнат, ако не побърза. Отключи тежката дъбова врата. Дръпването, за да я отвори, му напомни отново колко е уморен.

Влезе в дългия, причиняващ клаустрофобия тунел, широк едва колкото да мине един човек, при това приведен. Докосна един от хитроумните подчервени ключове и от топлината на дланта му той предизвика реакция, която отвори панели от жълто по дължината на тунела. Понякога простите, елегантни неща, които можеше да се направят с магия, го впечатляваха много повече от собствените му чудовища, сътворени от груба сила.

След пет минути стигна до друга врата, желязна. Отвори я и се качи по тясното стълбище до предния двор на Хромария. Докато стигне до асансьорите, двама черногвардейци вече крачеха до него. Той им се усмихна.

— Господа.

— Лорд Призма — отвърнаха те.

Взе асансьора нагоре, а после втори до своя етаж и подмина черногвардейците на пост, които изобщо не изглеждаха изненадани, че го виждат — как го правеха това, между другото? Закрачи към вратата си, но после му се стори, че чу нещо, и погледна по коридора. Вратата на Бялата се затваряше, много бавно.

Тя би трябвало да спи по това време. Охраната ѝ внимаваше да не я буди.

Но все пак Гавин се поколеба. „Трябва да го провериш това.“ За миг осъзна, че е застинал на място, раздвоен между това да влезе при една красива жена или да иде при грохнала старица. Що за идиот изобщо би помислил, че това е избор?

Изруга се за глупостта си и бързо тръгна по коридора. Беше невъзпитано да влезеш в нечия стая изпълнен с луксин — смяташе се за равносилно на това да влезеш с пистолет, насочен в главата на домакина, но ако Гавин можеше да се измъкне от много неща, това не беше от тях. Не и с Бялата. Тъй че притегли свръхвиолет. Това, което хората не можеха да видят, не можеше да е невъзпитано, нали?

Отвори вратата толкова крадешком, колкото се беше затворила току-що. Леко открехване, после още малко. На пода лежаха безжизнени черногвардейци, а над леглото на Бялата бе надвиснала облечена в черно фигура.

Светлината, струяща от осветения коридор, издаде Гавин. Убиецът се обърна и измъкна пистолет от колана си с плавно и бързо движение.

Гавин отвори рязко вратата с рамо и се хвърли в стаята на Бялата с вик:

— Убиец!

Пистолетът изтрещя, пръсна дърво и куршумът изсвистя, рикоширал от камъка зад дървената каса.

Сиво кълбо, близо две стъпки в диаметър, излетя от ръцете на мъжа и улучи първия черногвардеец на Гавин, докато той скачаше в стаята и вадеше пистолета си. Отхвърли го и той се блъсна в другия черногвардеец.

Убиецът беше хвърлил първия си пистолет и изваждаше друг, докато се обръщаше да убие Бялата, която се беше събудила и се мъчеше да се измъкне от леглото.

Залегналият на пода Гавин изстреля тъничък лъч свръхвиолетов и когато убиецът се обърна, лъчът заигра по дланта му. В следващия миг Гавин изстреля всичкия си останал свръхвиолетов.

Свръхвиолетът е деликатен. Всичко, което бе побрал в себе си, тежеше навярно колкото топлийка и не беше силен, но дори и топлийка, изхвърлена с голяма скорост, може да има сериозен ефект. Свръхвиолетът нажежи въздуха, заби се в ръката на убиеца, разпука кости и изби пистолета му.

Сиво-бяла светлина изпълни помещението от десетина източника. Гавин се надигна бързо от пода и инстинктивно притегли светлина, за да метне сини копия към убиеца.

И изведнъж осъзна, че не е сътворил нищо.

Отговорът на убиеца с ново кълбо сива светлина порази Гавин в гърдите, отхвърли го назад и той се натресе в стената. Ударът му изкара дъха.

„Зелено — подсказа умът му. — Не притегля сиво, това е зелено. Просто вече не мога да го виждам.“

Убиецът извади друг пистолет и го насочи към Гавин. От това разстояние, докато Гавин още се мъчеше да си поеме дъх, не можеше да пропусне.

Взрив от бяло-сива светлина огря убиеца и Гавин видя, че Бялата се е изправила и че пред нея се рее облак от малки блестящи частици, като ситни прашинки. Ръцете ѝ се изпънаха рязко напред, както и целият облак. Звукът от малките прашинки, поразили убиеца, бе като от упражнение на черногвардейци в стрелба, когато всички стрели поразят мишените едновременно.

Убиецът замръзна. След миг по кожата му избиха малки капчици кръв, навсякъде. Гърбът му беше обърнат към Бялата и малките стъклени прашинки го бяха пронизали. Убиецът примигна невярващо, разбрал само, че нещо ужасно се е объркало, а след това рухна на пода и започна да се гърчи.

Светът продължаваше да се движи. Още докато мъжът падаше, в стаята вече нахлуваха черногвардейци, свирки запищяха пронизително. Изсвистя меч и отсече все още държащата пистолета ръка от китката.

Черногвардейците си имаха приоритети. Ликвидираш нападателя, обезопасяваш зоната, проверяваш здравето на охраняваните, проверяваш състоянието на свалените охранители, определяш командния ред и прочее. Гавин не се намеси във всичко това. Беше извадил късмет и щеше да е още по-голям късметлия, ако се окажеше, че няма пукнато ребро, но беше жив, както и Бялата.

Колкото и да беше странно, изглежда, и двамата охранители на Орея Пулор също бяха живи. Единият все още беше в безсъзнание, а другият можа само да си спомни, че са го сграбчили отзад и са покрили лицето му с вонящ парцал. Явно този, който бе пратил убиеца, се опитваше да намекне нещо за уязвимостта на целия Хромарий, като направи убийството колкото може по-чисто. Стрелбата и магията се бяха появили едва когато убийството се бе оказало заплашено от провал.

Откриха, че вратата на балкона е открехната. Надолу висяха въжета и по тях веднага се спуснаха черногвардейци, за да проверят всяка стая, която имаше прозорец или балкон на северната страна, за съучастници.

Гавин беше потресен. Преди няколко месеца щеше да убие наемния убиец без проблем. Този път обаче цветната му слепота едва не беше довела до смъртта и на него, и на Бялата. Погледна сивите светлини, греещи навсякъде из стаята. Не бяха сиви. Бяха сини и зелени. Бялата беше синьо-зелен бихром някога, тъй че явно беше поставила тук луксинови факли, та ако се случи нещо такова, да може мигновено да разполага със светлина и да притегли.

При по-неопитен убиец внезапният порой светлина сам по себе си би могъл да ѝ спечели няколко секунди. Не и при този. Но все едно, намесата на Гавин и черногвардейците беше свършила работа.

Зачуди се дали Бялата е добре. Не беше притегляла от години, а и не беше в добро здраве.

Изправи се тъкмо когато Карис влезе и се втурна към него. Сграбчи го толкова бурно, че едва не го събори. Той се съвзе и я притисна до себе си.

— Чух, че имало опит за покушение и че ти си намесен и… и ме уплаши до смърт, Гавин Гайл!

— Променила си си косата — изтърси той глупаво. Беше я избелила до руса след предишния ѝ тъмен тирейски цвят. Харесваше я руса.

— Харесваш я руса — каза тя.

— Той ми спаси живота — каза Бялата. И тръгна към тях. Тръгна, вместо да я бутат на инвалидния стол. Гавин не можа да види халото в очите ѝ, но видя, че вече не са мътни, а искрят. Отново приличаха на очи на притеглящ. И на бузите ѝ беше избил хубав червен цвят. Изглеждаше по-силна, по-млада, и все пак халото ѝ беше незасегнато. — Казват, че проговорил преди да умре. Казал: „Светлината не може да бъде окована.“ Знаеш ли какво означава това, Гавин?

— Означава, че имаме проблем — отвърна Гавин.

— Означава, че Орденът на Разбитото око съществува и е решил да се разкрие. А това означава, че имаме проблем. Орденът се е надигнал. Искат война. Сега върви. Знам, че имаш други неща наум за тази нощ, а мен ме чакат всичките тия часове с разказване на версията ми, даване на заповеди, отговаряне на въпроси. Ще се справя с всичко това. А ти… — Махна към Карис. — Ти се справи с всичко онова. — И му намигна!

— Благодаря ти — каза Гавин. Може би се беше изчервил малко.

— Не, Гавин, аз ти благодаря — каза Бялата. — Наистина ти благодаря.

Разбира се, не беше толкова лесно и просто да се върне в стаята си. Стаята трябваше да се претърси — и Гавин затаи дъх, докато претърсваха килера, — а след това трябваше да се постави охрана. Марисия седеше на малкото си робско столче все едно се опитваше да стане невидима за Карис, но не искаше да напусне, преди да я освободят, за да не би Гавин да има нужда от нещо. Гавин категорично отказа в стаята с него да остане черногвардеец.

— Карис е тук. Тя е черногвардеец. — Докато спореха, погледна Марисия и леко ѝ махна с ръка. Тя сведе глава с благодарност и се измъкна безшумно през вратата.

— Мм, допускаме, че тя ще е… ангажирана, лорд Призма — каза сухо стражеви капитан Острието. Какво, Железни ли ги беше учил на това поведение? — Някой нападна Бялата, като се изкатери до балкона ѝ. Няма да ви оставим в опасност.

Накрая поставиха двама черногвардейци на балкона и дръпнаха завеса. На двамата мъже им дадоха тежки вълнени наметала и шапки и им казаха да не влизат вътре, докато Гавин не драсне на стъклото — ако драсне на стъклото. Други застанаха на пост пред определено незаглушаващата звука врата.

Да искат да те убият наистина беше доста досадно.

— Как си? — попита Карис, след като затвори вратата.

Гавин едва я чу. Възползва се от възможността да я погледне, да я погледне истински за първи път. Сякаш го беше нямало цяла вечност. Не го беше забелязал преди малко, но тя все още пристъпваше предпазливо. Черните петна и отоците бяха спаднали, макар и не напълно. Карис се изцеряваше бързо.

— Очите ти се изцеряват добре, но останалото как е? — попита той.

— Очите ми? Приличам на енот! — Сбръчка лице като гризач и заиздава пискливи звуци, които според Гавин сигурно трябваше да наподобяват енот.

— Направи го пак — рече той.

Тя се засмя смутено и той също се засмя.

— Ти си най-хубавото проклето енотче, което съм виждал.

— О, Гавин Златноезичния — подразни го тя. — С такова красноречие ще очароваш и моята… О, виж. — И с помощта на някаква женска магия, без видимо да използва ръцете си, долните ѝ дрехи се плъзнаха надолу по краката ѝ. Тя ги изрита с едно хм настрани и му се ухили самодоволно. Определено изглеждаше страхотно.

Устата на Гавин пресъхна. Карис разтвори халата си и го остави да се плъзне надолу от раменете ѝ, а после да се струпа на пода, и пристъпи към него. Долната ѝ риза бе от коприна, плътно прилепнала по извивките на тялото ѝ. И едва покриваше бедрата ѝ.

— Достатъчно добре ли сте, за да се заема с вас, както аз си знам, милорд?

— Малко съм уморен и насинен — каза той. И изведнъж се усмихна. Проклети ясновидки. — И много солен. Цяло море съм прехвърлил днес. И виждам, че… — „Не, не споменавай Марисия.“ — Виждам, че е приготвена баня. Мога да…

— Връщаш се, заварваш ме полугола и искаш да се къпеш? — попита тя. Дразнеше го.

Вместо да отвърне на шегата с шега, Гавин я погледна в очите и каза:

— Искам да е съвършено за теб.

— Не искам съвършенство. Искам теб, Дазен Гайл.

На това имаше само един правилен отговор. Гавин хвана бузата ѝ в шепата си и придърпа устните ѝ към своите. Тя беше всичко, което бе топлина, мекота и сигурност в целия свят. Притегли я в прегръдката си и тя се прилепи до него, възхитена от мускулите му, от самата му големина в сравнение с нея. Той ѝ се подчини, като я обгърна още по-плътно. Тя изписка.

— Ох, ребрата ми, ребрата ми — изохка и прекъсна целувката им. Отоците. Ясно.

Тя се възползва от прекъсването, за да награби ризата му, и я задърпа над главата му. Сега той изохка.

— Рамото ми, рамото ми…

Тя издърпа ризата му по-внимателно и двамата се усмихнаха.

— Ау! — каза тя. — Вониш.

— Виж, нали…

— Заяждам се!

— О, я млъкни и ела тука.

Тя сграбчи колана му, разхлаби го, но той отново я награби и я целуна. Плъзна дланите си по коприната, нежно, назад до кръста, по бедрата и задника, а след това отново нагоре, за да стисне задника ѝ под нощницата. Изръмжа гърлено и я понесе към леглото.

Карис го държеше, докато се любеха. Държеше го с тънките си мускулести крака, придърпваше го навътре и навътре в себе си. Държеше го с всички сили, възхитена от мускулите му и от него, забиваше пръсти в гърба му и деликатно го водеше към онова, което ѝ носеше най-голяма наслада. И го държеше и с очите си. Силата на жаждата ѝ го удивляваше, дълбочината на страстта ѝ го възпламеняваше, а силата на сливането им се оказа почти непоносима. Но когато той погледна настрани, тя го сграбчи за брадичката, дръпна го към себе си, целуна го и след това захапа устната му за наказание. Държеше го — и го държеше здраво, докато избухваше, — а след това го задържа още, докато пръстите ѝ пробягваха през косата му и го гъделичкаха по ухото.

Никога не се беше чувствал толкова беззащитен и толкова приет.

Когато способността му да мисли разумно се върна, той се надигна на лакът и я погали. Кожата ѝ бе засияла под златистата светлина на лампата и тя не направи усилие да се покрие, а вместо това се наслади на погледа му. Имаше милион начини да възхвали красотата ѝ, но ни една от думите му не изглеждаше подходяща. Как можеха думи да ѝ кажат колко го очарова, възпламенява, опиянява? Спомни си една стара брачна клетва от Кървавата гора: „С тялото свое те обожавам.“ Наведе се и целуна шията ѝ, гърдите ѝ, устните ѝ.

Любиха се отново безмълвно и той ѝ даде всичко, което имаше в себе си, за да я задоволи, докато тя го водеше с всяка своя въздишка, протягане и извивка на пръстите. И получи възнаграждението си. Повторно. Тя само поклати глава и се засмя, като видя добре познатата му самодоволна усмивка. Загубиха се един в друг за часове, говореха, държаха се един друг, викаха, говореха, любеха се отново, накрая се окъпаха заедно, след като се увериха, че не могат да се любят повече, а след това просто се прегърнаха, кожа до кожа, с гърба ѝ до корема му, и гледаха изгряващата зора.

— Обичам те толкова много, че те мразя, Дазен Гайл — каза тя.

— И аз те обичам, Карис Гайл.

Тя въздъхна тъжно, после попита:

— Можем ли да избягаме?

— Къде искаш да избягаме?

Тя изсумтя:

— Глупав мъж! Наруши първото правило на бягането, а дори още не сме се облекли.

— Трябва да се облечем? Тогава забрави — каза Гавин.

Лакътят ѝ, забит в ребрата му, щеше да е нежност, ако не го бяха запокитили в една стена предната нощ.

— Ау! — изпъшка той.

— Така ти се пада — каза тя.

— Та какво е първото правило на бягството? — попита Гавин. Зората беше червена, величествена, и той държеше една красива жена в прегръдките си. Това бе сякаш най-доброто място в целия свят.

— Не можеш да вкараш логика или практичност в едно бягство. Всички го знаят.

— Аха. Значи можем да тръгнем голи?

— Невъзможен си.

— Вярно. Но пък не мога да кажа, че не знаеше в какво се въвличаш.

— Да. Прав си. — Тя се смълча и Гавин си помисли, че може да се е унесла в сън. Каква беше поговорката за червено небе сутрин? Нещо за идващи бури. „Благодаря, Природо, ценя някои поличби на закуска.“

— Аз… — обади се тя плахо. — Зная, че се опитваш, с Кип, искам да кажа. Чух, че си отишъл на изпита му.

— Докато трябваше да съм с теб. Да те пазя.

— Да ме пазиш ли? Хайде да не се обиждаме. — Тя се извъртя и отпусна глава на лакътя си. — Беше точно там, където трябваше.

Той не каза нищо.

— Е… как върви? — попита тя.

— Той е добро момче. Умно. Планът ми действа съвършено, засега. Той няма представа колко е талантлив. Поставих го с най-добрите млади бойци на света и той се задържа там. С нокти и зъби, но се задържа.

— Не е толкова добър като боец, нали? — попита Карис. — Без предварителна тренировка?

— Не е. Но си създаде подходящите приятели и си спечели уважението на подходящите хора. Направиха възможно да остане вътре — което в моите очи е толкова успех, колкото ако беше най-добрият боец в класа. Смисълът да е в Черната гвардия не беше да се научи да се бие. Това беше подвеждане. Беше за да се съизмери спрямо най-добрите хора, вместо спрямо най-добрите клюкари и най-добрите притеглящи.

— Вие сте гениален и плановете ви винаги действат, милорд съпруже, но не за това питах и вие го знаете. Подвеждане, как не!

Радваше се, че тя може да го хване, радваше се, че тази възхитителна жена го познава толкова добре… но не се радваше, че го хванаха. Лицето му посърна. „Как върви?“

— Той е добро момче…

Тя изчака за „но“-то. Той знаеше, че тя знае, че предстои.

— Но не е мой син. — Беше поражение да го каже. — Усмихва се с онази лукава усмивка и виждам баща му.

— Всички вие, Гайл, имате тази усмивка. Дори баща ти.

— Аз убих бащата на Кип, Карис. На момчето толкова отчаяно му се иска да не е сирак, че се е лепнало за мен. Толкова отчаяно иска обич, че ще направи всичко, което поискам от него. Какво ще направи, ако някога открие истината? Ако ме подгони, ако се опита да ме убие, кой би могъл да го нарече предател? Аз го издигам, правя го по-силен, и колкото повече ме обиква той, толкова повече ще ме намрази, когато открие, че съм го измамил от самото начало. Въпреки че вината не е моя, той е пепелянка, Карис. И колкото по-здраво го държа до себе си, толкова по-вероятно е да ме ухапе.

Карис го изгледа мълчаливо. После каза:

— Всичко това е вярно. Всичко освен същественото. Ти опази една тайна шестнайсет години от мен. Да я опазиш от едно момче, което не те е познавало и никога няма да познава брат ти? Детска игра. Какво всъщност става?

— Виж, това ровене в душата е дълбоко смислено и прочее, но това, което направих преди, бих могъл да го направя отново. Карис, ако ти падаше от скала и аз можех да спася само теб или мен, бих спасил теб. Тук няма спор. Защото дори да знам, че мога да направя неща за света, които ти не можеш, не ме интересува. Знаех, че трябваше да те убия, че ти беше лицето, което най-вероятно щеше да ме унищожи. Знаех, че това… това беше невероятно невъзможно. Но те обичам и не ме интересува. Когато погледна Кип? Бих направил разумния избор. И се чувствам зле заради това, но се чувствам зле и когато изпращам войници на война. Харесвам Кип. Не искам да го загубя. Искам да го опозная. Но не го обичам и не мога да направя нищо по този въпрос.

Някой потропа на вратата.

— Лорд Призма.

— Един момент! — извика Гавин.

Очите на Карис бяха странно напрегнати.

— Милорд, никога не съм била безпомощно влюбена във вас… е, може би бях, когато бяхме деца. Но през годините от тогава чувствата ми към вас са идвали и са си отивали. Но възхищението към мъжа, който видях, че сте, никога не се е променяло. Усуквали сте ме на възли, защото добрият човек, който усещах, че сте — моят Дазен — и мъжът, който мислех, че сте — Гавин — бяха толкова различни. Но виждах, че сте мъжът, който е достоен за моята любов. Знаех, че мъжът, за когото бих се омъжила, ще е добър, силен и нежен, доблестен и умен, и достатъчно упорит, за да се справи с мен и… чакай, знам, че трябва да има още някоя друга добродетел — подразни го тя.

— Очарователен? Никога не забравяй „очарователен“.

— Понякога бих могла да мина и с по-малко от това — каза тя. Стана сериозна. — Аз те избрах.

— Понеже не можа да ми устоиш.

— Можех — отвърна тя сериозно. — Аз те избрах.

— Колко стряскащо… неромантично — каза той. Спомни си за афинитета ѝ към сините качества, въпреки че беше червена и зелена, към това да обмисля нещата, да попълва грижливо колонките.

— Обичам тялото ти, душата ти и дъха ти. Това ли е неромантичио? Любовта не е прищявка. Любовта не е цвете, което повяхва след няколко мимолетни години. Любовта е избор, венчан за действие, съпруже мой, и аз те избрах и ще те избирам всеки ден, до края на живота си.

На вратата се почука отново.

— Лорд Призма! Спектърът се събира спешно и желаят да говорят с вас. Лорд Призма?

— Дазен — каза внезапно Карис. — Каквото и да се случи, обичам те. — Имаше нещо сурово в гласа ѝ, сякаш едва се владееше.

Озари го внезапна интуиция.

— Карис, за какво говориш? Какво става?

— Аз просто…

— Какво ти каза Третото око?

Мълчание. Беше улучил. Усещаше го.

Карис понечи да стане, но Гавин я сграбчи за ръката.

— Карис, моля те…

Тя го погледна, после извърна очи.

— Ще ти кажа, но няма да ти кажа нищо друго, каквото и да кажеш, разбрано?

— Разбрано — отвърна Гавин. Знаеше каква може да е Карис, когато се заинати.

— Тя увърташе, разбира се, каза, че не вижда всичко съвършено…

— Третото око с нейните грешки ли? Да, запознат съм с…

— Тя ми каза кога ще умреш — въздъхна Карис. После стана и метна халата на раменете си. — Хайде, размърдай се, любими, чака ни дълъг ден.

Усмихна се, но усмивката така и не докосна очите ѝ.

105.

— Примамих те тук по лъжлив повод — каза Андрос Гайл, щом Кип влезе в тъмната каюта. Червения беше взел капитанската каюта, разбира се, и макар да беше сложил завеси на прозорците, съвсем не беше толкова катранено тъмно като в собствените му покои в Хромария. Кип беше забравил да попие свръхвиолетова светлина, преди да влезе, тъй че оставаше на милостта на смътната светлина и на ушите си. Но лукслорд Гайл изглеждаше в необичайно добро настроение, а това накара Кип да е бдителен. — Не искам да играя с теб. Искам да се извиня — каза Андрос.

Кип си спомни за очилата, които носеше, и си сложи подчервените. Не помогна чак толкова.

— За какво? — попита той. Можеше да се сети за десетина причини старото чудовище да трябва да му се извини, но не можеше да си представи, че би се извинил за която и да е от тях.

— Затова, че се опитах да уредя да те убият.

— Какво? — попита Кип.

— Повярвай ми, мислех, че ти ми дължиш извинение, че отказа да умреш. Но ето, че аз ти се извинявам.

— Ще трябва да се постараеш повече — каза Кип.

Очертан на фона на смътната светлина, прозираща под едната завеса, и блеснал в подчервено, Андрос Гайл се напрегна, ръцете му се свиха в юмруци.

— Не забравяй какво си, момченце! — Отпусна юмруци. — Едва-що беше дошъл в Хромария и синът ми едва те познаваше. Ако беше изхвърчал от балкона и беше умрял, щеше да е много кратък скандал, раздухан случайно, подновен пет-шест месеца по-късно, когато щях да съм намерил ново доказателство, че жената, претендираща да ти е майка, е признала, че лъже, след като е взела пари от съперничеща фамилия, за да опетни Гавин. И всичко щеше да бъде забравено. Щеше да си просто поредната атака срещу фамилия, която е устояла на хиляда атаки, глупав опит да бъде опетнен един велик дом.

— Наставница Хелел? Ти ли прати онази дебелана, която се опита да ме хвърли от кулата? — попита Кип. Андрос продължаваше да говори, но Кип все още не можеше да възприеме чутото в началото.

— Така ли се казваше? А, и да добавя — аз платих на онези идиоти в тренировъчния ти клас за Черната гвардия да те блокират. Не успяха, нали? Все едно, съжалявам.

— Съжаляваш? — попита Кип невярващо. Сякаш това беше достатъчно?

Видя как една вежда се повдигна над една от големите лещи, сякаш старецът се чудеше колко глупаво е това дебело момче пред него. Андрос Гайл вдигна пръст.

— Искам да го знаеш, Кип! Не съм се извинявал на никого от двайсет години.

— Поласкан съм.

Старият мъж предпочете да пренебрегне сарказма му.

— Добре, ако това вече е зад нас, може би ще ти е приятно да поиграем на Девет крале?

— Какво?! Не! Ти се опита да ме убиеш! Не можеш да… не можеш просто да се опитваш да убиваш хора, защото са неудобни.

Главата на Андрос Гайл се кривна като на куче — явно не можеше да разбере това толкова странно момче.

— Реалността е друга.

Но Кип усети как светът посивя.

— Всичко това е параван. Отвличане. Ти уби Лусия — каза той. Видя я отново в ума си. Видя лицето ѝ, плувнало в кръв, шията ѝ, разкъсана от куршума, бликащата кръв, кръв, кръв. Потръпна.

— Коя? — попита Андрос.

— Момичето от черногвардейския ми клас.

— За какво говориш? — попита Андрос.

Кип се разколеба.

— Някой се опита да ме застреля на тренировката. Вместо мен убиха нея.

Старецът поклати глава, сякаш Кип беше пълен тъпак.

— Защо да си правя труд и разходи да те блокирам от Черната гвардия, ако съм смятал да те убия преди да можеш да влезеш? Исках да си провал, а не труп.

— Може би си искал да се осигуриш двойно, че ще ме спреш.

— Хубаво е, че имаш такова високо мнение за себе си, но използвай поне малко тъпото си мозъче. Всички тия обвинения! Отново! Ако те бяха убили, щеше да има разследване. Момчетата, които се съгласиха да те блокират от Черната гвардия, щяха да излязат напред. В края на краищата едно е някой да се провали и да трябва да се опита следващия сезон, но съвсем друго е да го убиеш. Започваш да убиваш хора и нечии съвести започват да се обаждат. Мислиш ли, че бих оставил печата си там, където ще се види току-така? Мислиш ли, че бих се провалил два пъти по един и същи начин? Не, момче, повярвай ми. Ако исках да си мъртъв, щеше да си мъртъв.

Колкото и оскърбително да беше, според Кип вероятно беше истина. Всъщност най-вероятно беше истина, защото Андрос Гайл искаше да го обиди, да го унизи.

— И защо се опита да ме блокираш от Черната гвардия?

— За да попреча на сина си. Той има планове за теб и ми се опълчва. Трябваше да бъде наказан, да му се напомнят определени… истини. Правила.

— А защо ми го казваш сега? Какво искаш? — Кип не се и съмняваше, че омразният старец има план. Искаше нещо от него. — Мога да кажа…

— На кого ще кажеш? Хайде стига. — Андрос Гайл махна небрежно с ръка и Кип осъзна, че старецът е прав. Никой нямаше да приеме за истина думите на Кип, особено при пълна липса на доказателство. — Кип, трябва да ти кажа нещо и не очаквам да ми повярваш, но може би някой ден ще го направиш. Дължа живота си на тебе, момче. О, не в някакъв мелодраматичен смисъл, разбира се. Жена ми — твоята баба — ме остави и извърши самоубийство. Макар и самоубийството на Освобождаването. Обичах я. Живеех заради нея. А тя ме отхвърли, предпочете да умре, вместо да прекара още ден с мен. Изправял ли си се някога пред толкова дълбоко отхвърляне?

Кип помисли за майка си, избрала да разбие мозъка си с плъша трева или всякакъв друг опиат, който можеше да намери, докато го забрави — тя извършваше бавно и не толкова благородно самоубийство ден след ден. Но Андрос Гайл търсеше съчувствие.

— Исках да умра. Мислех да я последвам и да прережа вените си във ваната. И знаеш ли какво ме спаси?

— Аз? — попита Кип подозрително.

— Ха! Не се самозалъгвай. Деветте крале. Отвличанията ме спасиха. Дори на това старо сърце му трябва време, за да се измъкне някак си от скръбта, но тези отвличания ме опазиха жив достатъчно дълго, за да успея. Дребните изтезания над теб ангажираха ума ми, даваха ми нещо, което да очаквам. Дали Кип ще се провали? Какво бих могъл да измисля да му отнема, когато загуби играта утре? Как още бих могъл да те изпитам, по начин, който да те напрегне до предела, но да ти даде някакъв шанс за победа?

— Не ти ме остави да спечеля. Защо сега казваш, че…

— Ха! Мислиш, че умът ти може да се сравни с моя ли? Е, ще те оставя да се чудиш. Сега си затвори устата, опитвам се да ти благодаря.

Кип се смълча унило, почувствал се изведнъж отново като дете. Ядът му бе минал и сега той се чувстваше безсилен във властното присъствие на Андрос.

Старецът въздъхна.

— Е, благодаря ти. Това е всичко.

— Всичко ли? — попита Кип.

Старият мъж се отпусна в стола си. Намръщи се.

— Ти си спечели уважението ми, Кип. Преодоля враждебността, която щеше да прекърши по-слаби мъже. Изненада ме. Не веднъж, а няколко пъти. Когато мисля за теб, съм отвратен и съм разочарован, че синът ми е могъл да създаде… това. И все пак, въпреки тия тлъстини и тази голяма уста и тази пълна липса на самообладание, тези тирейски маниери и… — Махна с ръка, все едно у Кип имаше още много неприемливи неща, но това е несъществено. — Въпреки всичко, Кип, ти последователно печелиш. — Гласът му стана хриплив. — Загубих жена си и всичките си момчета, по един или друг начин. Може би съм виновен отчасти за това. Но ти, Кип, ти доказа, че си Гайл. Няма да ти преча повече.

Извърна лице и махна на Кип да си ходи.

Кип бавно закрачи към вратата, объркан.

— Навярно… — каза самотният старец в тъмното. — Навярно някой ден бихме могли да изиграем последната игра, която ми дължиш.

Кип излезе и затвори вратата под неодобрителния поглед на Гринуди.

106.

Гавин почука на вратата към терасата и пусна вътре двамата много безизразни черногвардейци. Не го погледнаха в очите, но май се хилеха към пода.

— Добра работа, сър — подметна единият.

— Яки дробове има тя — подхвърли вторият, явно с намерението да го чуят.

Първият намигна, съвсем открито, на Карис, която скри лицето си в шепи и се засмя тъжно.

Бяха ѝ като братя. Гавин нямаше да се въвлича в това. Това отношение щеше да се промени, след като вече му беше жена. Но не искаше да убива радостта ѝ. Нека нещата да се променят, като им дойде времето. Дрънна звънчето за робинята.

Марисия и още една робиня, мършава стара жена с рутгарска кожа, толкова смугла, че приличаше на аташийска, влязоха и започнаха да вадят дрехите им.

— Не знаех, че си преместила дрехите си — каза Гавин.

— Исках да те изчакам. Изглеждаше нахално да нахлувам, без да ме поканят, но посестримите ми в Черната гвардия ме изритаха.

Гавин се засмя. Забеляза, че докато Марисия го обличаше, Карис следеше зорко, за да види как го гледа младата робиня. Прикриваше го добре, но си беше ревност. От своя страна, Марисия беше неразгадаема. Професионална, спокойна, по-разрошена тази сутрин от обичайното, но това беше защото сигурно бе спала в коридора. Имаше една свободна стаичка в жилището му, която някога се използваше за спане на роби. Според Гавин може би щеше да е по-добре да я разчистят. През последните години Марисия спеше на един сламеник до стената — когато не споделяше ложето му, разбира се.

През годините си като Призма Гавин беше свикнал с това да няма почти никаква интимност, поне от страна на Черната гвардия или от Марисия, но това, което му се стори забавно, когато черногвардейците подметнаха, че са ги подслушвали с Карис, докато се любеха цяла нощ, понякога доста шумно, изглеждаше не толкова весело, щом видя грижливо равнодушното лице на Марисия и сведените ѝ очи.

„Държави са заложени на масата, а аз мисля за чувствата на една робиня“, Гавин се наруга наум.

След като се облече — Карис събра дрехите му, нещо, което Марисия беше правила цяла вечност, — Гавин тръгна към асансьорите. Спря само за да каже:

— Двайсет минути, среща при задната врата, екипирана и готова за война.

Карис кимна. Почти се беше съмнало, а не можеха да си позволят да пропилеят много от дневната светлина.

Да се изправи пред Спектъра беше почти облекчение. Според Гавин беше определено по-добре, отколкото да е заклещен между две ревниви жени, всяка от които имаше сериозно основание да му е ядосана. Беше битка, която Марисия не можеше да си позволи, разбира се, защото щеше да я загуби, но това не означаваше, че не може да чувства или че няма право на това. Милостиви Оролам.

Четирима черногвардейци го придружиха. Беше разбираемо, предвид опита за покушение предната нощ, но Гавин все пак се чувстваше като пленник.

— Разполагате с мен десет минути — заяви той на Съвета.

— Моля? — рече Делара Оранжевата.

— След два дни ще има битка за Ру и трябва да съм там.

— И как ще го направиш това? Мислехме, че си с флотата — каза Синия.

Така че Гавин им обясни сбито. Можеше да прекоси морето за ден. На масата вече имаше карта с разположението на силите според предположенията им. Гавин се доближи и изключи някои сили, докато картата не стана точна.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Делара.

— Аз съм Призмата — отвърна Гавин. — Пет минути.

— Не можеш да се отнасяш така с нас. Не сме роби, за да ни заповядваш. Ами ако не ти позволим да заминеш? — попита Синия.

Гавин изгледа хладно дребния мъж и отвърна:

— Ще те убия и ще се изпикая на трупа ти. — Не се шегуваше.

Клитос Сини зяпна. Не беше единственият.

— Дойдох тук от учтивост — каза Гавин. — Но хиляди хора ще загинат, ако не отида, така че кажете ми, има ли нещо неправилно — каквото и да е — в това да ценя хиляди воини повече от един безгръбначен червей?

Клитос заломоти:

— Ти… мен ли наричаш червей?

— Това е най-учтивото нещо, което мога да кажа точно сега.

Клитос отвори уста, а Гавин изпъна към него ръка и я обгърна в пламък.

— Не ме предизвиквай. Защото наистина ми се пикае.

Бялата се намеси:

— Гавин… Лорд Призма, какво възнамерявате да направите?

Каза им го. Делара Оранжева изглеждаше притеснена, че той вече смята Ру за изгубен, но Гавин ѝ обясни, че ако нещата тръгнат добре, може би все пак ще успеят да спасят града. Не го вярваше, но я успокои. А след това си тръгна.

Никой не се опита да го спре.

Карис беше на задния кей. Двамата, с петима черногвардейци, прекосиха морето. Корабите на флотата бяха хвърлили котва на по-малко от пет левги от Руишки залив.

Битката щеше да започне на другия ден.

107.

Повикаха Кип на палубата още по тъмно. Той се облече бързо, стегна канията на кинжала на прасеца си и провери цепката, срязана в крачола на панталона му, дали може да го извади бързо. Беше по-видимо, отколкото му се искаше, но хората едва ли щяха да гледат в краката му днес. Нагласи и колана с очилата на кръста си. Прокара пръсти през разрошената си коса и излезе на палубата.

„Скитник“ беше потеглил, макар да бяха вдигнати само предните платна и бизанът. Моряците работеха мълчаливо, явно целяха да докарат кораба на друга позиция преди разсъмване. Черногвардейците се бяха събрали на палубата около командир Железни.

— Колко добре изучи онези черни карти, Кип? — попита командир Железни.

— Сър? — Командир Железни беше видял новите карти, но откъде знаеше за черните?

— Няма много тайни на Малки Яспис, Кип.

— Ъъ… доста добре, сър.

— Видя ли карти на апотеоза?

— Нямам представа какво значи това, сър.

— Може би е само слух. Аз също не съм ги виждал.

Командирът понечи да се обърне към всички, но Кип го прекъсна:

— Сър? Мм, знам, че след като бяхме включени, всъщност нямаше време за внасяне на документи и прочее. Исках да… формално съм, или бях формално, предполагам? Е, собственик на Тея.

— Притеснен си за плащането на откупката ли? Сега?

— Не, сър! Имам предвид, ако умра, сър, искам Тея да получи всичко. Всъщност дори не го съзнавах допреди битката срещу „Гаргантюа“, в смисъл, че ако загина, тя няма да получи нищо. Тя има нужда от това повече, отколкото фамилията Гайл, сър. — Кип изведнъж се притесни, без да е наясно защо.

Командирът го изгледа продължително, после кимна. Щеше да се погрижи. Обърна се към черногвардейците:

— Строй се.

Каза го тихо, но всички веднага застанаха в редици. Обучаемите като Кип бяха отпред. Командир Железни вдигна купа, пълна с някакви смачкани плодчета.

— Обучаеми. Очаквам някои от вас да имат пълен контрол на зеницата, но ако нямате, топнете пръст в това и докоснете ъгълчетата на очите си. Едно топване ще свърши работа за двете очи. Това е беладона. Ще разшири зениците ви. Би трябвало да се износи, докато слънцето изгрее, но дотогава ще сте изключително чувствителни към светлината. Повече не е добре. Това може да ви заслепи. — Пусна купата от човек на човек и почти всички топнаха пръст в нея — освен Кип. Вместо това той извади подчервените си очила.

Круксър го зяпна.

— Имаш Нощните очи? Може ли да ги видя?

Кип му подаде подчервените очила. „Нощни очи ли?“ Круксър си ги сложи и изруга на глас. Кип за първи път го чуваше да ругае.

— Какво?

— Брадата на Оролам, Кип, на света има само десетина такива. Някои твърдят, че ги е направил самият Луцидоний. Това е удивително! Мога да виждам всичко!

Останалите обучаеми нарушиха строя, за да видят, и дори някои пълни черногвардейци запротягаха вратове. Командир Железни щракна с пръсти и изгледа намръщено Кип и Круксър, който много бързо свали очилата, подаде ги на Кип и отново застана мирно.

— Извинете, командире.

Кип си сложи очилата.

— Мисля, че това няма да е единственото чудо, което ще видим днес — рече командир Железни. — Не мога да оставя всички вас, зелените, отзад, но бих искал. Истината е, че отзад може би ще сте по-голяма опасност за другарите си.

Замълча, докато осмислят думите му, и на Кип това никак не му хареса. Нито на другите зелени, доколкото можеше да види. Впрочем, черногвардейците, които не бяха зелени, също не бяха особено очаровани от мисълта.

— Всички сте го усетили. Дори и аз мога да го усетя вече, а аз не съм зелен. Разузнаването ни съобщава, че някъде има зелена напаст, може би в онази извивка на брега. Тези от вас, които не са чували за това, може би са го чували под името „светлонапаст“. Това е храм на лъжебогове, „лоци дамната“, в този случай — Атират. Една напаст покварява самата светлина — и притеглящите — по-силно от всичко. Добрата новина е, че ако силата е толкова буйна, това означава, че още няма лъжлив бог. Въпроси? Знам, че имате, така че давайте бързо.

Един от пълните черногвардейци, широкоплещест, строен воин с буйна коса, черна като въглен кожа и наситено сини очи, казваше се Темпус, каза:

— Луксиатите твърдят, че Луцидоний се е погрижил да няма повече напасти. Би трябвало да е невъзможно.

— Нямаме представа какво са направили еретиците, за да го направят възможно — отвърна Железни. — Днес може би ще го разберем, ако Оролам каже.

— Въздейства ли на притеглянето? — попита един илитиец, който едва стигаше до рамото на Кип.

— Зеленото би трябвало да е много по-лесно за притегляне в големи количества, но може би ще е много по-трудно за овладяване. Отблизо може би ще е различно. Освен това никой от нас не си е имал работа с цветни бесове в мащаб, какъвто ще имаме днес. Казват, че напастта усъвършенствала бесовете. Не знам дали е вярно, но щом аз съм го чул, значи ще са го чули и много зелени бесове. Ще видите неща, каквито не сте виждали никога, неща, които смятате за невъзможни. Бесовете са имали време да се сработят, да се учат взаимно. Никои бесове не са правили това от стотици години. Помнете: какъвто и облик да се опитат да приемат, те все пак са хора и вие им правите благодеяние, като ги убивате. Оролам нека бъде милостив към тях, защото ние не можем. Зелени, ако усетите, че губите контрол или започнете да вярвате, че не сте длъжни да се подчинявате на заповедите ми, няма да ви обвиня. По своя воля и със собствените си умове решете веднага, че искате да сложите край на тази заплаха. Ако измислите свой начин да се справите с това, направете го. Потопете корабите им, убийте бесовете им, спасете нашите. Черната гвардия е направила от всички вас елитни воини, така че се сражавайте по най-добрия начин. Изпълнявайте заповедите ми, докато можете да го понесете. Не поставям под съмнение верността ви, но знам, че не мога да разчитам да се подчинявате на заповедите ми докрай. Поставям ви всички във втори взвод под командата на стражеви капитан Темпус. Първи взвод, заемете центъра. Втори взвод, вие сте с тях. Трети взвод. Призмата твърди, че фортът на Руишки нос се държи от бунтовниците. Генералите не му вярват. Оръдията на укреплението могат да стигнат до средата на пролива. Ако го държат бунтовниците, трябва да накараме тези оръдия да замлъкнат, преди да можем да пометем флотата им. Ако Призмата греши, полагаме усилия бунтовниците да не завземат носа и след това излизаме и помагаме. Ако напастта е в обхвата на оръдията, ще направим всичко, за да я убием. Всички разбраха ли? Тръгвай.

Третият взвод с Тея и командир Железни тръгнаха. Кип ѝ кимна, зачуден дали ще види пак някой от тях.

В същото време Призмата се плъзна към тях на една от морските колесници с Карис. Отдадоха чест на отправящия се взвод. Лицето на Призмата изглеждаше изпито, с тъмни кръгове под очите. Той долепи колесницата до плъзгуна и остави на един черногвардеец да я съедини с по-големия съд.

Гавин започна веднага:

— Първи взвод, втори взвод, нашата мисия е да унищожим напастта. Направим ли го, връщаме здравия разум. Унищожаването на напастта ще отслаби нашите зелени, но още повече ще отслаби техните бесове. Ще обездвижи всеки зелен бяс поне за няколко минути. Можем да очакваме храмът да гъмжи от зелени. В центъра вероятно ще има дванайсет зелени, стоящи в зелени стълбове. Ако можем да минем покрай тях, без да ги събудим, ще е най-добре. Едва ли ще успеем обаче. И въпреки че не можем да го видим оттук, възможно е да има централен шпил. Изкачваме се на кулата, убиваме аватара на Атират — дано да успеем преди той или тя да се събуди — и всичко изчезва. Тъй че ако не можете да плувате, намерете нещо, което плува бързо.

Черногвардейците го гледаха странно.

— Какво? — попита Гавин.

— Лорд Призма, откъде знаете това? — попита Темпус.

— Защото лично аз убих синята напаст преди два месеца.

Темпус потърка слепоочията си. Други черногвардейци се размърдаха нервно. Кип чу как няколко от тях измърмориха тихо: „Промахос“, все едно, че беше някакво проклятие. Отпървом си помисли, че е защото не вярват на Гавин, но после осъзна, че е точно обратното.

— Промахос… — каза Темпус и се поколеба. — А ако закъснеем и аватарът се събуди…

Гавин присви устни.

— Който и каквото да е аватарът, те няма да знаят много повече за него от нас. Съществото със сигурност ще бъде притеглящ с невероятна мощ, ще е способно привидно да притегля безгранични количества от най-малкия източник на светлина. Може би ще е способно да държи под властта си зелените притеглящи в близост до него. Телата ви, най-малко. Ще може да контролира зеления луксин, който е станал част от тялото ви през годините притегляне. Може би и умовете ви. Най-добре ще е да го убием преди да се събуди и всичко това да остане теоретично, а? — Усмихна се криво. — Вече се съмва. Да почваме. Първо се врязваме през редиците им и намираме храма. Зелените няма да са достатъчно силни до пълна светлина.

Качиха се на три плъзгуна. Гавин пое центъра с Карис и Кип с него. Стражеви капитан Темпус зае центъра на плъзгуна с преобладаващи зелени притеглящи, а стражеви капитан Острието зае последния. Железни не беше разрешил на никой от зелените да е водач, дори в групата на Темпус. На всяка от морските колесници, щом се отделяха, щеше да има стрелци.

Светлината все още едва сивееше на хоризонта на изток. Плъзгуните поеха в разтеглена формация. Светлината беше толкова слаба, че не всички притеглящи можеха да помагат в тласкането, тъй че не напредваха толкова бързо, както обикновено. Плъзгунът на Гавин, макар и само с петнайсет души на него, беше най-бързият и той не изчака другите.

Плъзнаха се по тихите води, без да вдигнат шум. Кип видя напред корабите — смътните им очертания бавно се уголемяваха. Все още не беше съмнало, но разположението на корабите му се стори странно. Знаеха, че армията на Цветния принц е завзела батареята от другата страна на Руишки нос, разбира се. С онези оръдия и оръдията във форта на Руишки нос аташийското огнево поле покриваше почти целия вход към залива на Ру. Разбира се, Цветния принц вече държеше форта на Руишки нос… но не знаеше, че Гавин знае това. Но щом беше завладял форта на Руишки нос, щеше да изглежда по-добра стратегия да подсили отбраната тук, за да принуди корабите на Хромария да поемат покрай другия бряг, откъдето пък щяха да ги обстрелят отблизо.

Но не. Центърът на бойната линия на принца беше слаб. Имаше много кораби, но бяха каравели, коки и наоси, малки съдове. По-бързи, по-подвижни, да, но с малко оръдия. Дали принцът просто не опитваше да ги примами в капана и да не разкрие, че държи укреплението на северната страна?

Това трябваше да е.

Каквато и покваряваща сила да имаше зеленото, все още не се проявяваше. Кип предположи, че това трябва да има нещо общо с липсата на светлина. След разсъмване със сигурност щеше да е другояче.

Подминаха първите кораби и чуха звъна на алармените камбани едва след като ги оставиха далече назад. Над морето лумна луксинов блясък и ги огря. Последваха гърмежи на мускети и оръдия, но със скоростта, с която плаваха, вече бяха в безопасност. Кип видя как една от свръхвиолетовите на плъзгуна проследи посоката на блясъка. Отне ѝ няколко секунди поради подскачането на плъзгуна по вълните, но накрая свръхвиолетовият лъч, който изстреля, улучи светлината и я изгаси и отново бяха в тъмнина. Другите два плъзгуна преминаха невидими в тъмното.

Когато хоризонтът на изток просветна, тръгнаха по-бързо и подминаха още кораби, твърде бързо, за да могат да стрелят точно по тях. Щом слънцето се появи, Кип зърна за първи път великата пирамида на Ру — издигаше се червена в утрото.

Но не се виждаше никакъв зелен шпил. Плъзгуните се разтеглиха във фронт, докато навлизаха в залива. Далечното ехо на започващата битка отекна на левги зад тях. И все още никакъв храм, никакъв шпил… а Кип започваше да усеща как го притеглят неспокойните енергии на зеленото.

След това целият град се открои пред очите им. Кип видя селата извън крепостните стени — все още пушеха, след като бяха опожарени предния ден. Основата на огромната стъпаловидна пирамида бяха блокове от крайбрежната скала. Макар и построена от местния червеникав камък, пирамидата беше варосана, освен големите червени ивици, боядисани на зигзаг нагоре по всяка от четирите ѝ страни и покрити със зеленина. На върха бе поставено гигантско извито огледало. Явно създателите на Хилядата звезди на Хромария бяха откраднали идеята от Великата пирамида. Зад града на хиляда стъпки височина се издигаха Червените стръмнини. От селищата, разположени доскоро по тях, се вдигаше пушек. Кип видя един требушет, който бомбардираше града от височините.

Трябваше да е трудно да се качат катапулти на стръмнините или да се намерят материали, с които да се построят на място, но нямаше как да се спрат, щом бяха направени горе. А щом Кървавите халати бяха успели да вдигнат там един, със сигурност щяха да поставят още. Нямаше никаква защита срещу това.

Требушетът изстреля нов заряд. Според Кип стрелбата беше безразборна. От толкова голямо разстояние можеше да им отнеме дни, докато поразят стената… но дни на сипеща се смърт над един град означаваха дни на ужас за хората вътре.

Стените на града все още изглеждаха цели, макар че цялото крайбрежие гореше и корпуси на изгорели кораби стърчаха затънали в плитчините навсякъде. Изглежда, наетите от Цветния принц пирати бяха свършили добра работа.

Но Гавин явно не се интересуваше за града точно сега. Извиха в широка дъга, след като видяха, че армията го е обкръжила изцяло и е завладяла всички селища около него.

— Зелени, някой усеща ли го вече? — попита Гавин. Слънцето вече се беше издигнало над хоризонта. От брега трещяха мускети, прицелени към тях, но те бяха на триста разтега извън обхвата им.

— Между другото, тук се усеща по-слабо, отколкото извън… — почна един от мъжете.

— По дяволите! — изруга Гавин, преди мъжът да е довършил. — Разбира се! „Повечето пъти!“, така каза тя. Повечето пъти. — Обърна рязко плъзгуна назад към открито море. Карис подаде ръчни сигнали на другия плъзгун.

— Какво има? Какво става? — попита Кип. Имаше чувството, че говори и от името на другите.

— Напастта е огромна. Ако е наблизо, но не е тук, къде е? — каза Карис.

Кип все още не разбираше. Видя как от височините оръдията на Руишки форт откриха огън, стълбове черен дим забълваха с всеки изстрел. Сигурно бяха най-големите оръдия на света. Долу флотата на Хромария беше поела по странен курс. Не държаха плътно покрай северния бряг най-близо до форта, но и не бяха поели право към средата.

Сега, след като оръдията откриха огън и снарядите разплискаха водите около флотата, корабите на Хромария бързо се насочиха към центъра. Но Цветния принц не подсили центъра, за да ги задържи в огневия обхват на оръдията си, и те започнаха да се отдръпват. Един кораб вече гореше и беше загубил главната си мачта, но останалите бягаха.

Уверени в спасението, корабите на Хромария поемаха право към пролуката, изненадани от открилата им се възможност да се измъкнат.

Големите оръдия на форта обаче подпалиха няколко от по-малките кораби. Разнесоха се крясъци и Кип видя фигури, които се движеха във водата по-бързо, отколкото бе възможно, скачаха над нея и мятаха луксин. Птици — железни клюнове несъмнено — закръжиха във въздуха.

Но когато откъсна поглед от разиграващите се пред очите му неща — умиращите хора, пламналите пожари, удивително точните изстрели, луксина, огънат във форми, каквито никога не бе виждал, — Кип видя, че Цветния принц дори не се опитва да удържи центъра. Никакви кораби не идваха откъм брега, за да подсилят отбраната там.

А той самият започваше да се чувства обзет от дива ярост. Какво ставаше, по дяволите?

Ставаше все по-трудно да мисли стратегически. Кип искаше да убива, искаше да тича, искаше да се движи… и макар да летеше напред с по-голяма скорост, отколкото повечето хора щяха да изпитат през целия си живот, не бе достатъчно. Искаше да се задвижи като господар на самия себе си, само под своя собствен контрол.

Какво беше казала Карис? „Ако не е тук“?

Тук беше.

— Напастта плува по водата — каза Гавин. — Повечето пъти!

Веднага щом осъзна какво означава това, Кип видя, че всички останали вече са се досетили. Гавин беше обърнал плъзгуна към средата на протока. Там, скрити сред огъня, бълващ от двата бряга, имаше десетина лодки… пълни с притеглящи и бесове на Цветния принц.

— Разпръсни се! — извика Гавин. — Избийте ги, преди да могат да довършат!

Да довършат какво?

Плъзгунът се разцепи на съставните си части — шест морски колесници и централния плъзгун, на който останаха Кип, Гавин и Карис, и тримата заети със стеблата. Кип смъкна подчервените си очила и ги пъхна в калъфката, но от подскоците на плъзгуна друсаше толкова, че вместо да извади други и да се подготви за боя, трябваше да се хване с две ръце за перилото.

Трясъкът на мускети отекна в ушите на Кип и порой от луксин от всички цветове се понесе между лодките и морските колесници. Половината притеглящи в лодките, изглежда, бяха там само за да защитават другите и Кип видя как около всеки от тях се вдигнаха щитове от зелен луксин, много по-мощни, отколкото би трябвало да могат да направят притеглящи. Попиваха с лекота огън, луксин и дори куршуми. Други мъже на лодките дърпаха големи зелени вериги, които изчезваха в дълбините под тях, и пред очите на Кип нещо сякаш поддаде. Първо един екипаж отстъпи назад и изпънатите вериги изведнъж се отпуснаха, а после — още един, и още един.

Морските колесници и плъзгунът връхлитаха към тях.

Нещо огромно се раздвижи под вълните и Кип видя оплетена на кълбо грамада, която започна да се издига към повърхността с ужасна бързина.

А след това цялото море изригна.

108.

Плъзгунът на Тея засъска над водата в тъмното. Дясната ѝ ръка се беше вкопчила в перилото. За няколко минути се чувстваше заслепена, твърде напрегната, за да отпусне очите си в подчервено и парил. Огледа се и видя, че някои от другите също стискат перилото, но пък други бяха ухилени, някои от удивителната скорост и плющящия в ушите вятър, други несъмнено от предстоящия шанс да подложат на изпитание тренировката си. Повечето новобранци на Черната гвардия бяха оставени назад, както бе казал треньор Фиск, но в последния момент командир Железни бе решил, че дарбите на Тея може да се окажат от полза.

Сега тя трябваше да се докаже, а не беше готова. Знаеше, че не е готова.

Постепенно започна да се отпуска, едва доловимо в началото. Осъзна, че другата ѝ ръка се е вкопчила в предницата на туниката ѝ и мускала, който носеше под нея. Още не се беше отървала от него. Нямаше и да го направи, докато не се подпишеха и внесяха документите и монетите не се озовяха в ръцете ѝ. Някак си имаше чувството, че все още могат да ѝ ги измъкнат. Щеше да направи нещо, с което да се опозори, а Черната гвардия щеше да промени решението си и да я отхвърли. Разтвори юмрука си и пусна мускала.

Нямаше много за гледане освен вълните и скалата, издигаща се все по-огромна пред тях. Днес тук щяха да умрат хора и Тея не можеше да се отърве от предчувствието, че тя ще е една от тях.

Похождаха право към Руишки нос. Носът беше петстотин стъпки висок, само с кози пътеки нагоре по стръмния скат. Сигурно ги охраняваха и дори само един сигнал за тревога щеше да е достатъчен, за да бъде обречена на провал цялата атака.

Но командир Железни, изглежда, знаеше точно какво прави. Обърна ги на север и подходи към брега, след това обратно на юг, само на няколко стъпки от скалите. Докара ги до една голяма канара, приклекна и другите се струпаха около него.

— На двеста разтега оттук има кей, зад онези скали. Охраняван. Ще ви докарам до място на петдесет разтега от него. Привен, Сухаря, Котурната, вие сте най-добрите стрелци. Изпънете лъковете си. Ще се качите нагоре по скалата и стреляте от там. Тея, можеш ли да видиш дали стражите носят ризници под наметалата си от четирийсет разтега?

Тя кимна.

— Бих могла, но точно сега нямам достатъчно парил, за да…

— Това ще го оправим — каза той и махна на една черногвардейка.

Железни продължи да дава заповеди на другите, а жената извади малка магнезиева факла, подкани Тея да седне на палубата и покри главата ѝ с няколко наметала.

— Ще гори десет секунди. Ако ти трябва втора факла, кажи.

Да си сложиш тъмни очила и след това да използваш магнезиева факла бе някак странно, но от краткото време, прекарано с магистър Мартаенс, Тея знаеше, че не може да гледа пряко магическа факла, тъй че се присви и я драсна. Мъничката факла гореше превъзходно, нажежена до бяло. Тея лесно се изпълни с парил още първите секунди, но трябваше да изчака, докато факлата догори. Знаеше, че такова нещо струва цяло състояние, и изглеждаше напразно хабене.

После осъзна, че животът на петнайсет души зависи от тази малка факла. Може би не беше напразно все пак.

Щом факличката догоря, Тея смъкна наметалата. Нажеженият до бяло магнезиев пламък бе заслепил напълно нощното ѝ виждане. За миг си помисли дали да не накара очите си да се отпуснат, но може би превъзмогването на телесните ѝ защити не беше най-доброто решение.

Черногвардейците бяха измъкнали гребла и бавно подкараха плъзгуна напред. Стигнаха до скалната издатина, която трябваше да осигурява защита от морето за кея зад нея. Вълните, макар и в това спокойно утро, бяха такива, че черногвардейците с мъка задържаха съда на място. С тези вълни и заради височината на добрите за прихващане издатини, се наложи да помогнат на Тея да се качи на скалата. Тримата стрелци бяха по-високи от нея, дори и Котурната, който си беше спечелил прякора от това, че носеше обувки с дебели подметки, за да компенсират дребния му ръст. Всички продължиха пъргаво нагоре.

Тея запълзя нагоре към върха на скалата… и само шумоленето на кожа по камък я предупреди. Озова се зяпнала в ботуш на по-малко от педя от очите ѝ. Пазач.

Пазачът беше толкова изненадан, че намира тук някакво малко момиченце, че дори не повиши глас.

— Ей, какво правиш…

Главата му се отметна, щом една стрела прониза окото му и изби шлема.

Привен скочи под тялото на мъжа още докато той падаше и улови и шлема, преди да е издрънчал по скалите. Издъхващият мъж падна върху черногвардееца без никакъв шум.

Котурната пристъпи към двамата, приклекна и заби ножа си в основата на черепа на пазача. Гърченето спря моментално. Котурната извърна равнодушния си поглед към Тея и мълчаливо ѝ даде знак да се залавя за работа. Все още стъписана, тя се надигна и погледна.

На кея стояха трима войници и си бърбореха. И тримата имаха лъкове, но не бяха изпънати.

„Мъртви са и дори не го знаят все още.“

Кеят беше само петнайсет разтега дълъг и за него бяха вързани две малки лодки: полюшваха се сред вълните и скърцаха, щом подскочеха и се удряха в дървото на кея.

Тея изстреля лъч парил и видя, че и тримата са с ризници и шлемове.

— Всички са с риз…

Над нея звънна тетивата на лък. Тя се извърна и видя, че Привен изважда плавно друга стрела от колчана си. Гледаше по-надалече надясно. Тея толкова се беше съсредоточила върху кея, че дори не беше забелязала, че там има малка колиба за стражите. И двама души там бяха паднали — пред очите на мъжете на кея.

Привен вече се обръщаше към кея.

— Три — каза Котурната. Не броеше стражите, беше обратно броене и след миг три стрели излетяха във въздуха.

Най-далечният страж бе улучен отстрани в шията. Стрелата сигурно прекъсна гръбнака му, защото той падна мигновено, отпуснат и право във водата. Вторият страж притисна с ръка шията си, от която бликна кръв като фонтан. Шлемът на третия мъж отклони стрелата, насочена към врата му и той скочи във водата.

— Тръгвай! — изсъска Котурната и тримата стрелци затичаха надолу по пътеката.

Тея извади ножа си и ги последва — не знаеше какво друго да направи. Обърна лъча парил към малката колиба. Кожените покривала на прозорците все едно изобщо не съществуваха. Видя мъж в ризница да тръгва към вратата.

— Колибата! — прошепна тя. — Вратата!

Привен вече тичаше към колибата и когато вратата се отвори, стреля само от пет разтега. С подсиленото си от парил зрение Тея видя как мъжът вътре падна.

Котурната и Сухаря вече бяха на кея и се взираха във водата. Все още не се беше развиделило съвсем и вълните бяха тъмни. Тея изтича при стрелците и също се взря във водата.

Лъчът парил на Тея се вряза във водата и се разпръсна, но беше много по-добре от видимия спектър.

— Там! — каза и посочи. — Плува! — Мъжът плуваше — под водата — на двайсет разтега от тях, към брега на север.

— Мамка му! — изруга Сухаря. — Плува с пълна броня! Не мислех, че човек изобщо може да го направи. — Издърпа стрела от колчана. — Спипах го. — На Тея ѝ се стори, че видя смътен блясък около перата на стрелата.

Плуващият войник стигна до брега на още седемдесет разтега разстояние и бавно и тихо се надигна на повърхността. Стрелата на Сухаря го улучи в тила и той потъна. Тея бе готова да се закълне, че стрелата леко промени посоката си, докато летеше. Какво беше това, по дяволите? Магия ли?

— Храбър — каза Сухаря. — И безумно силен.

— Уверете се, че е мъртъв — каза командир Железни.

Сухаря видя, че Тея го гледа питащо. Вдигна пръст пред устните си. „Мълчи.“ Тя го послуша. Имаше по-важни неща.

От вратата на колибата Привен даде сигнал, който според Тея трябваше да означава „чисто е“, а Котурната му махна с ръка в отговор и попита Тея:

— Можеш ли да виждаш през стени и вода?

Беше стар за черногвардеец, от парийците с абаносова кожа и сини очи, дошли обикновено от благородни фамилии, но почти болезнено мършав в сравнение с командир Железни. Халото на очите му беше червено и прошарено с резки през ирисите.

— Само ако са достатъчно близо и достатъчно тънки — отвърна Тея. — Видях през кожата на прозорците.

— Тея — каза командир Железни, — ти тръгваш първа нагоре по пътеката, веднага. Гледаш за хора и капани. Сухаря ще е с теб след трийсет секунди. Смяната на пазачите може да дойде всеки момент. Искам да си горе преди да тръгнат надолу.

Черногвардейците вече носеха телата на убитите към кея, за да ги хвърлят във водата.

Тея ги спря и свали оръжейния колан, широката шапка и куртката на най-дребния убит. Куртката навлече върху дрехите си, затегна колана с меча и нахлупи шапката. По куртката имаше кръв, но тя изключи това от ума си.

Черногвардейците я изгледаха разбиращо. Тея напълни отново ръката си с небалансиран парил, за да направи факла. Устата ѝ беше пресъхнала и ѝ беше трудно да преглътне, но единственото, което трябваше да прави, бе да върви нагоре и да гледа. Можеше да го направи. Тръгна към пътеката и когато Сухаря я настигна, се почувства неизмеримо благодарна.

Останалите черногвардейци тръгнаха след тях. Тея поведе, а тримата с лъковете я последваха на трийсет крачки. Останалите бяха на десет крачки зад тях.

Скоро пътеката излезе от ниските храсти и се вряза в скалата на самия нос. Беше широка само три стъпки и някои от мъжете трябваше да се обръщат настрани, за да могат да се плъзнат покрай скалната стена. Самата тя беше изтъркана и огладена от други войници, които бяха правили същото десетилетия или столетия. Изкачваше се стръмно, на дълги зигзаговидни отсечки по фасадата на голата скална стена.

Тея разшири зениците си, за да вижда, и затърси капани или алармени жици, след което отново ги присви до видимия спектър. Магистър Мартаенс беше разправяла за един старец, който можел да се ориентира изцяло с помощта на парил. Възможно ли беше? В тази част на спектъра имаше толкова много шум, че Тея едва можеше да го повярва. Но не намери никакви капани.

Когато изкачиха половината от височината, Тея чу над тях гласове.

— … щяла, казва, стига аз да съм можел!

Поне четирима мъже се разсмяха, включително говорещият.

Тея погледна назад. За разлика от нея, черногвардейците изглеждаха спокойни. Но войниците бяха зад и над тях и идваха надолу, сякаш искаха да ги изпреварят за извивката на отсечката. Стрелците нямаха ъгъл, за да стрелят по тях, и ако ги изчакаха да завият, войниците със сигурност щяха да имат време да вдигнат тревога.

Тея се отдръпна от извивката, за да се скрие, и погледна назад за заповеди.

— Преброй ги — прошепна ѝ Котурната.

Двете групи вървяха към един и същи завой на серпантината на сто крачки напред и все повече се доближаваха една към друга. След още четирийсет крачки, ако слизащите войници погледнеха надолу, щяха да могат да видят изкачващите се черногвардейци.

Тея вдигна четири пръста, пет пръста, сви рамене. Командир Железни вече излизаше напред, високото му мускулесто тяло успя някак да се извие покрай другите черногвардейци на пътеката, сякаш не го дебнеше сигурна смърт при най-малката погрешна стъпка. Стигна до средата на колоната. Държеше дълго зелено луксиново въже. Зад него вървеше най-дребната черногвардейка, Фел[7].

„Злокобно име точно сега“, помисли си Тея. Железни помогна на Фел да стегне здраво въжето около кръста си, а след това пусна краищата на въжето на останалите от колоната. Всички го сграбчиха здраво, освен двамата черногвардейци точно до Железни, които го хванаха за колана. Сякаш бяха способни да си говорят, без да изрекат и една дума.

Командир Железни погледна Тея.

— Преброй точно. Дай сигнал, когато са точно над нас.

Тея изправи рамене, дръпна шапката над очите си и се опита да уподоби походката на войник. Тръгна към завоя с бързи стъпки.

— Арвад! — викна един от идващите войници. — Защо си напуснал поста?

Номерът с преправянето на гласа бе да не се опитваш да го докарваш до бас — караш на лек тенор и късо. И се правиш на притеснен.

— Имаме пострадал! Отнесе го вълна! Зле е!

Изпъна ръка уж сочи към кея. Стоеше възможно по-близо до ръба, та черногвардейците да могат да я видят. С всички пръсти изпънати: пет; а после сви другите пръсти и остави изпънат само показалеца. Плюс един. Шест.

Махна на войниците да я последват, преди да са попитали още нещо, и се обърна. Стигна до ъгъла и посочи отново към кея, с протегната ръка. След това, когато войниците се озоваха точно над черногвардейците, свали ръката си.

Спускащите се войници бяха на по-малко от петнайсет стъпки от черногвардейците. Железни се обърна с гръб към стената, разкрачен за опора, а Фел застана пред него, почти в прегръдка, лицето ѝ срещу широките му гърди. Големите му длани я хванаха за бедрата.

След бързо отброяване Железни я подхвърли нагоре и тя кацна със стъпала в ръцете му на височина на раменете, а след това той я надигна над главата си. От ръцете на Фел се изстреля син луксин. Изпънатото зелено въже я задържа, а Железни се надвеси още и още навън, без да пуска стъпалата ѝ, тялото му застана диагонално на пътеката, задържано само от зеленото въже и двамата мъже, които го държаха за колана.

Фел не изстреля луксинови копия или стрели към мъжете горе. Вместо това изхвърли синя рамка срещу стената зад тях и просто я направи толкова дебела, че нямаше място къде да застанат на пътеката. Рамката ги избута навън. След като нямаше за какво да се задържат, това не отне много време.

И шестимата се претъркаляха от пътеката над черногвардейците. Само един успя да писне от изненада, докато летеше надолу към смъртта си. Но най-близкият се удари в зеленото луксиново въже, докато падаше. Продължи да пада, но Фел беше дръпната силно настрани. В същия момент спря да изстрелва син луксин, тъй че успя да отскочи към стената. Железни се надвеси безумно настрани, но не можа да скочи надясно, защото черногвардейците се бяха струпали плътно зад него. Вместо това се превъртя, хвана двете стъпала на Фел с едната си ръка и я протегна отстрани на издатината. Двамата черногвардейци от двете му страни трябваше да пуснат колана му, за да не ги изхвърли и двамата от ръба.

Железни леко постави Фел долу. Това обаче му струваше загуба на равновесието… и той падна от пътеката.

В последния момент пръстите му се вкопчиха в ръба. Черногвардейците издърпаха Фел и преди Тея да е успяла да мигне, многобройни луксинови въжета вече се бяха увили около командира. С тяхна помощ той се изкатери и стъпи на пътеката. Изобщо не изглеждаше уплашен.

— Всички са мъртви — каза спокойно. — Но трябва да побързаме.

Беше огледал най-спокойно резултата от акцията, докато висеше от ръба? Проклет да е!

Слънцето вече се беше издигнало и стана съвсем светло. Щом наближиха върха, Тея огледа напред и видя, че зад последния завой има здрава дървена порта, десет стъпки висока и с остри шипове отгоре. Чрез парила успя да види, че е подсилена с желязо и че зад нея има хора. Склонът покрай портата не беше толкова стръмен като останалата част от скалите, които току-що бяха преодолели, но беше твърде стръмен за изкатерване, докато над тях имаше въоръжени. Стори ѝ се, че различава очертанията на копия и мускети.

Едва бе успяла да докладва, когато топовете откриха огън. По време на цялото изкачване Тея толкова се беше съсредоточила само върху това да се задържи на пътеката и да следи за клопки, капани или приближаващи се войници, че почти не беше поглеждала към морето.

Гледката беше изумителна. Великолепна. Слънцето едва се бе вдигнало, заливът бе син и по-тъмно синьо-зелен, корабите, а сега и гъстите облаци дим, изригващи от бордовете, докато флотът на Хромария се опитваше да навлезе. Имаше само няколко малки кораба, държащи центъра на фронтовата линия на Цветния принц. Отвърнаха със залп.

— Лем — каза командир Железни. — Твой ред е.

Напред излезе дребен нервен мъж.

— Здрасти — каза той на Тея. Хвърли поглед към несъществуващите ѝ гърди, после нагоре към лицето, и настрани. — Аз съм Лем. Всъщност съм Вил. От Вилум, което ще рече Воля. Та от Вилум значи Лум, а от Лум — Лем. Иначе съм си Вил.

— Разбрах — отвърна Тея. „Да бе.“

— Номерът с Лем не е, че не е луд — каза Лем. — Тука сме все луди. Обаче Лем е луд по един особено ценен начин.

— И ти ще ми кажеш какъв е той — рече Тея, след като той отново хвърли поглед към гърдите ѝ. Не можеше да прецени дали е шантав, или просто никога не гледа хората в очите.

— Лем значи вярва, че може да направи всичко в служба на Черната гвардия. Лем вярва, че камъкът е като масло пред него. Малко е бавен, което е добре, защото инак сигурно щеше да е адски опасен. Това казват треньорите. Виж, Лем може да издълбае стъпенки в скалата, никакъв проблем. Има воля, пред която Андрос Гайл плаче като малко момченце. Нали ти казах, че истинското му име е Вил, от Воля, казах ти, нали?

— Каза ми — отвърна Тея.

Лем се изпълни със син луксин, а след това се наведе заговорнически към Тея и ѝ прошепна:

— Има нещо във водата.

Как беше влязъл в Черната гвардия този сбърканяк?

„Ценен сбърканяк. Като мен.“

Лем изпъна ръка и изчака. Отброяваше тихо числа.

— Четирийсет и едно, петдесет и три, четирийсет и седем, петдесет и девет, не, петдесет и три, петдесет и девет, шейсет и едно, седемдесет и едно, не…

Син луксин се изстреля от ръката му в камъка. Заби се здраво, хоризонтална пръчка, свързана с шип, който потъна дълбоко в камъка. От пръчката щеше да се получи добра дръжка — или стъпенка. Той я провери, като дръпна няколко пъти, за да се увери, че не е хлабава, после си пое дълбоко дъх. Махна с ръка и още осем шипа излетяха поред от ръцете му. Щеше да се получи чудесна стълба.

Син луксин — изстрелян в скала. Свети адове! Точно когато Тея си беше помислила, че нищо повече не може да я впечатли при черногвардейците.

Лем ѝ се усмихна, а след това бързо извърна поглед, сякаш забелязал, че очите им се срещнаха.

— Вярно име е Вил, видя ли?

„Видях.“

Командир Железни махна с ръка и Тея се закатери по импровизираната стълба. Беше почти на върха, когато чу стържене на желязо по камък и някой изрева заповед. Прозорецът беше отворен процеп над главата ѝ. След това видя топа, който се подаде от прозореца. Затисна ушите си с ръце миг преди оръдието да стреля.

Ударната вълна едва не откърти импровизираната стълба. А този изстрел бе последван от други, около полукръга на укреплението. Всички оръдия се дръпнаха назад, извън полезрението ѝ заради отката, но когато надигна глава, за да види дали ще може да преброи мъжете, които ги зареждат, през гъстия дим — парилът лесно се вряза през него, — Тея видя, че прозорците са с решетки. Имаше достатъчно пространство, за да се изтикат топовете напред и да щръкнат навън през решетките, но не достатъчно, за да могат черногвардейците да влязат. Може би… може би след изстрел човек щеше да може да се провре през дупката за дулото на оръдието.

Така че изпълзяваш пред оръдие и се надяваш да има достатъчно пространство, и атакуваш въоръжени мъже, които ще гледат към теб.

Тея по-скоро усети, отколкото чу как още няколко дръжки-стъпенки се забиха в скалата до нея, нагоре и покрай големите прозорци, чак до върха на укреплението. Погледна надолу и махна на командир Железни, че няма да могат да проникнат през прозорците. Лем вече изстрелваше нагоре друга стълба, която да обхване другата страна на прозорците.

Над скалата фортът се издигаше на няколко дървени етажа. За радост на Тея, височините не я плашеха, тъй като ставаше все по-замайващо. Там, където се опираха скала и дърво, имаше плоско място, достатъчно колкото да застанат трима души. Тежките греди на дървените стени на укреплението бяха забити дълбоко в червената скала. С помощта на парила Тея погледна през стените. Не можеше да види през самото дърво, но успя да надникне в пространствата, където кората се притискаше до кора. Дори и така беше размътено и не можа да види никого от другата страна.

Един черногвардеец застана до нея и тя видя, че другите се катерят по стълбата от другата страна. Погледна надолу — войниците все още стояха до малката порта под тях, загледани към морето. Ако се обърнеха да видят стрелбата на оръдията — а беше голяма гледка, тъй че беше напълно възможно, — щяха да видят черногвардейците. Но за миг, докато оръдията на форта бумтяха, Тея погледна към онова, което наблюдаваха войниците. Горяха кораби… най-вече кораби на Хромария, приближили се твърде много до укреплението.

Останалата флота се отправяше към една пролука в средата на протока. Малките кораби на Цветния принц — Тея не знаеше достатъчно за кораби, за да може да каже какви са — бягаха от тази зона. Но повечето от флотата на Хромария нямаше да могат да се справят. Тея беше видяла докъде стига огънят на оръдията и след като някои от флотата едва сега обръщаха, щяха да са в обхвата им още десет или петнайсет минути. За това време фортът можеше да изстреля стотици снаряди. Милостиви Оролам. Тея се обърна и ѝ се стори, че далече на запад смътно видя два плъзгуна — връщаха се, за да се включат в битката. Не бяха ли намерили зелената напаст?

— Колко войници? — попита я черногвардеецът. Имаше предвид вътре. Тя се съвзе бързо. Нищо не можеше да направи с кризите и глупостта по големия свят, освен да спре оръдията тук.

— Не виждам никакви — отвърна му шепнешком.

— Може би имаме шанс тогава.

Мъжът даде знак на другия екип и Тея видя, не на онази стълба има осем души, а още шестима чакаха под тях двамата. Черногвардеецът — Тея не му знаеше името — притегляше заряд срещу дървената стена и го постави колкото може по-далече.

Другият екип правеше втора стълба от луксин, просто подпряна на дървото като обикновена стълба. Качиха се бързо по нея и командир Железни даде знак да продължат.

Черногвардеецът избута Тея настрани и запали заряда. Той изгърмя силно и за миг Тея се изненада, че никой от вътрешността на укреплението не извика за тревога.

Разбира се. Нали стреляха с оръдия. Един взрив в повече нямаше да ги разтревожи.

С лостове луксин черногвардейците бързо раздраха стената около пробития отвор и нахлуха във форта. Имаше трупове навсякъде. Главно аташийци, но също така дрипави хора без никакви униформи и притеглящи, дори няколко цветни бяса. Вчера тук беше имало битка.

Укреплението беше огромно — покриваше Руишки нос под остра дървена корона и бе затънало дълбоко в скалата. Но нямаше почти никакви войници. Двама мъже пазеха портата, загледани към отсрещната страна на форта. Стрелците черногвардейци ги убиха в гръб — стрелите им пробиха ризниците с лекота. Екипът от другата страна намери батарейното отделение на върха на стената и го изби за секунди.

Тея затича с всички надолу по стълбището към същинския форт, след това по широк коридор и до дървена врата. Беше тъмно и запушено, но тя виждаше в подчервеното без усилие.

— Четирима отляво, петима отдясно. Изглежда, че бяс им дава заповедите в средата — прошепна тя. После затича на пръсти към коридора под рева на оръдията към друга батарея отвъд вратата.

— Трима вдясно, шест отляво.

Железни ѝ даде знак да остане на място. Извади тихо дълъг великолепен ятаган, който Тея не беше виждала досега. Дръжката беше инкрустирана с тюркоаз и абалон, а по гърба на острието имаше вмъкнато нещо, което приличаше на обгорено дърво. Железни не погледна оръжието, сякаш не можеше да понесе гледката, но го поднесе на Котурната, който се пресегна и докосна дървото на ятагана.

Щом дървото атасифуста лумна, двата екипа се задействаха. Черногвардейците нахлуха в помещението едновременно, Железни едва се виждаше през гъстия оръдеен дим, като великан, размахал огнен прът. Тея чу викове, ярост, ужас… и пистолетни изстрели. Собственият ѝ пистолет беше в потната ѝ длан, зареден и готов.

На отсрещната стена на коридора се отвори врата и един притеглящ надникна объркано. Видя Тея.

Пистолетът се вдигна нагоре сякаш по своя воля, кремъкът щракна, светнаха искри, последва стъписващо силният откат и горещ дим. Тея примига и видя притеглящия на пода в краката ѝ — лявото му око и четвърт от черепа ги нямаше.

Не беше мъртъв.

— Презареди — каза командир Железни в ухото ѝ. Беше се върнал някак си. Тя трепна и усети, че ръцете ѝ вече вършеха това, което ѝ се каза: зачистване, издърпване на спусъка, натъпкване на цевта. Командирът надникна в стаята, откъдето бе дошъл притеглящият, и след като се увери, че там няма никой, заби горящия си ятаган в гърба на мъжа, право в сърцето му, издърпа го и затича по коридора.

Тея затича след него, едва успяла да зареди отново, но изведнъж загубила всякаква охота да остане назад. Натъкнаха се на десетима вражески притеглящи. Тея залитна и спря, но командир Железни вече се носеше в стъпките, които приличаха на „йешан ка“, с ятагана в едната ръка и луксин в другата, и избиваше хора наляво и надясно. След миг другите черногвардейци се присъединиха към него и взривове светлина обагриха стените.

Тея нахлу едновременно с черногвардееца, който им беше гръмнал дървената ограда. Зиро. Да, казваше се Зиро, спомни си тя. Озоваха се срещу двама притеглящи, които вече трупаха светлина.

— Ти зеления, аз червения! — извика Зиро и скочи напред още преди Тея да е успяла да му отвърне.

Тея нападна притеглящия от нейната страна — същия, когото атакува и Зиро. Противникът от другата страна изстреля острие от луксин в Зиро. Той залитна, падна и погледна Тея сякаш не можеше да повярва, че е толкова глупава.

„Сляпа съм за цветове, по дяволите!“

Зиро падна, но и двамата вражески притеглящи бяха свалени, убити от другите черногвардейци.

Озъбен червен бяс се самозапали пред тях и командир Железни изрева и извика на Тея да подгони… някого — тя не можа да разбере думите му през виковете и пламъците.

После видя някакъв младеж, който бягаше, и тръгна след него. Беше с бяла риза и наметало, и двете с широки ивици от много цветове: един от полихромите на Цветния принц. Затича по коридорите и изчезна. Тея го последва колкото може по-бързо.

Зави на ъгъла и налетя право на изпънатия му крак. Засада! Тя се плъзна по гладкия каменен под и видя, че пистолетът ѝ вече е в ръцете му. Помисли си, че пръстът ѝ е счупен от изтръгването му от предпазителя на спусъка. Момчето беше около седемнайсетгодишно, лицето му беше плувнало в кръв от счупените очила, стъклото бе порязало бузите му и клюнестия му нос. Насочи пистолета към нея и тя замръзна.

Десетина войници, въоръжени с мускети, притичаха до младежа. Трябваше да са били на някоя друга оръдейна позиция или в спалните. Той прибра пистолета, ухили ѝ се и каза:

— Убийте я, а после подкрепете мъжете вътре.

Тея не искаше да умре. Но не можеше да направи нищо. Оролам, нищо не можеше да направи! А след това, докато трима от войниците вдигаха мускетите си, усети как нещо невъобразимо огромно премина покрай нея, над нея, през нея — като нахлул вятър. И ѝ прошепна: „Ето така.“

Изведнъж чу отново гласа на магистър Мартаенс: „Ще изгориш до смърт.“ Но Тея бе съвсем спокойна. Никакъв страх. Ръцете ѝ се вдигнаха нагоре, с разперени пръсти. Резки пулсове ярък цвят заструиха от нея… нещо отвъд парил или парил, както никога нямаше и да помисли да притегли.

Имаше чувството, че е потопила ръцете си в огън. Войниците закрещяха, присвиха се, пуснаха оръжията си. Двама побягнаха. Няколко паднаха и се свиха на кълбо.

Тея чу стъпки на тичащи хора зад себе си и обърна рязко ръката си към тях, готова да убива.

Бяха черногвардейци. Тя спря и очите ѝ мигновено се присвиха за видимия спектър. Погледна ръцете си. Бяха непокътнати, но все още пареха. Обърна се отново към войниците, които бе обездвижила, като очакваше, че са се превърнали в овъглени коруби. Не бяха пострадали: само бяха замаяни и запосягаха за оръжията си, когато черногвардейците ги нападнаха.

Тея скочи на крака. Младежът, който ги командваше, бе един от избягалите, защитен от изстрела ѝ от телата на мъжете пред него. Затича след него.

Щом излезе на двора, го видя да се измъква през една пролука в портата.

Проклятие! Нямаше да го гони повече.

И ей така, изведнъж, битката сякаш свърши. Тея тръгна към батареята и затърка изтръпналите си ръце. Черногвардейците изобщо не губиха време да отпразнуват победата си — вече зареждаха оръдията под бдителния поглед на един от мъжете, който беше работил с големи топове.

Тея попита:

— Командире, Зиро ще…

— Мъртъв е — отсече командир Железни. Беше угасил ятагана си, но по острието имаше сажди, кръв и кървави косми. — Момчето? Полихромът?

— Успя да… — започна тя, но командир Железни вдигна пръст, отиде до прозореца и попита:

— Привижда ли ми се?

Черногвардейците отидоха при него. Ванзер, зелен, рече:

— О, не. Усещам го.

Битката в морето все още беше в разгара си. Флотът на Хромария като че ли дори не беше забелязал, че огънят от форта е спрял, и корабите продължаваха да плуват към средата. А флотата на Цветния принц се беше разкарала.

Но черногвардейците гледаха самото море. Точно под центъра на бойния фронт имаше огромен кръг с различен цвят, поне една левга в диаметър.

— Примамили са ни точно към средата на пролива — каза Железни.

Точно в центъра на онзи огромен тъмен кръг.

Огромна колона изригна от водата и предизвика огромни вълни, които удариха корабите. На стотици разтези от нея, в кръг, изригнаха други, по-малки колони. Приличаха на кули.

Една изникна от водата точно през корпуса на един галеон и го вдигна във въздуха като играчка. Корпусът се разцепи и изсипа мъже и снаряжение във водата.

Сякаш самото море подскочи в диск цяла левга широк и напастта изплува над повърхността. След миг водите се свлякоха надолу помитаха корабите, разбиваха ги… а след това водата се заизлива на огромни порои от новоизникналия остров — във всички посоки.

Някои кораби като че ли щяха да извадят достатъчно късмет да избягат от изригващия остров, но лози, дебели колкото дървесни стволове, щръкнаха навън, щом островът изплува на повърхността. Гора от лози, живи, сграбчващи като пипала на кракен заплющяха… не от едно място, а от стотици. Напастта бе жив гърчещ се килим.

Макар очите на Тея да не можеха да ѝ кажат, тя не се съмняваше какъв е цветът. Дивотата на зеленото удари притеглящите като плесница.

Корабите, които не бяха разбити, заседнаха на зеления остров обездвижени.

За една минута флотата на Хромария просто изчезна. Хиляди убити. Битката за Ру беше изгубена.

А на самия остров се появиха стотици хора. Изпънаха ръце към небето и нагоре се изстреля светлина от стотиците зеленоцветни бесове. Малка група в центъра на тази зелена армия се сражаваше с тях — мятаха около себе си всякакви други цветове.

— Това са черногвардейци — каза някой. — Призмата е там долу. Сражава се. Срещу всичко онова.

Милостиви Оролам. Нямаха никакъв шанс.

109.

— Пет минути до изгрев — каза оранжевият притеглящ. Нервно и шумно засмукваше слюнката си покрай ката, който бе пъхнал под устната си.

Десетина оранжеви и жълти притеглящи се бяха събрали при подножието на южната кула на Ру, за да изчакат зората, и заповядаха нервно на Лив и отряда ѝ да пазят тишина. Отрядът на Лив бе съставен от четирима притеглящи и четирима войници. С нея правеха святото число девет. Тя би предпочела да съставят святото число деветдесет и девет. Би предпочела да има със себе си бойци, които могат да притеглят, и притеглящи, които могат да се бият, но Кървавите халати бяха на години отдалечени от нещо, което поне малко можеше да се доближи до качествата на Черната гвардия.

Армията на Кървавите халати беше готова за бой, но най-близките бойци бяха на петстотин разтега от стената. Аташийците със сигурност имаха оръдия с толкова голям обхват, но бяха решили да пестят барута. Лив предполагаше, че положението им е почти толкова тежко като на Кървавите халати. Батареята на Цветния принц на южната страна на протока имаше барут едва колкото за един изстрел от всяко оръдие и той се надяваше, че флотът на Хромария ще избегне този бряг и ще мине покрай отсрещния — нападателите вярваха, че аташийските им съюзници все още го държат.

Лив нямаше да узнае как се е развило това, преди всичко да е свършило, ако изобщо го узнаеше. Собствената ѝ задача беше почти самоубийствена. Войниците ѝ бяха с опърпаните кожени брони и избелелите сини наметала на Сините копелета, наемническа чета, платени от Ру. Наемническите чети рядко се договаряха с охота да издържат на дълга обсада, тъй че управниците на Ру сигурно им бяха платили баснословна сума.

И както можеше да се очаква от мъже, които са верни най-вече на кесията си, с готовност бяха стигнали до разбирателство с Цветния принц. Отказаха да се бият за него от страх, че репутацията на ренегати ще затрудни бъдещите им договори. Но се съгласиха да улеснят екипа на Лив в замяна на снизходителност, когато Кървавите халати вземат града.

Като всеки водач, Цветния принц мразеше наемници, но все пак му се налагаше да ги използва. Беше убеден, че пиратският лорд Паш Векио го е предал. Мършавият пират се беше заклел, че корабът му ще се задържи до южния бряг и ще подкара флотата на Хромария право към капана им. Бяха ги известили, че са видели кораба му, тъй че може би се беше появил в последния момент. По-вероятно изчакваше настрани като някои други пирати с надеждата да ударят някой пострадал кораб след битката и да вземат роби и плячка.

Далечният ек на оръдия над морето се чу тъкмо преди съмване. Лив се зачуди дали там умират хора, които познава. Обърна се, погледна стената и каза на оранжевоокия дъвкач на кат, който стоеше до нея:

— Мислех, че това е невъзможно.

— Учили сте в Хромария, нали? Хромарият лъже, принцесо.

От всички цветове само оранжевите притеглящи на Цветния принц бяха по-добри от тези на Хромария. Илюзиите им, сътворени в дълбините на други луксини, бяха толкова добри, колкото и на учениците на Хромария, но също така правеха нещо, за което Лив беше чувала само слухове и което Хромарият отричаше да е възможно: внушаваха усещания. Човек трябваше да види обекта, върху който са хвърлили злокобната магия, и трябваше да е податлив на такива неща — колкото по-емоционален си, толкова по-мощно ще ти подейства магията. Но тази крепостна стена бе техният шедьовър в две части. Първо, хората на Цветния принц в града бяха хвърлили магии върху всяка сграда и улица, както и върху самата стена на няколко карета наоколо. Магиите можеше да се правят толкова фино, че окото дори нямаше да ги различи, особено на фон с много цветове или шарки. Но ефектът оставаше — преминаваше през ума, чак до вътрешностите, попарваше черния дроб, пълнеше стомаха с жлъч. В един малък квартал оттатък тази стена всички бяха обзети от ужас.

Ужасът не беше чужд за човек в град под обсада и постигаше това, за което беше предназначен — хората да отбягват този район. Това означаваше, че оглеждаха стената не толкова внимателно, колкото трябваше, което пък означаваше, че илюзията се задържа.

Лив попита как го правят. Казаха ѝ, че влагат волята си в творението, също както се правят големи. Така в известен смисъл магията оживяваше. Забранено беше от Хромария, разбира се. Според луксиатите разкъсващата част на волята на човек можеше да разкъса човешката душа и тези изгубени части на душата никога нямаше да се върнат.

Кървавите халати знаеха по-добре. Така твърдяха.

Требушетът на Червените стръмнини мяташе огромните си камъни на всеки четвърт час и камъните падаха все по-близо до този квартал. Оранжевите бяха стигнали до стената и когато поставиха взривовете, ги настроиха така, че да избухват в момента, в който камъните на требушета разтърсват земята.

Един аташийски капитан беше убит, а друг подкупен, с гаранции за безопасност за него и семейството му, когато градът падне. Бяха пробили дупка в стената, а след това я бяха покрили с илюзия. Син луксин, покрит с червен, жълт и оранжев, усукани в илюзии така, че да приличат на самата стена. Това щеше да заблуди един бърз поглед от двайсет или трийсет крачки, но не и отблизо.

Проходът не беше достатъчно широк, за да пропусне цялата армия, и беше прекалено нисък, за да минат коне, но не това беше стратегията. Час след като екипът на Лив влезеше в града, Цветния принц щеше да прати петстотин от най-добрите си притеглящи и воини през прохода с указания да отворят южната порта на града и да пуснат войските му да влязат.

В крайна сметка Лив не виждаше как този план може да се провали. Цветния принц обаче не беше толкова сигурен. Беше искал единия ден да се справят с флота на Хромария, а на следващия с Ру, за да не би флотата да дебаркира и да го нападнат в гръб. Но беше рискувал. За да се задейства капанът му, трябваше да направи и двете неща днес.

Ако нещата не тръгнеха добре, Лив щеше да се окаже много, много сама в един враждебен град.

— Време е! — ревна оранжевият до нея, щом слънцето изгря, и той и един син и един жълт докоснаха стената на три различни места, за да задействат контролните възли. Смъкнаха илюзията като завеса.

— Помнете какво каза нашият принц — напомни им Лив. — Това, което правим днес, е заради милост. Цената на свободата винаги се плаща с кръв. И ако трябва да се плати, по-добре да се плати от малцина. Нека да бъдем бързи и неумолими.

Не беше кой знае каква реч, но и Лив никога не беше държала речи. Хората ѝ кимнаха, след което влязоха през стената първи. Тя беше предпоследна. Ако загинеше, цялата им мисия щеше да се провали, тъй че щяха да пазят преди всичко нея. Цената и привилегията на това да си свръхвиолет.

Присви се зад тях. Стената беше осемнайсет крачки широка в основата. Огромна. Затова не я бяха бомбардирали пряко с требушетите — щеше да им отнеме месеци, докато я разбият. Оръдия можеше да го направят, но нямаха нужното количество барут, нито лесен достъп до селитрови мини, за да направят повече, но този, който беше казал на Цветния принц, че петима души ще могат да минат рамо до рамо, го беше излъгал. А и беше толкова ниско, че Лив трябваше да се прегъне на две, за да мине. Петима рамо до рамо? Можеше да достигне стените, ако разпереше ръце. Но за техните цели беше достатъчно и Лив за миг се зарадва, че ще влезе в града първа, вместо сред петстотин души, провиращи се през тясната дупка, докато са подложени на огън и магия.

„Благодарна съм, че влизам сама във вражески град? Аз съм луда.“

Най-после излязоха. Всички бяха прашни. Седем стъпки високият Фирос си беше остъргал главата в тавана на тунела и му течеше кръв. Изтупаха прахта от избелелите си сини ризи — най-близкото до униформа, което имаха Сините копелета — и превързаха набързо главата на Фирос.

— След мен — каза Фипс Навид. Беше братовчед на Паям Навид, великолепния магистър, в когото Лив и всяко друго момиче в Хромария бяха почти влюбени. Фипс беше отраснал в Ру. Баща му и всичките му по-големи братя и чичовци бяха обесени след Войната на Призмите. Бил на дванайсет години и самият той едва избегнал клупа.

Затичаха по улиците. Близо до стената, заради вдъхващата страх магия, нямаше никого. Но скоро минаха покрай няколко войници, които само им кимнаха. Заобиколиха отдалече едно каре, за да избегнат отряд от Сините копелета — само няколко от старшите командири на наемниците знаеха за плана им. Всеки низш офицер, който ги видеше, щеше да ги попита какво правят тук.

По-голямата част от града бе незасегната от войната. Цветния принц искаше да получи нова силова база, а не ново изцеждане на ресурсите си, тъй че беше наредил да обстрелват само няколко квартала и артилерийските батареи. Цели пазари и дворци бяха непокътнати. Сградите бяха от кирпич, варосани, с плоски покриви, които служеха за допълнителни стаи, особено в горещи нощи, също като в Тирея. Но тук имаше много повече дворци, построени около централните дворцови градини. Щетите, понесени от Ру през Войната на Призмите, отдавна бяха заличени от богатството на града.

Но хората по улиците не изглеждаха щастливи. Изглеждаха уплашени — очевидно се дължеше на магиите на страх, обагрили всяка стена. Докато минаваше покрай дворците, Лив зърваше мъже с далекогледи — бяха ги насочили към морето. Грохотът на оръдията едва се чуваше сред уличния лабиринт обаче.

Стигнаха безпрепятствено чак до храмовия квартал и Великата пирамида на Ру изведнъж се извиси над тях. Лив моментално забеляза родството и съперничеството ѝ със зикуратите на Идос. Идосците бяха заложили на височината и макар техния зикурат да беше по-висок и по-стръмен от Великата пирамида, освен с чистата си маса и огромност не можеше да се сравни с нея. Бяло боядисаният варовик бе разположен точно по основните посоки на компаса, големи месингови мангали горяха денонощно на всеки ъгъл, големите стъпала на източната фасада бяха облицовани с лъскава мед и блестяха на слънцето като червено злато, а самият връх бе покрит с електрон и огромното огледало на него светеше като вдигната високо звезда. Всеки сезон облицовката на всичките четири страни се променяше, макар че тази година поради настъплението на вражеската армия не бяха отпуснали средства за есенните украси.

Всяко лято пирамидата се превръщаше в градина, същинска планина от цветя, като всяка година планът се поверяваше на нов уредник и една от благородните фамилии покриваше разходите.

Толкова късно през годината цветята трябваше да се повехнали и мъртви и пълното великолепие отдавна да е отминало. Но всяко растение все още бе в пълния си разцвет — ефект от зелената напаст, както бе казал Цветния принц. Тази година градините бяха оформени така, че да събуждат представата за слънце, кацнало на върха на пирамидата, в грубоватия рунически стар аташийски стил. Лилии, гардении, бели ириси и бели хортензии отстъпваха място на маргаритки, лютичета и невени. В зигзагообразни стъпки рози, лилии и лалета изобразяваха лъчите на слънцето, пронизващо небе от хиацинт и синчец. Гора от жива буйна зеленина заемаше средата, а основата бе лабиринт от рододендрони, камелии и рози с всякакъв цвят. Надолу по всяка страна течаха потоци, преминаваха дори над големите стъпала в ексцентрични акведукти. Фонтани бълваха вода от височините в езерцата на десетина разтега надолу. И всичко това беше временно, за да бъде сменено следващия сезон заради нещо също толкова разкошно. Благородните фамилии го правеха, за да се състезават.

Самият мащаб на богатството, необходим за такава показност, едновременно изумяваше и отвращаваше Лив. Този град беше богат, но бяха подминали предостатъчно просяци, бездомници, сакати и сираци само за половин час.

— Зяпаш — каза ѝ тихо Фипс Навид.

Лив извърна очи. Никой като че ли не беше забелязал, че е зяпнала. Идиотка. Зяпането беше сигурен начин да разкрие маскировката им.

Но всички останали изглеждаха заети, загрижени за своите си неща, и държаха главите си наведени. След още две минути бяха в подножието на големите стъпала. Един от командирите на Сините копелета беше там, синеок дърт пръч с чупен нос и без предни зъби. Казваше се Паз Каваир. Говореше с един от градските капитани, който пазеше подножието на пирамидата с шестима мъже.

— Лив! — викна Паз. — Надявах се, че ще те видя. Ела тук.

Лив се намръщи и притича към него с хората си.

— Сър — каза му. — Отивам да видя колко барут…

— Остави това. Имам съобщение и искам да го занесеш горе на лорд Аравайнд.

Тя се намръщи, преструвайки се на тъпа, и попита:

— Мога ли да пратя някой от хората ми?

— Не, важно е. Само на него. Лично. Освен това как ще си запазиш задничето стегнато, ако не се поизпотиш малко?

Капитанът се засмя, а хората на Лив се заподхилкваха.

Лив ги изгледа строго.

— Не знам какво ви е толкова смешно, момчета, но ако аз тръгна нагоре, идвате и вие.

Това ги накара да млъкнат.

Капитанът се засмя, но след това като че ли се притесни.

— Мога да пусна само двама от вас. Можем да отнесем съобщението вместо вас, ако искате, но не мога да пусна въоръжена група нагоре по Великата пирамида.

— Ние сме във война. Шегувате се, нали? — каза Паз Каваир.

— Не съм педант, но имам заповеди все пак — отвърна капитанът. Беше млад мъж. Тъмнокос, с красиви сини очи и мъниста по брадата. — Знаете как е.

— Знам — рече Паз Каваир. — Скачай.

— А? — попита капитанът.

Това беше сигналът. Хората на Паз Каваир и на Лив нападнаха аташийските войници: извадиха ножове и ги промушиха през ризниците, скършиха им вратовете и посякоха свирепо капитана и всичките му хора. Всичко свърши толкова бързо и телата бяха отнесени толкова пъргаво, че нямаше никакви викове за тревога.

Щом убийството приключи, Паз Каваир обърна наметалото си. Имаше знака с орела на Ру, пришит от другата страна, все едно той е началник на охраната. Лив и всички други също обърнаха наметалата си.

— Пет минути да стигнете до върха, ако тичате. Трябва да стигнете там преди смяната на стражата.

— Нали това трябваше да е новата стража — каза Лив.

— Смяната закъсня. Нищо не може да се направи вече по това. Хайде!

Затичаха нагоре по стъпалата. Щеше да е въпрос на време, преди мъжете на лорд Аравайнд да ги видят. Ако извадеха късмет, наметалата щяха да им спечелят мир, докато стигнат до върха — повечето войници в града нямаха официални отличия, но беше прието само елитни войници да се доближават вкупом до лорд Аравайнд. Само че това беше война, а при война старите порядки се нарушават.

Лив затича.

На юг отекнаха оръдия и тя видя как част от армията на Цветния принц сгъсти редиците и настъпи към портите. Беше главно отвличаща маневра — заради нея.

— Лив — беше казал Цветния принц предната нощ. — Досега те изпитвах. Да видя дали мога да ти се доверя за нещо.

— Знам. Бих казала, разбира се, че можете да ми се доверите, но предполагам, че така или иначе щях да го кажа.

Той се подсмихна. Беше малко страшно с белезите му от изгоряло, но тя вече не им обръщаше внимание.

— Не изпитвам верността ти, вече не. — Слънцето залязваше рано, огряваше Червените стръмнини и удължаваше неимоверно сенките от требушетите. — Твоята компетентност. Това е изпитание, на което съм принуден да те подложа, защото разполагам с много малко свръхвиолетови притеглящи, а за това ми трябва добър. Най-добрият. Бих предпочел да те пазя в безопасност, но се налага да те изложа на риск, за да можем да победим. Ако успееш, ще те възнаградя по-високо, отколкото можеш да си представиш.

— Какво трябва да направя? — попита Лив.

И ето я сега тук, потна, задъхана, имаше чувството, че всеки момент ще повърне. Спря за миг и погледна към морето, понеже усети нещо, понеже ѝ се стори, че чува нещо.

Огромен зелен остров беше израснал от дълбините на морето в средата на протока. Кораби, като малки точици, се разбиваха и засядаха. От острова се понесоха огромни вълни. Гигантска колона се издигна от центъра му. Сърцето на Лив заликува и тя изведнъж се почувства дива и силна. Зелената напаст!

Чу шум от битка от юг. От стената стреляха оръдия и мускети, разтърсваха града. Войниците на върха на пирамидата все още не бяха видели нито напастта, нито отряда на Лив — гледаха битката, която се разиграваше пред стените.

Но макар да се чувстваше дива и силна, тичането по стъпалата бе изтощително. Лив забави и мъжете от двете ѝ страни я сграбчиха под мишниците и почти я повлякоха нагоре. Не ѝ се подиграваха и не я подценяваха. Бяха бойци и телата им бяха тренирани за това. Тя не беше. Почувства се слаба и безпомощна… а някаква част от нея се чувстваше пленена и искаше да се изтръгне на свобода. Но тя потисна подтика.

Щом наближиха върха на пирамидата, забавиха ход. Почти невидим отдолу, на предпоследното ниво на пирамидата имаше квадратен вътрешен двор, където се събираха благородниците и се извършваха религиозни ритуали. Точно тук мъжете и жените от кралската фамилия на Ру бяха избити и после хвърлени надолу по стъпалата. От кошници висеше еремофила, а водни езерца и фонтани пазеха хладина за благородниците, докато роби им поднасяха плодове и вино.

Всички притеглящи от екипа на Лив извадиха очилата си, и тя също. Притегли обвивка от свръхвиолет и я запълни с втечнено жълто, точно както я беше учил лично Гавин Гайл. Имаше чувството, че е било страшно отдавна.

— Кои сте вие? — извика глас отгоре. Войник на пост: искаше им паролата.

Син лъч го прониза в лицето и от очите му плисна кръв. Екипът на Лив атакува.

На върха на пирамидата имаше повече хора, отколкото Лив беше предполагала, но не и притеглящи. Тя изстреля светлинната си бомба сред тълпата и тя избухна и заслепи всички.

Хората на Лив бяха страховити — едни от най-добрите притеглящи и бойци, които бе виждала. Фирос завъртя две брадви, които приличаха на алебарди със скъсени дръжки, и където минеше, гинеха мъже, роби и жени. Сините притеглящи изстрелваха копия в лица и вратове, наляво и надясно. Фипс Навид връхлетя към лорд Аравайнд с викове за мъст и бе посечен от телохранителите на благородника.

Лив остана отзад и изстреля още светлинни бомби. Беше уплашена, но знаеше, че е незаменима и че бомбите ѝ вършат работа. Наложи ѝ се да извади пистолета си само веднъж, когато една полудяла робиня ѝ налетя със саксия. Жената падна в краката на Лив с кървава дупка в гърдите.

А след това всичко изведнъж свърши. Наоколо стенеха мъже и жени, но бой нямаше. Отрядът на Лив някак си се беше смалил до петима и всеки от тях оглеждаше труповете и довършваше ранени врагове, които се мъчеха да избягат или да се докопат до оръжия.

— Десет войници идват по външните стъпала — каза Фирос. — Ще задържа вътрешните.

Фипс Навид скимтеше до трона. Лив се приближи до него. Лявото му око беше избодено и копие го бе пронизало в корема и се показваше от гърба му. Единият му крак бе счупен.

— Спипахме ли го? — попита Фипс. — Оная свиня Аравайнд? Спипахме ли го?

— Да — каза Лив. — Прободен е в слабините. Фирос току-що му разпра гърлото.

Фипс се изсмя хрипливо, но завърши със стон.

— Добре, добре. Четиринайсет години го гоня този кучи син. Жалко, че не го довърших аз. Но пък… Вярваш ли в рая?

— Вярвам в ада — отвърна Лив.

Той сякаш понечи да се засмее, но лицето му се разкриви от болка.

— Ще ми направиш услугата, нали? Ще ида да намеря място и за двама ни.

Ухили се дивашки и задържа усмивката упорито, въпреки болката и страха. Тя си каза, че е милост, но не можеше да помръдне, докато не притегли отново свръхвиолет. Трябваше да го направи.

Тънкото острие преряза гърлото на Фипс и Лив се отдръпна. Краката ѝ трепереха. Обърна се, за да не гледа какво е направила.

— Стълбата! — извика Фирос.

Лив забърза към него и се закатери по стълбата. Под огромното лъскаво огледало имаше малка площадка. Щом се приближи до него, тя разбра, че не е обикновено огледало. Беше не само огромно — петнайсет крачки в диаметър най-малко, — но и безупречно чисто. Нямаше никаква прах, нито драскотини. В желязната рамка имаше някакви много, много стари руни, почернели от времето.

От върха на пирамидата можеше да види битката, разгръщаща се при стените. Петстотинте на принца, рязко смалени на брой, бяха успели да пробият през кървавия димен ад на тунела и напираха срещу войниците в съседните улици. Черният пушек на трещящите мускети и човешките крясъци се виждаха и чуваха дори оттук. Но Кървавите халати настъпваха и печелеха терен. След още половин каре щяха да излязат на един пазарен площад и превъзходните им умения щяха да получат по-широк боен фронт. След това едва ли щеше да отнеме много време да стигнат до портата. Но боят все още не беше свършил, а аташийците горе на крепостната стена като че ли имаха неограничени запаси от заредени мускети: вадеха ги, стреляха, подаваха им нови и те пак стреляха и засипваха атакуващите със смърт.

Лив откъсна погледа си оттам. Нейната битка беше тук. Присви очи. Огледалото сякаш зажужа в полезрението ѝ. Странно. Погледна в основата му и видя черен плот. Опипа го с пръсти от свръхвиолет и усети как огледалото потръпна. Сякаш вътре в него имаше малки невидими лостове.

„Какво правя?“ Погледна тичащите нагоре по пирамидата войници. Това беше последното ѝ изпитание. Точно за това беше създадена. Ако го направеше, Цветния принц щеше да ѝ даде повече, отколкото е сънувала. Никога вече нямаше да е незначителна. Никога повече нямаше да бъде пренебрегвана, презирана, безсилна.

Щяха да спечелят битката за града, но там някъде, по някакъв начин, битката за морето щеше да зависи от това, която тя направеше тук. Това бе нейният шанс да се отплати на Хромария за всяка подигравка, за това, че я използваха срещу баща ѝ, за това, че я накараха да наруши клетвите си, за опетняването на всичко.

Пипалцата на свръхвиолетовия ѝ луксин потънаха в черната кутия, напипаха лостчета вътре, дръпнаха… и огледалото се завъртя и едва не откъсна главата ѝ. Тя пусна луксина и огледалото рязко спря. Лив притегли отново, издърпа друг лост и огледалото се кривна настрани. Дръпна друг и огледалото заблещука и стана синьо.

— Бързо, милейди, идват! — извика един от хората ѝ.

— Работя! — отвърна му тя с вик.

Със свръхвиолетовите си пипала издърпа друго лостче и към повърхността на огледалото блъвна зелен филтър. Оттам насетне беше проста работа да избута и дръпне първите два лоста. Улови светлината на изгряващото слънце в огромното огледало и я изстреля над залива. Завъртя го наляво и надясно, и нагоре и надолу, зачудена дали ще разбере когато най-сетне го настрои вярно, или дали вече го настройва вярно. Усети нещо, когато лъчът се насочи далече в открито море, отвъд Руишки нос, но това трябваше да е от огромното ѝ усилие. Изобщо не беше правилната посока. Завъртя го над залива и заопипва нагоре и надолу.

След това нещо завибрира… за малко да го напипа, но го изгуби. Върна лъча назад, съвсем леко. Засече нещото и огледалото зажужа. И след миг се превърна от огледало в нещо съвсем друго.

Побра цялото слънце и вече отпращаше ярък смарагдов лъч към напастта. Беше видим в самия въздух, грееше яркозелен. Това не беше нормално. Не беше възможно! Огледалата никога не светеха толкова ярко, че да можеш да видиш лъча през деня. Може би в мъгла, в дим или нощем светлината можеше да се види, но не и час след изгрев-слънце.

И все пак се виждаше.

Но докато лъчът вибрираше в съвършена честота и жужеше като музика, сетивата на Лив бяха притеглени през самата огромна леща… и изведнъж тя успя да види тръпнещата кула над морето, точно пред нея, сякаш бе само на сто разтега, а не на хиляди.

И щом я видя, разбра, че Койос Белодъб е сгрешил. Беше преминала лесно изпитанието си по компетентност. Това беше изпитание във вярност. Защото видя Кип, и Карис, и самия Гавин Гайл там, при напастта, и разбра, че ако се подчини на Цветния принц, ще ги обрече на смърт.

Ако имаше силата да промени света, ако трябваше да спаси десетки хиляди наивни мъже и жени в бъдещето от акулите и морските демони, трябваше да остави приятелите си да загинат. Беше помолила Цветния принц да спаси Кип и Карис… беше заменила живота на Кървави халати за техния в Гаристън. Само преди по-малко от половин година нейните приятели бяха достойни за клетвата ѝ и за живота на няколко непознати. Дали спасяването им сега струваше колкото мечтата за един нов, променен, чист свят?

— Знаеш ли от какво има нужда Атират, Аливиана? — беше я попитал Цветния принц предната нощ.

— От жертвоприношения? — опитала се бе да отгатне.

— От светлина. Всеки бог се ражда в светлина.

И със сълзи в очите Лив донесе светлина.

110.

Първата огромна вълна връхлетя към плъзгуна.

Гавин извика нещо, но то се изгуби в рева на водата.

Кип се вкопчи с две ръце в перилото и се взря в колоната, която се издигаше от морето зад тях. Вече беше стотици стъпки висока. Тъкмо от нея идваше огромната вълна и прииждащата, връхлитаща сякаш от небето вода.

След това нещо го блъсна в палубата. Чу трясъка на луксин и видя как Гавин изхвърча от предната част на плъзгуна. Беше изстрелял луксин толкова силно, че беше откъснал стеблата.

Всички изведнъж се озоваха във въздуха. Кип изтърва перилото… или може би се беше разпаднало. Не можеше да види нищо освен вода. Каквото и да беше изхвърлило морето нагоре, беше спряло и сега водите отново се свличаха надолу с целия хаос на водопад. Кип пропадаше и пропадаше, и се бореше да си поеме дъх. Когато падна, го повлече някакво течение и го изхвърли настрани. Тялото му се удари в нещо, остърга се в нещо друго. Нямаше никакъв смисъл да се бори, водата го въртеше като клечка. Представа нямаше накъде е горе.

Усети нещо под себе си, посегна да го сграбчи, изтърва го, плъзна се покрай него. Течението оформяше бързи потоци и той осъзна, че трябва да избегне по-дълбокото. Посегна отново и докопа нещо, което приличаше на клон, не — на корен, и започна да се издърпва към по-слабото течение. Дробовете му изгаряха, а водата бе толкова мръсна, че не можеше да види нищо освен зелено. Надви паниката си, потисна я. Едно по едно, Кип. Сграбчваше корен след корен и продължаваше напред и нагоре.

Въздух! Кип запъна крака в корените долу, стисна онези горе, надигна глава и си пое дъх.

Течението го дърпаше към дълбокото, но той се задържа. Стоеше на нов остров и навсякъде около него се оттичаше вода — обратно в морето. Сушата, ако изобщо беше суша, не беше равна. На някои места водата не можеше да намери път и се въртеше в локви и езера.

Зелено. Всеки възможен оттенък, от тъмнозелено през бледата зеленина на лишей до изумрудено. Лъчисти смарагдови зеленини, които сияеха, и убитото зелено на влажни корени, смърчовозелено, сиво-зелено, маслинено и на морска пяна, и ментовозелено. Целият остров беше смесица от жива зеленина и зелен луксин. Кип стоеше на корени, пулсиращи от живот. Видя цял галеон, по загадъчен начин останал непокътнат, заклещен между клоните на нещо, което приличаше на паднало дърво, на петдесет стъпки във въздуха. Но докато гледаше в почуда, видя клони, които се катереха по корпуса на галеона като бръшлян. Обгърнаха го по средата, стегнаха се, счупиха палубите и попиляха моряците.

Целият остров бе жива зеленина — и се събуждаше.

Кип се огледа за черногвардейците и видя няколко на брега. Само осем. Но имаше още във водата — плуваха към острова. Гавин стоеше на стотина разтега от него, махаше с ръка и сочеше колоната. Изглеждаше разтревожен.

Кип затича към него.

Стигна до някакъв канал с бързо течаща вода, твърде широк, за да може да го прескочи. Хвърли зелен луксин в краката си и направи дъска, по която да тича, както беше видял да го прави командир Железни. Беше по-лесно от всяко притегляне, което бе правил. Зелената светлина сякаш сама напираше в очите му — трябваше едва да открехне запушалката и тя изтичаше навън съвсем лесно. Чувстваше се подивял от радостта и свободата на зеленото, радост без страх, радост без котва…

Но знаеше, че радостта, която изпитва, не е негова собствена.

Гавин не го дочака, а затича бързо към колоната. Това отначало подразни Кип, а след това го уплаши. Гавин щеше да изчака, ако можеше. Ако нямаше някаква абсолютно спешна необходимост, ако секундите не бяха абсолютно съдбоносни, щеше първо да поеме дъх. Щеше да поиска да събере целия си екип, както от човещина, така и по тактически причини. Това, че според него нямаше време нито за едното, нито за другото…

Звук, наподобяващ хиляда въздишки, се понесе над напастта — глухото ехо на разпукващи се мехури и освободен въздух. Кип затича право към един надигащ се мехур, раздиран отвътре от нефритенозелена ръка.

Командир Железни беше прав. Зелени бесове се бяха стекли тук, стотици хиляди, за да бъдат усъвършенствани от самата напаст. И сега се надигаха. Кип прескочи цветния бяс, надигнал се от лигавия си пашкул, и затича по-бързо, отколкото бе тичал през целия си живот.

— Заредете оръдията — заповяда командир Железни. Гледаше над залива към новия остров през монтирания на тринога далекоглед, с чиято помощ топчиите на батареята засичаха цели. Тея никога не го беше виждала толкова намръщен. — Хезик! Имаш ли някакъв опит?

Един черногвардеец с рамене като на бик пристъпи напред. Имаше само едно око и широк белег на лявата половина на лицето си, свидетелство за удар от меч.

— Да, сър, мама командваше пиратски преследвач в Теснините.

— Препоръки. Нямаме време.

— Не зареждаме всички оръдия. Само тези двете могат изобщо да поразят проклетото нещо и само това — с някаква степен на точност. — Посочи най-голямото оръдие. — Шест хиляди стъпки, но от тази височина и с този хубав барут можем да го улучим.

— Действай, Хезик. Целете се в голямата колона. Кулата.

Колоната наистина се превръщаше в кула.

Гавин беше възпламенил огромния жълт меч, който бе притеглил, мяташе пламъци с лявата си ръка и посичаше зелени бесове с дясната, без да спира да тича към кулата. Карис беше по петите му, атаганът ѝ сечеше вратове и кореми, докато бесовете нападаха Гавин пред нея. Както винаги, Кип държеше тила, останал без дъх, но годен да направи всичко със зеленото, което го бе обладало.

Бесовете бяха десетки. Бяха коленичили в преклонение пред кулата, но като видяха нападателите, затичаха да ги пресрещнат. Кулата продължаваше да расте, издигаше се все по-високо. Самите бесове също растяха — зелената напаст ги правеше все по-силни.

Всеки от тях използваше силата различно. Някои се превръщаха в зелени чудовища голем, като се загръщаха в зелена броня и тя ги правеше три пъти по-широки. Други приличаха на зелени млади дръвчета с обелена кора, тънка зелена кожа на мястото на собствената им, зелено над червено, подобни на скелети и още по-чужди с това, че бяха толкова близо до човешки същества. Други ставаха неимоверно високи. Трети притегляха огромни нокти или големи подвижни жабешки крака. Други, с по-малко въображение, притегляха дебели щитове, криваци и шлемове.

Кип усети как глух тътен разтърси земята под краката му и след секунда чу гърмеж на оръдие. Дим се издигна от кратер на не повече от сто крачки от него. Над батареята горе на носа бе увиснал много по-голям облак черен пушек.

— При мен, при мен! — извика Гавин.

След миг на съпротива от това, че му се заповядва да направи нещо, докато зеленото в него се бунтуваше, Кип осъзна, че бездруго иска да направи точно това. След секунди той и петимата черногвардейци бяха при Гавин.

— Те правят бог. Ние го убиваме — каза Гавин. Притегли нов жълт меч и го връчи на една черногвардейка, която бе изгубила оръжията си. — Без значение как. Ясно? — Направи друг жълт меч, и още един, и хвърли единия на един черногвардеец, а другия на Кип.

След това затича към бесовете. По ръцете му пълзяха блестящи жълти и червени пламъци.

Щом първото зелено копие полетя към Гавин, той залегна и се превъртя, надигна се на колене и изпъна ръце напред. Ветрило от жълти заряди изригна от него, всички повлекли след себе си вериги от пламък. Зарядите пронизаха десетки бесове, а веригите шибнаха около тях, обгърнаха някои в пламъци и опърлиха бесовете зад тях.

А Гавин, без да губи нито секунда, скочи отново на крака и хукна напред.

Отнякъде изскочи бяс с облик на жаба, който Кип дори не беше видял, и замахна към тях с огромните си нокти. Карис се извъртя и го посече с ятагана си под мишницата.

След това, на четирийсет крачки от подножието на кулата, се натъкнаха на истинска стена от зелени бесове. Гавин посече няколко, въртеше се и сееше смърт… и остана почти откъснат от черногвардейците. Ръката на черногвардееца Милк бе откъсната от огромен птичи нокът. Тиса отхвърча настрани, докато притегляше огнен поток, неволно изстреля огнена пихтия в корема и крака си и изпищя.

Но не изгуби самообладание и когато едно осем стъпки високо зелено чудовище застана пред черногвардейците, за да откъсне Гавин от тях, се хвърли върху гърба му и двамата лумнаха от внезапно изригналата огнена вълна.

Кип се мъчеше да не изостава. Нещо изби жълтия му луксинов меч и той го изпусна.

Тримата останали черногвардейци стигнаха до Гавин, който се сражаваше с огнения меч в едната си ръка и с луксин с променливи цветове в другата. Оказаха се заклещени от десетки бесове и спряха.

Оръдеен снаряд разтърси земята, изригна с оглушителен рев. Кип се олюля от взривната вълна и едва се задържа на крака. Димящ кратер цъфна в зеления остров само на трийсет крачки от тях. Бесовете около него се бяха изпарили, други по-надалече лежаха разкъсани на парчета.

Черногвардейците и Гавин се съвзеха първи. Кратерът и дупката в редиците на бесовете не бяха точно между черногвардейците и кулата, но им даваха възможност за движение. Свобода.

Дори и така нямаше да успеят, ако зеленото можеше да понася ред — ако бесовете можеха да организират отбраната си. Но с хаоса като техен съюзник Гавин и хората му се врязаха през замаяните същества и нахлуха в направения от снаряда отвор — стъпваха по нападалите тела и се хлъзгаха по освободения зелен луксин, който се изпаряваше, докато държащите го доскоро същества издъхваха. Червено и зелено се лееха на реки едно до друго и запълваха кратера с кървава супа.

Докато тичаха, Кип си спомни за кинжала на прасеца си и го издърпа. Посече с него един грамаден бяс, който се държеше за очите и плачеше. Острието преряза корубата на бяса като масло.

За миг Кип се почувства глупаво гузен. Бесът нямаше възможност да се защити, а той го беше посякъл като…

— Залегни! — извика Гавин и го събори на земята.

Чуха тътена и взрива, но този път беше на цели седемдесет крачки — нямаше опасност.

Когато се изправиха, към тях връхлиташе мъж със зелена бича глава. Гавин скочи настрани и го посече в гърба, докато той преминаваше. Бесът падна, но рогът му закачи Карис, която не беше отскочила достатъчно далече, и тя също падна.

Кип скочи върху бика, прободе го в тила, изви кинжала в мозъка му и го изтръгна. Скочи на земята, хвана Карис и я вдигна. Беше останала без дъх, но не беше ранена. Късмет.

Гавин прободе с меча си в гърдите една жена с облик на харпия, прибра го и извади камите-пистолети от колана си. Оръжията изгърмяха и той махна на Кип да бяга. Кип побягна, сигурен, че двата бяса зад него и Карис са мъртви.

Един черногвардеец сечеше двама великани в подножието на стъпалата. Единият го улучи с бойния си чук в рамото и бойната брадва на другия го посече. През гърдите.

Гавин изстреля жълти копия в мозъците на великаните, едно, две, три, в бърза последователност, но беше много късно за черногвардееца.

— Нагоре! — извика той. — Нагоре!

Затичаха нагоре по стъпалата все едно адът бе по петите им. Кип беше последен. Кулата растеше, докато изкачваха стъпалата, извиваше се все по-нависоко като изникващо дърво.

— Какво беше това? — попита Гавин.

Кое? Кип не беше видял нищо. Беше капнал, а бяха стигнали едва до средата на кулата. Погледна надолу и видя, че бесовете тичат след тях.

Трясък на оръжия отгоре му подсказа, че са се натъкнали на защита. Само това бе достатъчно, за да намери сили да затича пак. Но Гавин едва беше забавил. Кип чу крясъци и когато стигна мястото на сблъсъка по виещите се стъпала, видя избити бесове.

Мощен лъч зелена светлина порази върха на кулата и тя цялата се разтресе.

— Какво беше това, по дяволите? — попита командир Железни.

Никой не отвърна. Никой не знаеше. Самото зелено изведнъж се промени — вече изобщо не им въздействаше толкова силно. През бинокъла Тея виждаше повече от другите.

— Идва от Великата пирамида — каза тя. — Или отива към нея, не мога да кажа.

— Оръжие ли е?

— Не знам!

Около тях щъкаха мъже: едни тикаха навън димящото нажежено бронзово дуло и го охлаждаха, други претегляха барута за следващия изстрел. Хезик ту се вторачваше в числата, които бе надраскал на парче пергамент, ту поглеждаше към зеления остров; устните му мърдаха безмълвно, докато смяташе наум.

— На върха на кулата има зелен — извика наблюдателят с далекогледа.

Каквото и да ставаше между Великата пирамида и напастта, определено помагаше на нашествениците. Кулата се издигаше все по-огромна с всяка секунда.

— Защо аташийците ще помагат на напастта? — попита Тея.

— Сър — каза наблюдателят, — ако не греша… сър, това трябва да е Атират.

— Защото градът е паднал — изръмжа Железни. Приближи се до наблюдателя и той се отдръпна да му даде да погледне.

— Какво?! — извика Хезик ядосано на един черногвардеец.

— Не го видяхме, сър. Беше най-отдолу. — Черногвардеецът държеше един от снарядите. Страната му беше продънена, барутът му се изсипваше и го правеше толкова ефикасен, колкото щеше да е еднокрила птица.

— Командире — каза Хезик. — Останали са ни само два изстрела. Един снаряд и един топуз. Кой да заредим?

Бяха стреляли със снарядите и Хезик вече беше усъвършенствал точността си. Сега поразяваше на четирийсет стъпки от целта и два пъти бе постигнал много повече от това. Но Гавин и останалите бяха почти на върха на кулата. Снаряд толкова близо? Щеше да ги убие.

От друга страна, топузите тежаха повече и летяха различно. Бяха изстреляли няколко, за да преценят обсега, преди да започнат със снарядите по бесовете.

— Топузът — каза командир Железни.

Хезик се поколеба.

— Сър, с топуза съм точен само на двайсет крачки. Не е въпрос на умение от такова разстояние, сър. Трябва да разчитаме на късмет.

Тея беше видяла стрелбата му. Беше ужасен оптимист.

Изражението на командир Железни не се промени.

— Разчитам на теб. Казах — топузът. Убий Атират.

Когато Кип стигна до върха на кулата, останал без дъх и толкова изтощен, че мислеше, че всеки момент ще повърне, другите вече се сражаваха. Върхът на зеления шпил бе нещо средно между кула и дърво. Обкръжаваха го дванайсет по-малки кули, като зъбци на крепостна стена. От всеки от тези зъбци изникваше великан. Четирима вече бяха излезли и се биеха с Гавин, Карис и последния черногвардеец, Бая Ниел.

Другите тъкмо се пробуждаха. Кип усети как зъбецът до него потръпна. Великаните, изникващи от зъбците, все още приличаха на човешки същества, но бяха толкова затънали в зеленото, че се бяха пресъградили, а ярката зелена светлина от Ру като че ли им помагаше. Пред очите на Кип зелена кожа, покрита с малки люспи, заискри над оголените мускули по ръцете на най-близкия. Гръдният му кош се разшири, краката се издължиха.

Отвратен, Кип заби кинжала в съществото. Острието прониза обвивката му като мокра хартия. Зелените очи на великана се оцъклиха, устата му зяпна от другата страна на стъклото, а след това създанието се отпусна безжизнено и светлината изтече навън.

Шестима от гигантите вече бяха навън и се биеха с Гавин и Карис. Един умря пред очите на Кип — Гавин подпали главата му, а Бая Ниел го довърши.

За секунда Кип помисли да се включи в битката. Гавин и Карис даваха всичко от себе си, за да стигнат до кулата, където бе фокусирана зелената светлина, толкова ярка, че очите го заболяха. Другите великани им преграждаха пътя. Гавин и Карис… Кип едва ли щеше да им е от помощ. Но можеше да ги предпази от още по-голям риск.

Затича покрай кулата към огромните пашкули и заби кинжала в гърдите на друг великан. Както и на предишния, очите на този се отвориха, облещиха се, после угаснаха. Кип продължи напред. Прониза трети. Третият удари с юмрука си през пашкула и посегна да докопа Кип с нокти, но той бързо издърпа кинжала и се сниши. Гигантът рухна на пода с плясък на лепкава каша.

Следващите три пашкула вече бяха празни и когато затича към следващия, Кип вдигна очи към укреплението на Руишки нос и видя блясък на светлина и блъвнал облак дим. „Хиляда и едно. Хиляда и две…“

Не му остана време да се тревожи за това. Докато тичаше към един от оживелите великани, друг се втурна отстрани към него, за да го спре. Беше висок над осем стъпки и притегли меч. Зеленото уж не можеше да задържи остър ръб, но за великаните може би бяха в сила други правила… но пък това нямаше значение, защото удареше ли го гигантът, ударът щеше да го убие дори само със силата си.

Кип бързо извади червените очила и си ги сложи, за да подпали грамадния си противник… но не бяха червените.

Оранжевото плисна безвредно през гърдите на великана, а той вдигна огромната си ръка с меча, изрева и замахна.

Кип хвърли оранжевото на пода и скочи встрани. Готов беше да се закълне, че чу как нещо изсвистя покрай ухото му. Гигантът стъпи тежко точно до него, стъпалото му плесна в хлъзгавия оранжев луксин, той се подхлъзна и излетя през ръба на кулата.

Кип го видя как се завъртя във въздуха и се усмихна със задоволство. Дебелите хлапета знаят колко е трудно да се спреш, щом си набрал скорост.

Най-близкият зъбец беше празен.

В следващия миг празният зъбец се пръсна на парченца зелен луксин, които ужилиха Кип по лицето като рояк разгневени стършели.

„Хиляда и шест?“

Замаян, стреснат, омазан с кръв, Кип чу далечния рев на оръдието. Онези кучи синове там горе наистина се опитваха да ги убият. Ако беше на стъпки по-близо, щеше да е мъртъв.

Но нямаше време. Гавин бе ранен в гърдите, а Карис буквално димеше, все едно току-що беше излязла от пожар. От носа на Бая Ниел течеше кръв. Няколко великани бяха мъртви на пода зад тях, а светлината в центъра на кулата трепкаше и в нея се очертаваше фигура. Кип реши, че това не е на добро. Изтича до следващия зъбец, промуши напълно оформения гигант в него и продължи към последния.

Последната по-точно. Беше се пробудила и се измъкваше.

Кип скочи към нея и замахна.

Великанката блокира удара. Кип сякаш се натресе в стена.

Падна в краката ѝ зашеметен. Видя смъртта в смръщеното лице на великанката.

— Пропуск! — извика наблюдателят. — Петнайсет крачки по-дълго, двайсет крачки вляво. Разби кула на югоизток. Едва не уби Трошача.

Разнесоха се ругатни, но нямаше упреци. Всички знаеха, че самото улучване на върха на кулата от пет хиляди крачки е невероятен подвиг. Имаше умение, имаше изкуство и имаше просто късмет. Първите две можеха да се усвоят. На последното не можеше да се разчита.

Но екипите не забавиха. Няколко души вече избутваха оръдието навън. Барутът вече беше претеглен.

— Нямаме повече муниции, така ли? — попита командир Железни.

— Да — отвърна Хезик. — Само един снаряд. Ако по някакво чудо улуча кулата, ще убие и всичките наши.

Командир Железни мълчеше. Изтече секунда. Всички го гледаха.

— Зареждай — каза командирът.

Един оръдеен топуз точно сега щеше да е хубаво нещо, помисли Кип, вдигнал очи към Смъртта.

Но нямаше никакъв изстрел. Никакво избавление. Дори да стреляха точно сега, щяха да минат шест секунди, докато долети… а за шест секунди щеше да е мъртъв.

Кип замаха ръце в паника и посече. Кинжалът се заби в прасеца на великанката.

В този момент си помисли, че всичко е свършило. Беше я ранил, но не тежко, и сега тя щеше да го убие. Но великанката не направи нищо. Стоеше неподвижно все едно бе замразена в буца лед. Кип примига нагоре към нея. Тя избледняваше… буквално се изцеждаше от главата надолу все едно че беше забол в нея сламка и изсмукваше всичкия ѝ цвят. Зеленият луксин, който покриваше лицето ѝ, се разпадаше. Зелената ѝ коса се разсипа, зелената маска на съвършенство на лицето ѝ се сбръчка, разпадна се на дим, ухаещ на свеж кедър. Нефритените ѝ очи хлътнаха, тялото ѝ се сви и се смали. След няколко мига над Кип стоеше жена в дрипи на рокля, разкъсана от доскорошната ѝ големина и вече провиснала над съсухрени крайници. Зелените резки на разбитото хало заискриха в бялото на очите ѝ и изчезнаха. Зеленото в ирисите ѝ заблещука и изчезна. Кожата ѝ беше избледняла до естествения си светъл рутгарски оттенък.

Тя се свлече до Кип и при движението ѝ кинжалът падна от кървящия ѝ прасец.

Кип се надигна на колене. Жената вдигна ръка, сякаш се канеше да притегли.

Кип ѝ преряза гърлото и тя издъхна. Очите ѝ помръкнаха.

Зелената светлина от Ру угасна.

— Достатъчно — чу се глас. Не беше силен, но сякаш се вряза във всичко. Разтърси Кип до костите.

Забравил за мъртвата жена, Кип се обърна към центъра на кулата, където стоеше ново божество.

Атират, кралицата на сладострастието, любовницата на рая, господарката на лунната светлина, трябваше уж да е много неща, някои от които противоречиви. Но каквото и да беше тази богиня, не беше „тя“. За разлика от своите дванайсет великана, не беше по-висок от Гавин. Явно смяташе, че истинската мощ няма нужда да бъде изявявана вулгарно в превъзхождащ ръст. Макар че иначе избягването на вулгарността като че ли не беше особена грижа за Атират.

Не му беше останала човешка плът. Навсякъде луксин, изплетен толкова тънко, че можеше да е копринен плат, оформяше кожата му. Дълги преплетени фигури бяха изваяни по внушителните въжета на мускулите му и сякаш се сношаваха при всяко движение на ръцете и краката му. Косата му, пусната дълга, представляваше пано от преплетени лози и змии. На златна огърлица около шията му висеше един-единствен черен скъпоценен камък. Когато се движеше, мускулите му се разцепваха и приплъзваха, разкривайки пластове пурпур, който можеше да е бил кората на червена бреза или пък просто вени, незащитени от луксиновата му кожа. Беше с гола гръд и къса поличка от живи лози. Мъх покриваше гърдите му като косми и листа и треви напъпваха и повяхваха спонтанно по всяка повърхност на тялото му.

Беше толкова хубаво, че дори Гавин не можеше да определи дали е истинско, или илюзия.

Очите на бога представляваха късчета кремък и съществото сякаш беше огряно отвътре — със сила, със светлина, с магия, с живот. Според Гавин всичко това щеше да е много по-впечатляващо, ако можеше да вижда зеленото. Но нещо в начина, по който се движеше съществото, му беше познато. О, милостиви Оролам. Шпионите се бяха оказали прави.

— Дервани Маларгос — каза Гавин. — Никога не бях помислял, че ще те видя с пола. Щях да попитам какви си ги вършил от войната насам, но ми се струва, че бих могъл да рискувам с предположение. — От подмишницата на бога изпълзя хлебарка и се скри в ръката му. — Хубава буболечка. Внимавай с термитите.

Сърцето на Гавин натежа като олово. Беше се сражавал рамо до рамо с Дервани Маларгос. Той, Дазен, а не той, Гавин. Майка му беше признала, че е пратила наемен убиец да го ликвидира. Явно убиецът бе излъгал за успеха си. Дервани беше бащата на Тизис. Тъй или иначе, Дервани нямаше никаква причина да обича Гавин… не, Дазен всъщност.

Дервани си струваше да бъде убит, защото бе познавал Дазен. Беше там, в самия край при Разцепената скала. Можеше да е видял всичко. Ако Фелия Гайл беше права, той можеше да демаскира…

„Но може би трябва да съм по-притеснен, че ще ме убие сега, отколкото че ще съсипе живота ми в някакво хипотетично бъдеще.“

Атират вдигна ръце и Гавин усети как великаните зад него се надигнаха и се отдръпнаха.

— Гавин — каза Карис. — Гавин! — Презареждаше пистолета си и вече натикваше оловното топче в цевта. Макар и да не можеше да вижда зелено, Гавин все пак долови по-тъмната нишка луксин от очите ѝ надолу към дланите. — Гавин — каза тя. — Няма да направя това. Бягай!

— Няма да ме застреляш — каза Гавин.

— Проклет да си! Не съм аз!

— Ще останеш — каза Атират с глас като търкалящи се камъни. Посочи с пръст Гавин и тънка като паяжина нишка пропълзя от пода към краката му. Гавин я отби настрани. — Какво е това? — изсмя се Атират. — Така успяхме значи. Загубил си зеленото. Ти си една разбита Призма и въпреки това все още държиш поста си. Май трябва да ти благодаря за упоритата ти гордост, Гайл. Благодаря ти и довиждане.

Карис вдигна пистолета си като кукла на конци и стреля в главата на Гавин.

Той блъсна ръката ѝ настрани в последния миг и куршумът само го парна по шията. Лози изникнаха нагоре към краката му и той ги посече с меча си. Дебел клон го перна и го събори. Гавин се превъртя, надигна се и видя, че стои на самия ръб на кулата. Замаха с ръце.

От ръба на кулата изникнаха дръвчета с върхове като на копия и се стрелнаха към Гавин. Той избегна едно, но друго се заби в рамото му.

Гавин приклекна, отсече копията ниско долу и затича.

Карис все още стоеше вкоренена на мястото си и презареждаше пистолета. Последният черногвардеец, Бая Ниел, също бе като вкоренен: той също беше зелен и поради това — податлив на властта на Атират, но за щастие бе изтървал пистолетите си. Кулата се опитваше да сграбчи Гавин, предвиждаше дори накъде ще побегне и тръни изникваха по пътя му. Останалите трима великани стояха на стража и само гледаха, докато не им се повели друго. В другия край на кулата Кип беше зяпнал ококорен една мъртва жена. Гавин можеше само да се моли момчето да намери достатъчно разум, за да се престори на мъртво. Кип също можеше да притегля зелено.

Ново дърво изникна в краката на Гавин и той отскочи. Хвърли огнени потоци към Атират, но не можа да види дали постигнаха нещо. Още два тръна-копия се стрелнаха да го пронижат. Гавин се опита да си спомни нещо полезно, каквото и да е, за Дервани Маларгос.

Нямаше никакъв признак, че огньовете му са постигнали нещо. Зад Дервани израстваше трон. Гавин посече към трънените копия, прогори лозите, които се опитваха да го впримчат. Претърколи се и скочи към бога, като мяташе стрели от пламък и взривове зной.

И изведнъж подът изчезна. Зеленият луксин, който задържаше Гавин, просто изчезна при следващата му стъпка и след миг се преобразува около него, стегна го като желязо.

Но Гавин не беше безпомощен.

Повечето притеглящи бяха свикнали да притеглят от дланите си, като изтеклото се оформяше при китките или върховете на пръстите. Но човек не е длъжен винаги да прави като другите, нали?

Гавин разцепи кожата по раменете и ръцете си и хвърли червено и подчервено в луксина, който го държеше в плен. Той засъска и запуши и Гавин насмалко да се измъкне, но зеленото веднага се преобразува отново. Гавин хвърли всичко в него, крещеше и цепеше кожата по ръцете и гърдите си, по краката, и изливаше огън в прангите си.

Най-сетне се освободи, олюля се и вдигна ръце към бога, за да притегли жълто острие през мозъка му. Хвърли в това цялата неимоверна сила на волята си… и нищо.

Зяпна ръцете си. Никакъв луксин. Какво ставаше, по дяволите?

Никакво жълто.

Зеленото се изстреля нагоре по краката му и го задържа в плен за миг. Едва тогава Гавин видя грешката си. Атират беше сътворил мехур около целия връх на кулата. Прозрачен зелен мехур. Леща, която спираше всеки достъпен за Гавин цвят.

Но никоя леща не е съвършена, а Гавин не се канеше да се предаде и да умре. Притегли в себе си подчервено, но от това зеленото около ръцете му само задимя и луксинът отново израсна толкова бързо, колкото гореше. Притеглянето през леща бе като дишане през тръстика, която е твърде дълга, твърде тънка.

Гавин беше твърде слаб.

— Какво е усещането, Гавин Гайл? Да си смъртен, искам да кажа. Обкръжен от светлина и все пак безпомощен?

Гавин Гайл. Не че това имаше значение сега, но Дервани не го беше познал. Фелия Гайл се бе опитала да убие човек, който не беше заплаха… и тъй като се бе провалила, сега той беше заплаха.

Насмешливата усмивка на Гавин като че ли подразни новия бог.

— Мислех, че си умрял — рече той. Беше видял Кип отзад. Може би момчето щеше да успее да направи нещо, ако Гавин задържеше вниманието на Атират.

— За малко. Събрахме се неколцина. Притеглящи, оцелели от войната, но бяхме толкова пострадали, че вие щяхте да ни принудите да се самоубием. Бяхте взели каквото ви трябва от нас. Не искахме да умрем по ваша заповед. Затова се научихме да се пресъздаваме със светлина. Изгорените, наранените, осакатените. Станахме нови. Защото светлината не може да бъде окована, Гавин Гайл.

— Как си… — понечи да попита Гавин. Кип пълзеше на четири крака точно зад трона, който бе избуял за Атират.

— Имам само един въпрос, Гавин Гайл — каза Атират. — Жената ли искаш да те убие, или момчето?

Кип замръзна.

— Татко… Не мога да помръдна.

— Гавин — каза Карис, стиснала зъби. Имаше сълзи в очите ѝ и тя се бореше със зеления луксин, стегнал тялото ѝ. — Не м-мога… не м-мога…

— Да стрелям ли? — попита напрегнато Хезик.

— Да стреляме означава да ги убием всичките, идиот с идиот! — извика Котурната.

— Не можем да ги спасим! Това е единственият ни шанс. Онова там е бог!

Командир Железни пренебрегна и двамата. Думи, които мислеше, че е забравил, излязоха неканени от устните му:

— Всемогъщи Оролам, дарителю на светлина, виж ме сега, чуй моя плач. В часа на моя мрак аз пристъпвам към трона ти. — Виждаше се да изрича думите все едно, че се гледаше отстрани. Не беше отправял молитвата на преклонение от тринайсетгодишен. Усещаше гърдите си празни. Виждаше майка си, как умира. — Господарю на Светлината, виж…

Внезапна мисъл прекъсна молитвата му и той каза на Хезик:

— Една резка нагоре, две вдясно.

— Сър, прицелил съм се точно…

— Действай! — извика Железни.

Три изщраквания, докато Хезик изместваше оръдието към заповяданите резки.

Железни взе димящата факла и сам запали фитила.

Грохотът изпълни батареята. Железни бе готов да се закълне, че всички броят секундите.

— Жалко, че не можеш да знаеш какво е, Гавин — каза богът. — Мога да почувствам всяко живо, растящо нещо на света. И сетивата ми се разширяват, секунда след секунда.

Атират говореше като пиян, но въпреки това Кип не можеше да се движи. Мускулите му се огъваха и стягаха по негова заповед, но самите му кости бяха задържани на място. За малко да успее. За малко да спаси всички. Кип Замалкото.

Хиляда и едно.

Атират завъртя рамене. Засмя се.

— Вашите приятели? Не разбират ли, че топузът по-вероятно ще убие вас, отколкото мен? Би трябвало почти да позволя да падне, просто за да видим. — Вдигна ръце все едно проследяваше желязното кълбо през самия въздух.

Хиляда и пет.

— Почти — каза богът. Нещо се изстреля от ръцете му и прихвана топуза във въздуха няма и на двайсет разтега над тях.

Не беше очаквал снаряд обаче.

Снарядът се взриви с гръмовен грохот и разтърси кулата. Зеленият мехур, който я покриваше, се пръсна. Великаните изпопадаха. Кип се претърколи.

Надигна се с усилие и затърси кинжала.

Всички останали реагираха мигновено. Кип чу трясъка на пистолета на Карис и видя как Гавин хвърля жълти остриета към великаните и към Атират. От ръцете му блъвнаха пламъци…

… и изгаснаха.

Докато великаните му издъхваха, Атират отби атаките срещу него все едно бяха дим. Ръце наляво, надясно. Гавин беше пленен отново, мехурът около тях се оформи пак. Гавин бе притиснат от зелена слуз, Карис падаше, Бая Ниел вече бе паднал.

Кип отново усети как нещо стяга ставите му като стомана. Скочи към гърба на Атират, изпънал напред кинжала, и усети как костите му запращяха във въздуха.

Дебелите момчета знаят всичко за инерцията.

Кинжалът се заби право в тила на Атират.

Луксинът, смразил костите на Кип, се отвя като мъгла. Той се блъсна в Атират и падна отгоре му. Извъртя кинжала в главата на бога и чу как изпращяха и изстъргаха кости.

Все още на колене, Кип погледна кинжала в ръката си. Зелените и сини скъпоценни камъни на острието се нажежаваха, блеснаха ярки за миг. Кип чу грохот на падащи тела: великаните, лишени от форма и живот.

Карис се засмя и Кип изведнъж осъзна колко тихо е станало. Издърпа кинжала и се надигна.

— Кълна се в брадата на Оролам, Кип — каза Гавин. — Добра работа свърши.

В краката им лежеше мъж… или някакво отвратително нещо, било някога мъж. Без зеления луксин, който бе загръщал всяка част на тялото му, Дервани Маларгос беше просто одран плешив труп, мозък и кръв се процеждаха от пробития му череп.

Кулата се разтресе, изведнъж потъна пет стъпки надолу и едва не ги изхвърли в морето.

— Означава ли това, че целият остров ще се разпадне? — попита Карис.

— Опасявам се, че да — отвърна Гавин.

— Щях да си помисля, че е страхотно — каза Карис. — Ако нямаше да пропадна и да се удавя.

Гавин се засмя.

— Мога да помогна с това. Елате насам.

И чудесният, чудесен звук от притеглянето на Гавин изпълни ушите на Кип.

— Успяхме — извика Хезик. — Спасихме ги! Казах ви, че мога да улуча!

Черногвардейците викаха възторжено. Огромната кула потъваше в морето. Гавин Гайл беше спрял един бог, така че никой не се съмняваше, че ще успее да се спаси от някаква си рухваща кула.

Но Тея не можеше да откъсне очи от командир Железни, който стоеше като истукан. А след това се свлече на колене.

Никога не беше виждала друг мъж, толкова голям и плашещ като командир Железни. И със сигурност никога не бе виждала толкова голям мъж като него да плаче.

— Ерлахий, елишама, елиада, елифалет — зареди той; явно беше някаква парийска молитва. И като видя озадачения поглед на Тея, рече: — Той ме вижда. Той ме чува. Той чува дори мен.

А после, без да го е грижа какво ще си помислят хората му за него, грамадният париец се просна ничком на земята. И плачеше, плачеше.

111.

Флагманския кораб на Гайл беше оцелял от морската битка. Разбира се, той не го беше доближил толкова, че да рискува да го загуби. Корабът бе помогнал в спасяването след като зеленият остров се разпадна и потъна в морето. Друг кораб първи се беше натъкнал на Призмата, Карис, Кип и Бая Ниел, но ги прехвърлиха на флагмана, след като останките от флотата бяха събрали колкото можаха оцелели във водата.

Беше надпревара между корабите на Хромария и кръжащите наоколо пирати, които търсеха плячка — най-вече хора, за да ги продадат като роби.

Сега, вечерта, Гавин и Кип седяха на бака на големия кораб до един мангал. Дрехите на Кип все още не бяха изсъхнали. Вече знаеше как да ги изсуши с подчервено, но след като беше притеглял толкова много днес, не искаше дори да види луксин, още по-малко да го притегля. Утре щеше да му се гади от светлина, изобщо не се съмняваше в това. На Гавин веднага му бяха дали нови дрехи и превръзки за всичките му рани, разбира се. Но пък това му даваше на човек титлата Призма.

Седяха в приятно мълчание. Гавин беше освободил изтощените си черногвардейци. Мъжете, които го охраняваха сега, бяха помогнали да се завземе укреплението на Руишки нос и след като се бяха сражавали часове наред, бяха помагали в усилията по спасяване целия ден. Заслужаваха си отдиха. От време на време при Призмата идваха хора да го поздравят. Някои дори поздравяваха Кип. Кип Богоубиеца, така го нарече един. На Кип не му хареса. Беше богоубиец само в най-формалния смисъл. Беше нанесъл последния удар, защото се бе оказал най-малката заплаха, само защото се бе оказал незабележим.

Гавин каза просто:

— Ти направи каквото трябваше да направиш, Кип. Нека хората те наричат както си искат. Не можеш да го промениш. Хората искат герои и ако от време на време ти лепнат тази титла, просто гледай ти самият да не ѝ повярваш твърде много. — Поклати глава, сякаш думите не се получаваха точно. — Днес ти беше храбър, Кип. Държа се според най-високите идеали на Черната гвардия и аз се гордея с теб. — Подаде му греяното вино.

Той го прие с гримаса. Не беше той. Беше кинжалът. Все още не беше казал на баща си за него. Трябваше да го направи. Целия следобед се беше опитвал да го направи.

Карис дойде при тях, седна до Гавин и сложи ръка на бедрото му. Усмихна се на Кип.

— Ей, Богоубиецо — каза. Дразнеше го, но беше добронамерено. Някак си, когато го каза тя, изглеждаше мило. Кип измърмори нещо уклончиво.

— Наистина трябва да те науча на бой с нож обаче — каза тя. — Немарлива техника, немарлива.

Отново се шегуваше. Но Кип се ухили. Беше от онези закачки, които подсказваха, че иска да прекара повече време с него в бъдещето. Беше едно от най-милите неща, които бе чувал.

— Уморена съм — каза тя на Гавин. — Ще сляза долу. Ще се забавиш поне час, нали?

— Андрос иска да говори с мен, а генералите винаги имат работа. Трябва да видим дали ще можем да попречим на тази напаст да се появи отново — каза Гавин уморено. — Поне час.

— Гордея се с теб — каза тя. — За това.

Гавин като че ли знаеше за какво говори тя, но не и Кип. За това, че седи до един мангал с Кип?

— Някой веднъж ми каза нещо за любов — каза Гавин. — Все още ми звучи глупаво, но му давам шанс. — Дразнеше я.

Усмивката на Карис огря палубата.

— Обичам те — каза тя и гласът ѝ бе по-топъл и по-мек, отколкото Кип го беше чувал някога.

— Има ли някакво действие, свързано с този избор? — попита Гавин.

— Ще сляза долу и ще поспя — отвърна тя. — Но, хм, събуди ме. — Не се постара много да прикрие намигването си и Кип се изчерви.

— Мм — отрони Гавин, след като тя стана и ги остави. Загледа се след нея. — Кип, ако някога намериш такава жена… не бъди идиот като баща си.

— Да, сър. — Кип се ухили. — И тъй… Какво следва?

— Имаш предвид сатрапиите?

Кип кимна.

— Загубили сме две сатрапии. Тирея нямаше значение за другите сатрапии, но Аташ? — Гавин поклати глава. — Боя се, че с толкова усилия да избегнем войната я направихме почти сигурна.

„Направихме.“

„Ние.“ Макар Кип да знаеше, че баща му беше дал всичко от себе си, за да накара Хромария да се задейства преди да е станало твърде късно, все пак споделяше отговорността за провала. Баща му беше велик мъж, реши той отново.

Не беше имал много време да мисли този ден, но все пак бе имал достатъчно. Кинжалът беше важен, Важен с главно В. Направо беше изсмукал луксина от онази великанка. Трябваше веднага да каже на баща си за него. Но да накара баща му да му се ядоса изглеждаше невъзможно.

„Всеки път, точно когато нещата тръгнат добре, си отваряш голямата уста, Кип.“

Но обикновено това поне ставаше неволно. Този път трябваше да го направи съзнателно.

Беше на един дъх — или навярно на два-три — от това да заговори, когато един мазен глас каза:

— Господа? — Гринуди. — Лукслорд Гайл чака благоволението ви. Чу, че сте тук, и се качи, с цената на значително усилие за особата му.

— И къде е? — попита Кип. Уф. Кип Устата. Може би беше заради всички тези приказки за Кип Богоубиеца. Или беше от греяното вино.

— На кърмовата кула, господа. Но настоява само за присъствието на лорд Призма.

— Може да дойдеш, ако искаш, Кип. Но няма да е приятно — каза Гавин. — С баща ми наистина трябва да си поговорим.

Устата на Гринуди се сви на тънка резка, но той си замълча.

Тръгнаха. На Кип му се наложи да внимава повечко със стъпалата. Явно виното му беше дошло в повече. Минаха през средата на кораба и се качиха на кърмовия мостик.

Нещо в сцената погъделичка паметта на Кип. Андрос Гайл беше с гръб към тях. Имаше само няколко тънки ивици светлина от луната, пронизали рехавите облаци. Андрос беше с качулка и носеше очила с тъмни лещи. Удари го като воденичен камък. Беше видял нещо такова в картата от Деветте крале, която му беше дала Янус Бориг. Фигурата на нея носеше същата качулка.

— Виждам, че успя да оплескаш цялата ни операция и да докараш флотата ни до унищожение — заговори Андрос Гайл. — Но съм щастлив, че се върна невредим. С копелето ти на всичко отгоре. И чувам, че ще празнуваме венчавка. С жена, за която ти забраних да се жениш.

„Предателство е, но само ако ме хванат“, беше си помислил, докато умът му бе вихър от страсти. Онова „… ос“, което изписваше, можеше да е само Койос Белодъб, Цветния принц, към когото се обръщаше на малко име. Както би се обърнал човек към приятел. Заговор за Дагну. Заговор да го направят червения бог. Андрос Гайл имаше обща кауза с врага им. И имаше и още.

— Ти си червен бяс — каза тихо Кип, почти на себе си.

— Гавин — заговори Андрос, или не забелязал, или напълно безразличен към казаното от Кип. — Ти не ми се подчини за пореден път. Започнал си процеса на свалянето ти от поста. Би трябвало да знаеш, че разполагам с гласовете. Ти насили Спектъра за последен път.

— Ти си червен бяс — повтори Кип.

— Кип — каза Гавин. — Мисля, че се напи. Защо не…

— Ти си предател! — извика Кип на Андрос. — Ти си чудовище!

— Гринуди, разкарай младия пияница оттук — каза Андрос. — Веднага!

Беше червен бяс. Как не можеха всички да го разберат? Може би червените обикновено обезумяваха по някакъв по-очевиден начин, но как все пак можеше да са го подминали? Дали просто не смееха да попитат? Дали всички не бяха твърде уплашени и се надяваха някой друг пръв да поеме риска? Разбира се, трябваше да има начини да се справят със стари притеглящи, които са се прикрили.

Но правилата не важаха за Андрос Гайл. Правилата никога не бяха важали за него. Беше човекът, чиято резиденция, която никога не бе посещавал, бе по-висока, отколкото бе разрешено за резиденциите. Беше бащата на двама синове Призми, човекът, който беше държал място в Спектъра, без изобщо да си прави труда да ходи на заседанията. Но не беше човек. Беше чудовище.

Гринуди хвана Кип за предницата на туниката и го задърпа. Кип така и не разбра какво го обзе. Освободи се от хватката на стария слуга, както се беше научил в тренировките, и заби с пръсти към очите му. Гринуди вдигна ръце, с дланите напред. Кип сграбчи два от пръстите му с две ръце и дръпна рязко надолу.

Жилавият старец падна на колене и Кип го изрита в гърдите и го отпрати надолу по стъпалата до средната палуба.

След това се хвърли към Андрос Гайл, за да смъкне качулката и очилата му, да покаже на Гавин онова, в което бе сигурен. Почти го беше хванал, когато видя ножа в ръката му.

Беше твърде късно да спре. Старецът замахна към корема му, но Кип отби ножа настрани и в следващия миг се блъсна в стареца — и в Гавин, който беше скочил да се намеси.

Кип дръпна качулката на стареца и усети как ножът изстърга по ребрата му. Андрос Гайл се беше запенил от гняв, затънал дълбоко в червеното, нападаше с цялата бързина, на която беше способен, решен да убива. Кип го сграбчи за туниката с едната си ръка.

Ръцете и краката им се бяха преплели. Гавин се опитваше да попречи на Андрос Гайл да прониже Кип. Кип удари Андрос Гайл в лицето с юмрук, но не можа да повтори, защото Гавин вклини рамото си пред дясната му ръка. Ново мушкане го улучи и прободе лявата му ръка.

Очилата на Андрос, избити от юмрука на Кип, отхвърчаха. Яростта кипеше в стареца и той нападна като обезумял. Гавин го изтласка назад и тримата се удариха в перилото.

Пищеше свирка, крещяха моряци, приглушен тътен на черногвардейски ботуши отекна нагоре по стъпалата. Нямаше да могат да стигнат навреме. Кип виждаше само очите на Андрос Гайл — разкъсаното хало, бликащото през тях червено. Червен бяс.

Изобщо не помнеше кога е извадил кинжала. Не знаеше как се е озовал в ръката му. Замахна зад и покрай баща си и промуши дъртия кучи син. Улучи го в рамото.

Очите на стареца лумнаха и той изкрещя.

Някой го блъсна и ги изтика още повече към перилото. Беше Гринуди. Гринуди, стар, но тренирал в Черната гвардия. Два ножа имаше — и осем посягащи да ги спипат ръце.

Кинжалът на Кип беше по-дълъг и докато Кип се мъчеше да попречи на Андрос да го намушка, Гринуди и Гавин едновременно погледнаха към него. Лошо. Кип натискаше кинжала към Андрос, но ако му го вземеха…

За част от секундата очите на Гавин срещнаха неговите и Кип разбра, че баща му го е споходила същата мисъл… но след това отчаянието в очите на Гавин се смени със странно спокойствие.

Взето решение. Направен избор. Мир.

Гринуди и Гавин отпуснаха хватките си едновременно и последва мълниеносно движение. Гринуди беше по-бърз и кинжалът се стрелна право към гърдите на Кип… но в последната секунда Гавин го извъртя… към своите гърди.

Всички се вцепениха за миг.

Устата на Гавин се отвори в безмълвен крясък и дори Андрос Гайл се отдръпна стъписан. Гавин се смъкна до перилото. След това очите му се разшириха, и се разшириха още, сякаш го нараняваше нещо ново. И беше точно така. Кинжалът растеше.

Андрос Гайл не видя това. Вече смъкваше качулката над лицето си и вдигаше очилата си. Когато се обърна и видя цял дълъг меч, пронизал сина му, каза само:

— Мечът на Заслепителя. Чудесно. Гринуди, прибери го.

Каквато и мигновена човечност да го беше обзела, вече я нямаше.

Лицето на Гавин беше картина на болка и страдание от измяната. Умираше, а собственият му баща го беше грижа само за един нож.

Кип стоеше замръзнал. Баща му го беше спасил, беше се самопожертвал… за него. Беше станало толкова бързо… Не знаеше дали да нападне отново Андрос, или да отиде при баща си. Все едно, вече беше все едно.

Гавин се надигна по перилото, опита се да проговори, но не можа. Погледна Кип като за извинение, като за сбогом — и след това се избута през ръба.

Пльосна във водата в тъмното и се изгуби. Корабът все още беше с изпънати платна, силният попътен вятър им помагаше да се носят бързо. Първите млади черногвардейци се качиха на кърмата и спряха стъписани, моряците викаха, Гринуди крещеше и сочеше в грешната посока, за да ги отвлече, да предизвика хаос, свирката на наблюдателя на мачтата пищеше…

Кип не помисли, не се поколеба. Скочи във водата.

112.

Водата бе студена и лунната светлина изобщо не проникваше в дълбините ѝ. Под повърхността Кип не можеше да види нищо. Отпусна очите си и потърси топлина.

Там!

Кип заплува. Не беше добър плувец, но пък целта му беше близо. Гавин беше с лице надолу и неподвижен. Все още не потъваше.

Това обаче се промени още преди Кип да стигне до него. Гавин запотъва бавно, но Кип вдиша дълбоко, запляска отчаяно и успя да докопа туниката му. Издърпа го на повърхността, като едва не се наниза на меча, стърчащ от гърба му. Забуха във водата, но истината беше, че можеше да плува само колкото сам да се задържи над водата. Да плува за двама беше почти невъзможно.

Не можеше дори да извика за помощ. Флагманският кораб също не даде някакъв знак, че обръща. Кип беше на цели сто и петдесет разтега от него, когато камбаната зазвъня.

Андрос Гайл не искаше да ги намерят. Бавеше черногвардейците колкото можеше. Кучият му син.

Най-после откри поза за плуване по гръб, при която издръжливостта му и гребането с едната ръка общо взето го задържаха отгоре и му даваха възможност да диша. Почти всяка вълна заливаше главата му, но ако вдишваше в подходящия момент, нямаше да гълта вода.

— Помощ! — извика той, но не се надяваше, че на флагманския кораб ще го чуят. Корабът тепърва оживяваше и започваше да обръща. Толкова голям кораб нямаше да може да се върне при Кип през следващите десет-петнайсет минути, ако изобщо го намереха. И да бяха скочили някои от черногвардейците след него, Кип не можеше да ги види. И по-важното — те нямаше да могат да го видят, освен ако не извадеше късмета да е скочил някой подчервен.

Постара се да надвие паниката, която стягаше гърдите му. Затрудняваше го да диша. Нагълта вода, задави се и закашля и едва не изтърва тялото на баща си. Мили Оролам. Мили Оролам, не!

Гавин Гайл беше мъртъв. Мъртъв. „Мили Оролам, не! Татко, защо? Защо го направи?“

Когато си възвърна малко самообладание, осъзна, че е попил светлина по време на битката. Дори не си беше дал сметка за това. Сигурно както при изпитанията страхът и яростта бяха разширили очите му. Беше попил луксин, без изобщо да забележи.

Имаше малко червено и малко жълто. Наоколо имаше и други кораби, знаеше го. Трябваше само да им покаже, че е тук. Някой щеше да го спаси.

Пое дълбоко дъх и изстреля жълта искра от пръста си. Дори това малко действие го избута под вълните и го накара да се задави.

Зачуди се дали има акули наоколо. Зачуди се дали акулите могат да надушат луксин. Знаеше, че могат да надушат кръв, а кръвта на баща му щеше да ги привлече.

Но не се паникьоса. Вече не беше останало нещо, което да го паникьоса. След минута вдигна ръката си и притегли около пръста си червен луксин. С няколко опита успя да го запали с жълтото.

Но не можеше да го държи горе и едновременно да държи баща си и да плува. Огънят изгасна и той пробва да го запали пак. Успя — но пак само за малко.

Чу кораба преди да го види. Дойде иззад него и затули светлината. Хвърлиха мрежа отгоре му и след минута двамата с баща му бяха издърпани и преобърнати на палубата.

— Какво имаме тука? Какво имаме? — закикоти се някакъв мъж. — Зури! — извика той. — Зури, курво палава! Кучко красива, Топчията те обича! Благодаря ти! Извинението е прието! Момчета, насам. Вижте какво ни донесе късметът на капитан Топчията.

Кип лежеше на гръб, капнал от умора. Имаше сили само колкото да вдиша.

Топчията? Мисълта му течеше бавно. Топчията беше мъжът на пиратския кораб, който Гавин, Кип, Лив и Железни бяха потопили край Гаристън, нали? Гавин беше казал, че не го е убил, защото бил голям майстор с оръдията. Същият ли беше?

Капитан Топчията, черен като нощ илитиец и гологръд под елека — елекът не беше същият като последния път — превъртя Гавин, колкото позволяваше стърчащото острие. Той беше, да — Топчията.

— Мамка му — каза Топчията, зяпнал острието. Изтръгна го от тялото на Гавин и го вдигна високо.

Оръжието на Кип се беше променило. Кинжалът му вече беше дълъг меч. Не, повече. Острието беше три и половина стъпки дълго, широко и по-бяло от слонова кост, с врязани по едната страна двойни черни спирали, кръстосващи се нагоре. Оградени от тези черни, извиващи се, живи лози, седемте скъпоценни камъка сега грееха с вътрешна светлина, всеки със своя собствен цвят, от подчервено до свръхвиолет. Гръбнакът на острието представляваше тънък мускет, освен на последната длан дължина, която си беше чисто острие.

Топчията развъртя оръжието.

— Блести — каза той. — По-бляскаво е, отколкото би трябвало да е възможно.

А когато видя мускета и как е разположено врязването в острието, за да отвори място за пръсти, които да задържат спусъка, направо се изкиска.

Звук на повръщане накара Кип и Топчията да извърнат очи от оръжието. Сред екипажа се разнесе глухо мърморене. Гавин бълваше вода на палубата.

Превъртя се, пое си дъх и се закашля.

— Жив? Отнесете го долу — заповяда Топчията. — Нахранете го, превържете му раните и го оковете. Внимавайте да не избяга. Той е боец. — Мъжете надигнаха Гавин и го отнесоха под палубата, а Топчията завика отново: — Зури! Зури! Не съм скъперник! Ти делиш с мен, аз деля с теб. Този можеше да ми е полезен. — Говореше за него, осъзна Кип. — Той е притеглящ. Ти видя! Знаеш колко ужасно ми трябва притеглящ! Трудно е да се намери добър притеглящ в морето, Зури. Но ти беше добра с мен.

„По дяволите!“

— Правя това, и сме квит, нали? Ама честно! Ти ми даде двама. Аз ще ти върна един! — каза Топчията. — Момчета!

Няколко от екипажа скочиха. Кип се опита да окаже съпротива, но усилието му бе възнаградено с разкървавен нос. Беше толкова слаб, че се отказа. Вдигнаха го и го метнаха обратно в морето.

Изплува на повърхността в тъмното и чу само плясъка на гребла и далечния глас на Топчията, който ревеше заповеди и се смееше.

Кип заплува, намерил в себе си сила едва колкото да се задържи над водата на гръб, без светлина, без да може да притегли, сигурен, че някой все ще дойде.

Не дойде никой.

113.

Койос Белодъб Цветния принц дойде в палата, в който бе настанил Лив, следващата сутрин. Изглеждаше изпълнен с възторг, когато я покани да се качи с него на покрива.

Двамата се загледаха над града. Имаше пожари в няколко квартала. Боят все още продължаваше в отделни участъци. Щяха да минат седмици сигурно, преди градът да бъде умиротворен. Цветния принц предлагаше милост на бунтовниците, които оставят оръжията си. Тези, които не го направеха, щяха да бъдат подложени на ужасни насилия, на избиване на членовете на семействата им и всякакви ужаси, които можеха да се присънят на човек. Не той бил предизвикал войната, беше казал, и бил готов да направи всичко, за да я приключи бързо. Остра, бърза жестокост беше по-добре според него, отколкото да се търпи продължително беззаконие.

— Подейства ли? — попита Лив.

— Раждането на Атират ли? — рече принцът. — О, да. Ти се справи чудесно. Провалът беше на самия Атират… и на Зимун. Ще си възвърнем форта на Руишки нос утре и може би ще научим какво стана. Изглежда, че той го превзе, но трябва да е оплескал нещо, защото знаеха, че го държи. А след това го загуби. Ако е жив, не очаквай да се върне в лагера. Освободена си от него.

Това беше облекчение, макар Лив да се почувства слаба от това, че го изпита. Беше обърнала посоката на цяла битка, а се боеше от едно хлапе?

— Има още добри новини — каза принцът. — Освен страхотния ти успех и това, че взехме града. Баща ти не се бие за тях.

— Знам — отвърна Лив.

— Той държи ли връзка с теб?

— Не.

— Тогава откъде знаеш? — попита Койос Белодъб.

— Защото спечелихме.

Принцът се засмя, но Лив усети, че отговорът ѝ го подразни.

— Да се надяваме тогава, че никога няма да ни се наложи да подложиш на изпитание увереността си в неговите способности. Но има и още. Усещаш ли го?

Имаше предвид магически.

— Не. Нямам вашите сетива — каза Лив.

— Призмата е мъртъв. Цветовете са свободни.

— Не разбирам — каза Лив. Чувстваше се зле. Сетивата ѝ бяха заглъхнали веднага щом Атират бе придобил форма. Беше пропуснала кулминацията на битката и се беше надявала някак си да е сгрешила и Кип, Карис и Гавин да са останали живи.

— Това… — Койос махна с ръка към залива. — Това беше временно поражение. Напастта нараства спонтанно, Аливиана. Трябва само да почакаме и ще има друга. Друга синя, друга зелена, друга от всеки цвят вече.

Тя го изгледа. Нищо чудно, че не беше много разстроен.

— Ще отнеме време, но вече не могат да ни спрат, Лив. Единствената хитрина, която трябва да направим, за да сме сигурни, че всяка напаст се надига, е в центъра ѝ да има притеглящ, на когото разчитаме.

— Притеглящ, на когото разчитаме? Искате да кажете, че всеки притеглящ може да… — Беше видяла Атират на върха на напастта, разбира се, но… Дервани Маларгос?

— Всеки достатъчно надарен притеглящ, да. Преди столетия това е водело до кръвопролития, след като всеки зелен е искал да разкъса всеки друг, всеки в стремежа си да стане бог. А след това боговете са воювали помежду си. Но това време е отминало. — Усмихна се великодушно. Разтвори ръка и Лив видя в нея огърлица със странен потръпващ черен скъпоценен камък. — Казах ти, че имам цел за теб, Аливиана, велика цел, достойна за най-великата от свръхвиолетовите ми. Тъй че кажи ми сега, можеш ли да се досетиш какво е това?

114.

Андрос Гайл стоеше в каютата си и се оглеждаше. Беше без риза, без качулка, без тъмни очила, завесите бяха дръпнати. Погледна ръцете си, мишците си, а след това, накрая, погледна очите си. Разбитото червено хало, което беше крил от месеци, го нямаше. Все още разполагаше с всичките си цветове — подчервено, червено, оранжево и жълто, — преплетени в ирисите на изумително сините му очи, но сега те бяха в равновесие.

Виждал беше как действа Ножът на Заслепителя… и не действаше така. Онзи нож убиваше. Но когато погледна рамото си, беше безукорно, дори кожата не бе одраскана. Погледна отново очите си, сигурен, че е някакъв номер. Беше потънал дълбоко в строгия си режим, за да попречи на червеното да го влуди… и ето, че накрая не беше сигурен, че печели.

Вече отново беше просто притеглящ. Полихром с цели десет останали години.

Това… това променяше всичко.

Някъде малко преди разсъмване Кип изплува на брега. Не беше разчитал, че ще доплува. Имаше сили едва колкото да се държи над водата и да диша.

Изпълзя на пясъка, достатъчно далече, за да не го издърпа морето, и рухна като изхвърлен на сушата кит.

Събуди се от това, че някой пребъркваше джобовете му, някъде към пладне. Размърда се, плесна ръцете, уплашен, че е нападнат. Надигна се и видя, че на брега около него има изхвърлени поне десетина тела.

Плячкаджията започна да се смее. Кип примига и вдигна очи към него, но над рамото на младия мъж грееше ослепително обедно слънце. Беше с мръсна бяла туника и наметало, украсено с много цветни ивици. И държеше пистолет.

— Охо, спрях на правилния бряг, нали? — каза младият мъж. — Късметлия съм, нали?

Кип погледна надолу към брега и видя малката лодка на младежа. Сигурно бе видял всички тези мъртъвци от водата и бе решил да плячкоса каквото може.

Кип беше жаден.

— Имаш ли вода? — изграчи той.

— В лодката. И храна също.

Кип се надигна с усилие. Младият мъж не му помогна. След това го осени. Познаваше този глас. Примижа срещу ярката светлина и рече:

— О, не!

— Малко бавно загряваш, а? — каза Зимун. Пристъпи напред и удари Кип с юмрук в лицето.

Кип се свлече на пясъка. Опипа носа си. Добре, че не беше счупен. Надигна се бавно и тръгна към лодката. Преполови меха. Имаше главоболие, може би беше от виното. Не беше имал такова главоболие преди. А и му призляваше от светлина. Всичко го болеше. Имаше рана в ребрата и в лявата ръка също.

Помисли дали да не нападне Зимун, който разтриваше ръката си — беше си охлузил юмрука. Но Зимун имаше оръжие. Щеше да види, ако Кип се опиташе да притегли — което точно сега звучеше апетитно колкото да се жабуркаш с канална вода, а и Кип се чувстваше пъргав колкото сто и двайсет годишен старец. Беше виждал Зимун да притегля, отдавна. И не се съмняваше, че ще използва пистолета. Качи се в лодката.

— Свали си колана с очилата. После скъсай парче от ризата си и го вържи около очите си — каза Зимун. — Бавно.

Кип направи и двете. Усети как Зимун избута лодката във водата. Хвърли се напред и смъкна превръзката от очите си.

Зимун се беше вкопчил в носа на лодката с една ръка, люшкаше се във водата, за да се качи вътре, и държеше пистолета насочен в лицето на Кип.

— Назад. Назад! — извика той. — Не мога да се бавя дълго тук, тъй че ако не седнеш и не си вържеш очите до пет секунди, ще те гръмна.

Кип се отпусна на пейката и нагласи отново превръзката на очите си, победен. Почти беше успял. За малко. Тежестта на поражението се смъкна на раменете му. Кип Замалкото. Отново.

Не. Това не беше истина. Той вече не беше онзи Кип. Не беше глупав. Не беше слаб. Не беше страхливец. Не беше отхвърлен.

Беше влязъл в Черната гвардия. Беше приет от най-добрите притеглящи и бойци на света. Беше приет от баща си. Беше надвил крал, бесове и един бог. Беше направил огромни грешки: беше се оказал глупав и слаб, и страхлив, и отхвърлен. Ако не беше той, баща му нямаше да е намушкан. Но също така беше издърпал баща си от вълните, беше спасил живота му, когато никой друг не бе могъл. Кип си беше сложил това Замалко като очила. Имаше среден път, златна среда между сина на курвата и сина на Призмата. Не беше наистина Кип Богоубиеца, но също така не беше момчето, което превиваше врат пред Овен. Вече не. „Аз съм това, което правя. И съм Трошача.

Който гледа само през една леща, живее на тъмно. Който има уши, да чуе.

Време ми е да счупя онази стара леща.“

— Хвани греблата — каза Зимун и когато Кип посегна за тях слепешком, чу как Зимун се качва в лодката. След това усети как луксин загърна ръцете му и ги стегна около греблата. — Гребеш час и тогава ще ти дам храна и още вода. Давай! Дълъг път ни чака, щото…

Кип започна да гребе. На лявата му ръка това не ѝ хареса.

— Щото? — попита той. Гласът му бе спокоен, не уплашен, не засрамен.

— Дядо ми Андрос Гайл ме вика в Хромария. Каза, че останалите от семейството му ги няма. Каза, че обмислял да ме осинови. Каза, че имал големи планове. — Замълча. — Какво, ти не знаеше ли? Аз съм син на Карис и Гавин. Аз съм Зимун Белодъб.

Сърцето на Кип се смъкна в гърдите му, проби дупка в палубата и уби десетина риби на път към морското дъно.

Чу метално изщракване на ударник и си помисли, че може би Зимун все пак е решил да го убие. След това момчето се изсмя горчиво.

— Шибан късмет имам, наистина — каза високо. — Ама сериозно! Този патлак дори не е зареден!

115.

Гавин се свести от плесник през лицето. Чувстваше се ужасно.

Беше тъмно и вонеше на мъже, които не са се къпали от памтивека, на трюмна вода, гнили водорасли, риба и човешки изпражнения. Беше окован и беше гол, само с препаска около слабините.

Нов шамар изплющя през бузата му и устата му се напълни с вкус на кръв. Отвори очи. Погледна мъжа пред себе си. Дробовете и гърлото му бяха като раздрани от морската вода.

— Топчия, кучи син такъв — изпъшка Гавин. Гласът му също беше раздран. Предната нощ бе само смътен спомен. — Какво правиш?

— Не можеш да притегляш, а?

Гавин вдигна ръцете си — празни, безпомощни. Беше толкова сумрачно, че щеше да му отнеме няколко минути да притегли достатъчно, за да е заплаха за някого. А и мобилизирането на волята също щеше да е проблем, след като се чувстваше толкова ужасно.

— Дай ми няколко минути — рече той. Лявото му око беше подуто. Имаше… о, Оролам! Опипа гърдите си. Нямаше никаква рана. Що за адски кошмари беше имал? Да си помисли, че е промушен? Дали не го бяха упоили и не го бяха отвлекли от флагманския кораб?

— Очите ти са сини като на Зури, лорд Гайл. Ей толкова хало няма в тях. Винаги съм мразил надути лукслордове. Само се разпореждат. Не щат да си мъкнат бремето сами. — Изсмя се все едно е казал нещо особено умно. — Но си имам своето разрешение за малките несправедливости, които ми поднася животът. Това корито не е много помпозно, но е грандиозно, нали?

— Твое ли е? — попита Гавин, все още объркан. Седеше на пейка до един мършав мъж с бяла коса и брада, големи очи, полугол. Всички мъже тук долу бяха мършави и полуголи, всички пиеха вода или ръфаха сухар. Всички бяха във вериги. Всички го гледаха.

— Мое е, да. „Злият лебед“ съм го нарекъл, защото ще ви изкълве задниците. Принадлежи ми, а сега ти принадлежиш на него. Служи добре, Гавин. Защото ако това корито потъне, и ти потъваш с него.

Другият край на оковите му изщрака и се затвори около греблото.

— Топчия… — закани се Гавин.

— Капитан Топчията, Номер шест. Или ще изядеш камшика.

— Оролам да те прокълне, не знаеш ли кой съм аз?! — Бяха минали близо двайсет години, откакто Топчията беше работил за Гавин. Може би времето го беше променило твърде много, за да го разпознае човек без пищните му дрехи.

Топчията се ухили.

— Който пита „Не знаеш ли кой съм аз“, е този, който не знае отговора. Но виж, Гавин Гайл. Ще ти дам възможност да го разбереш.

— Не Гавин — отвърна Гавин предизвикателно. — Дазен. Аз съм Дазен Гайл.

Топчията отвори широко вратата и дневната светлина нахлу вътре.

— Който и Гайл да си, за мене е все едно. Ти си роб на галера, Номер шест. Трети ред, средното място. Добре е човек да има цели, нали? — Оголи зъби в широка усмивка. — Нали, момчета?

Гавин си замълча. Не оказа съпротива, защото през отворената врата беше видял нещо по-лошо от оковите. В смътния вонящ мрак не го беше забелязал — цветовете винаги бяха приглушени от тъмното. Но при отварянето на вратата, при гледката на небето, птиците и платната, и чистата мощна светлина, която бе очаквал да попие и с нея да разбие тези вериги и да се спаси, видя нещо по-лошо. Не можеше да отдели цветовете от тази чиста бяла светлина. Не можеше да отдели цветовете, защото не можеше да ги притегли. Не можеше да притегли цветовете, защото не можеше да види цветовете. Невежите говорят за субхроматизма като за цветна слепота, макар той да е просто цветово объркване.

Но Гавин беше сляп за цветовете. Целият свят беше сив. Точно това се бе опитал да му каже Топчията. За един миг всичко, което бе изключително у Гавин Гайл, му беше отнето. Той не просто вече не беше Призмата. Не беше дори притеглящ. Вратата към палубата се затръшна, веригите издрънчаха и той потъна в по-черен мрак, отколкото изобщо си бе представял.

Благодарности

От милиметрови вълни и през бойни изкуства до „Магия: Събирането“ имах нужда от много помощ с тази книга. Освен тези, на които съм благодарил в предишни книги (и на които продължавам да съм длъжник), още няколко души заслужават благодарности — повторени или нови. Най-напред благодаря на съпругата си, Кристи, без която щях да върша една работа, която мразех. Благодаря ти, че търпеше шестдневните ми работни седмици през последните две години, скъпа. Ще се постарая да съм по-разумен… рано или късно. Благодаря на Илайза, че пое толкова много от бизнес задълженията ми, за да мога да пиша повече. Благодаря на Дон Маас, Камерън Макклър и останалите от ДМЛА за това, че намериха подходящите хора, с които да работим, за напътствието, за професионалните обяснения и за чудесните съвети по фабулата, и за окуражаването. Животът на писателя твърде често е самотен и вие бяхте за мен извор на разум и мъдрост.

Благодаря на „Орбит Букс“ (Дейви, Ан, Алекс, Тим, Сюзън, Елън и Лорън П. особено), които продължават да ме изумяват с упоритата работа, която вършат, с новаторството си и със своята отзивчивост. Чувам ужасни истории от писатели, озовали се другаде, и се радвам, че мога да нарека „Орбит“ свой дом. Благодаря на всички зад кулисите, благодарение на чиято работа цялата машина действа толкова гладко.

Благодаря на Мери Робинет Ковал („Оттенъци на мляко и мед“) за това, че беше най-първият ми „бета-читател“. Чудесна обратна връзка и страхотни податки. Ти направи книгата по-добра. А и онова нещо, онова място в трета книга, където нещата изглеждат наистина зле, а ти предложи нещо, от което да станат съвсем ужасни? Да, изцяло го крада онова.

Благодаря на професора по математика д-р Н. Уилис, който прочете „Черната призма“ и веднага ме попита дали съм играл „Магията: Събирането“. (Опита се всъщност да разбере дали бих я играл с НЕГО, без да признае увлечението си открито.) Изобщо не бях играл „М:С“, но скоро видях математическата красота на играта. Там беше посято семето на вплетената във фабулата игра на Деветте крале (макар че механиката и играта са различни). За да изпреваря някои имейли, които знам, че ще получа за това: Да… но ще е след години. Благодаря също за помощта му в структурирането на изпитанието за Черната гвардия, което някак си се получи невероятно сложно. Иди го разбери.

Благодаря на един определен мой приятел от специалните сили, Е. Х., който ме снабди с (разсекретена и напълно законна!) информация за технологията на милиметровата вълна. Кой казва, че фентъзито не може да използва върховите достижения на науката?

Голямо благодаря на сержант Рори Милър, чиито книги за насилието би трябвало да станат необходимите текстове за желаещите да описват насилието убедително в измислените си светове и за тези, които искат да ги избягват в истинския! (Започнете с „Разсъждения за насилието“.) Само за едно не му прощавам: говоренето за степени на освобождаване на адреналин в свят и времеви период, в който все още не съществува дума „адреналин“, беше ад. (Благодаря на Питър Х. и Пауълс за това, че ми продадоха тази книга лично… и за това, че продадоха мои на други!)

Благодаря на Алфред, лорд Тенисън, чийто „Одисей“ цитирах кратко както в „Черната призма“, така и в „Заслепяващият нож“ като написани от Гевисън. Безсмъртни фрази, сър. Смятах да Ви благодаря в предишната книга, но пропуснах. Моите извинения.

Най-сетне, благодаря на моите читатели. Обичам това, което върша, и продължавам да го правя заради вас. Това е огромна привилегия и чест и се чувствам дълбоко задължен и благодарен към вас. Не мога да ви обещая много, освен че ще се потрудя най-усърдно да ви разкажа най-добрите истории, които мога. Какво ще кажете, ако правя това, а вие продължавате да препоръчвате книгите ми на своите приятели? Става ли?

Брент Уийкс

Информация за текста

$orig_author=Brent Weeks

$orig_lang=en

$orig_series=Lightbringer

$series=Светлоносеца

$sernr=2

$orig_title=The Blinding Knife

$year=2012

$translator=Валерий Русинов

$trans_year=2014

$pub_series=Светлоносеца

$pub_sernr=2

$pub_year=2014

$type=роман

$category=фентъзи

$isbn=978-954-655-517-5

Сканиране: filthy, 2015 г.

Разпознаване и корекция: Dave, 2015 г.

Издание:

Брент Уийкс. Заслепяващият нож

Светлоносеца. Втора книга

Американска, първо издание

Превод: Валерий Русинов

Редактор: Иван Тотоманов

Художествено оформление на корица: „Megachrom“

Компютърна обработка: ИК „Бард“ ООД — Екатерина Иванова

Формат: 60/90/16

Печатни коли: 46

Печат: „Полиграфюг“ АД — Хасково

ИК „Бард“ ООД, 2014 г.

ISBN: 978-954-655-517-5

1

Подчервеният е труден за точно претегляне, защото бързо се подпалва, когато е изложен на въздух. Горното подреждане е постигнато, като подчервен луксин е поставен в непропускащ въздух съд и след това резултатът е претеглен, като се извади тежестта на съда. В реалното приложение подчервените кристали често излитат във въздуха, преди да се възпламенят.

2

Митично: това са миризмите от преданията.

3

Митично: това са миризмите от преданията.

4

Ученици (лат.). — Б.пр.

5

Тук „гадняр“. — Б.пр.

6

Гръмка пръдня. — Б.пр.

7

Урва, пропаст; падане. — Б.пр.

Content

Брент Уийкс
Заслепяващият нож

Действащи лица

Речник:

Апендикс:

За монохромите, бихромите и полихромите

За несвързаните бихроми/полихроми

За извънспектърните цветове:

За субхроматизма и суперхроматизма

За луксина (с раздели по физика, метафизика, въздействия върху личността, легендарни цветове и разговорни названия)

За Старите богове

За технологията и оръжията

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

Благодарности

Информация за текста

1